Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON], в якій просив дозволити оформити документи для тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої дитини та надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON]до Французької Республіки до повноліття дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є рідним батьком [PERSON]. [PERSON] з відповідачем є батьками неповнолітньої дитини, сина [PERSON], [INFO], який після розірвання сторонами у 2014 році шлюбу проживає разом з дідусем та бабусею в с. Благовещенка, Кам'янсько-Дніпровського району, Запорізької області, де навчається у другому класі загальноосвітньої школи. Матір дитини, - [PERSON] знаходиться у Французькій республіці в м.Ніцца, яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, але особисто брати участь у вихованні сина не може, оскільки проживає за кордоном. Дитина часто хворіє на застудні захворювання, а матір проживає на побережжі Середземного моря, що добре вплине на покращення здоров'я дитини. Відповідач ухиляється від повноцінного виховання та догляду за дитиною, розвитком дитини не цікавиться, не спілкується із нею, матеріальної допомоги на утримання та розвиток сина не надає. Де на даний час проживає відповідач, представнику позивача не відомо, скоріш за все останній проживає у АР Крим, вони неодноразово звертались до рідного брата відповідача, в телефонній розмові, домовлялись про зустріч, для оформлення проїзних документів, але відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів спрямованих на покращення кругозору дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, перешкоджає дитині зустрітися із матір'ю, а саме відповідач ухиляється від спілкування із ними, уникає зустрічей для врегулювання цього питання. У зв'язку із чим позивач змушена звернутись до суду, просить суд задовольнити позовні вимоги. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову змінили. Пояснили, що у зв'язку із тим, що [PERSON] за дорученням від своєї доньки вже виготовив документи для тимчасового виїзду за кордон дитини, тому в цій частині заявлених позовних вимог він відмовляється. Тому просить суд, надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON]до Французької Республіки на строк один рік. Також зазначили, що не заперечують проти заочного розгляду справи, на задоволенні позовних вимог наполягають. Відповідач [PERSON] потворно не з'явився в судове засідання і від нього не надійшло повідомлення про причину неявки, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши представників позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 серпня 2009 року по 23 травня 2014 року (а.с.8) та є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно 08 грудня 2010 року, серії [NUMBER] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Генічеського районного управління юстиції Херсонської області. З метою зустрічі дитини із матір'ю, загального розвитку дитини, відпочинку та оздоровлення позивачка та її представник [PERSON] мають намір виїхати з дитиною до Республіки Франції. Проте, відповідач безпідставно відмовляється надавати відповідний дозвіл. Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно до ч.2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. З аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька, і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Відповідно до п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою КМУ від 25 серпня 2010 року за №724 (далі Правила перетинання державного кордону) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (2947-14) (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). З аналізу вказаних норм випливає, суд вправі приймати рішення, щодо виїзду дитини за кордон, при умові строкової, конкретно визначеної поїздки із зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків, який не позбавлений батьківських прав, у надані згоди на конкретний виїзд. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи все вищевикладене, а також те, що виїзд [PERSON] за кордон, відповідатиме інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному та моральному розвитку, отримати дозвіл на виїзд за межі України в позасудовому порядку у позивачки немає можливості, тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved