Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого зазначив, що він, [PERSON] є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 01.04.2015, посвідченого приватним нотаріусом харківського міського нотаріального округу Гуменной Л.П., реєстраційний номер 1091. У даній квартирі зареєстровані він та його повнолітня донька, [PERSON] . Проте відповідач [PERSON] , як власник 5/6 частин вказаної квартири, порушив його право на проживання. Його право було відновлено рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 646/3972/16-ц від 25.05.2017, яким зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] і його неповнолітній дочці перешкод у користування 1/6 частини квартири [ADDRESS] , передати [PERSON] ключі від вхідних дверей цієї квартири, а у позові [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та виселення- відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28.09.2017 року дане рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір дарування 1/6 частини квартири [ADDRESS] , зазначено виселити [PERSON] та [PERSON] зі спірної квартири без надання іншого приміщення. У позові [PERSON] - відмовлено. На підставі його касаційної скарги ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.11.2017 відкрито касаційне провадження і зупинено виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 28.09.2017. Всупереч даній ухвалі про зупинення, відповідач [PERSON] звернувся до Департаменту реєстрації управління ведення реєстру територіальної громади Харківської міської ради з заявою про зняття з реєстрації його та неповнолітньої [PERSON] Протиправність дій Департаменту реєстрації оскаржена ним до Харківського окружного адміністративного суду. Крім того, незважаючи на наявність судових спорів, відповідач [PERSON] 28.12.2017 уклав договір купівлі продажу даної квартири з [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області - Кривошеїною І.М. Позивач [PERSON] вважає, що вказаний договір порушує його законне право, як власника, на володіння та користування квартирою, а також позбавляють його та його дитину можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності для проживання в ній і вчинений під впливом помилки, обману, оскільки ґрунтувався не на актуальній, а на застарілій, спотвореній інформації, яка містилась у відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Крім того, оспорюваний правочин вчинений відповідачем [PERSON] є навмисним введенням іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а саме приховування інформації, що йому належить частка власності на цю квартиру і незаконного зняття з реєстрації його, позивача, та неповнолітньої доньки позивача - [PERSON] , [INFO] . Як зазначено у позові, однією з підстав визнання недійсним правочину є неправомірні дії нотаріуса, якими він був протиправно позбавлений своєї власності та обмежений у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду в справі № 820/6646/17 від 31.01.2018 задоволено адміністративний позов [PERSON] до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, зобов`язано відповідача внести зміни до реєстраційного обліку щодо повернення реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи відсутність остаточного судового рішення щодо права власності на квартиру [ADDRESS] через зупинення виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 28.09. 2017 року до закінчення касаційного провадження, а також наявність рішення Харківського окружного адміністративного суду в справі № 820/6646/17 від 31.01.2018 р. щодо повернення реєстрації йому та дочці місця проживання за вищенаведеною адресою, вважає, що вчинений відповідачами правочин спрямований не на реальне настання правових наслідків, а направлений на встановлення йому перепон при розпорядженні своєю часткою квартири, дії відповідачів суперечили інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що також є підставою для визнання недійсним цього правочину. Крім того, правочин вчинено без дозволу органу опіки та піклування тому він є нікчемним. Тому, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.12.2017. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю і просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечувала, підтримала обставини, зазначені у відзиві на позов. Зазначила, що правочин купівлі - продажу відповідає волевиявленню сторін, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним і не суперечить діючому законодавству. Після укладання договору купівлі - продажу [PERSON] вселилася і проживає у спірній квартирі. Також зазначила, що позивачем перекручені дійсні обставини у справі стосовно набутого права власності на частку квартири, а саме відсутнє посилання на рішення Червонозаводського суду у м. Харкові від 16.03.2015 року із справі 646/3973/14-ц, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12.12.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24.03.2016 року залишено без змін. Даним рішенням визнано право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Що стосується зупинення дії рішення Апеляційного суду Харківської області, то дане рішення не стосується права власності на частку квартири, а стосується визнання договору дарування недійсним, а оскільки даний договір впливав на внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідності до Постанови КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127 Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для вилучення запису вже внесеного до реєстру необхідно надати документ стосовно якого підстава для внесення визнана недійсною. Саме у зв`язку з цим [PERSON] і звернувся до суду, у свою чергу ухвала Апеляційного суду Харківської області по справі № 646/3972/16-ц від 28.09.2017 року вступила в законну силу в момент проголошення. Як підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, то 06.10.2017 на підставі звернення відповідача [PERSON] до Департаменту реєстрації Харківської області до реєстру був внесений запис про право власності за ним на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , яке за ним було визнано ще у 2015 році. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся, про поважність причини неявки суд не повідомив. Враховуючи час перебування справи в провадженні суду, з метою дотримання розумних строків і прав сторін, які добросовісно з`являлися у судові засідання, суд вирішив завершити розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] на підставі наданих сторонами доказів. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кривошеїна І.М. у судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані ними докази, встановив, що на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 2-442/11 від 21.11.2011 до Реєстру прав власності на нерухоме майно внесені записи: -20.02.2012 про реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] ; -15.03.2012 про реєстрацію права власності за [PERSON] на 5/6 частин квартири [ADDRESS] . Дана квартира є об`єктом житлової нерухомості житловою площею 20, 4 кв.м., загальною 34 кв.м. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 646/3973 від 16.03.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22.12.2015 позов [PERSON] задоволено, припинено право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/6 частини квартири [ADDRESS] в сумі 33758 грн., що внесені згідно квитанції від 09.02.2015 № 13186541 [PERSON] на депозитний рахунок Червонозаводського районного суду м. Харкова, які підлягають виплаті [PERSON] . Відповідно до ст. 339 ЦПК України, у редакції, яка діяла на час ухвалення даного рішення, ухвала апеляційного суду набрала законної сили з моменту її проголошення. 24.03.2016 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна скарга [PERSON] відхилена, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.03.2015 та ухвала апеляційного суду Харківської області від 22.12.2015 залишені без змін. Таким чином, на підставі рішення суду від 16.03.2015 єдиним власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . В той же час, судом встановлено, що після ухвалення 16.03.2015 рішення Червонозаводським районним судом м. Харкова, 01.04.2015 [PERSON] уклала договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., р.н. 1091. Відповідно до вказаного договору дарування [PERSON] подарувала належну їй 1/6 частину квартири [ADDRESS] своєму синові [PERSON] , про що у той же день, 01.04.2015 внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 10.04.2015 [PERSON] та його дочка зареєструвалися на спірній житловій площі. Тобто, матеріалами справи підтверджується, що на час укладення договору дарування неповнолітня [PERSON] , не мала права користування спірною квартирою, а була зареєстрована у ній 10 квітня 2015 року, тобто після укладення вказаного правочину (договору дарування). 25.05.2017 рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкові у справі № 646/3972/16-ц задоволено позов [PERSON] , зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] і [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] і віддати ключи від квартири. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання договору дарування від 01.04.2015 - відмовлено. 28.09.2017 апеляційним судом Харківської області ухвалено рішення, яким рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.05.2017 скасовано. Позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/6 частини квартири [ADDRESS] від 01.04.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гуменною Л.П., зареєстрований за № 1091. Також ухвалено виселити [PERSON] та [PERSON] з вказаною квартири без надання іншого приміщення. При цьому судом, крім іншого, було встановлено, що [PERSON] та її представник знали про наявність рішення суду, яким припинено право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири і укладений договір дарування не направлений на настання реальних правових наслідків, а лише на встановлення перепон [PERSON] при розпорядженні квартирою. Крім цього, зазначено у рішенні суду, [PERSON] 20.04.2015 зареєструвавшись за вказаною адресою разом із неповнолітньою донькою, порушує права [PERSON] , так як частина яка може бути виділена на 1/6 частини квартири складає 3 кв.м. Відповідно до ст. 339 ЦПК України, у редакції, яка діяла на час ухвалення даного рішення, рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту його проголошення. 06.10.2017 право власності, на підставі вказаного рішення суду, за [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 17.11.2017 ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі № 646/3972/16-ц і зупинено виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 28.09.2017 до закінчення касаційного провадження. Тобто, судом встановлено, що право власності на 1/6 частину квартири [PERSON] зареєстрував до зупинення виконання рішення суду. Крім того, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] був обізнаний про касаційне оскарження позивачем рішення апеляційного суду Харківської області і про прийняття відкриття касаційного провадження. 28.02.2019 постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду рішення апеляційного суду Харківської області від 28.09.2017 залишено без змін, касаційна скарга [PERSON] та заява [PERSON] про приєднання до касації - без задоволення. 28.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] , тобто після набрання рішенням апеляційного суду Харківської області від 28.09.2017, укладено договір купівлі - продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., р.н.2751. Зі змісту договору купівлі - продажу вбачається, що продавець [PERSON] передав у власність, а покупець [PERSON] прийняла у власність однокімнатну житлову квартиру житловою площею 20,4 кв.м., загальною 34,0 кв.м., продаж вчинено за суму 433190 грн., які [PERSON] отримав від [PERSON] ще до складання і підписання цього договору. Таким чином, судом встановлено, що право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири було припинено рішенням Червонозаводського суду у м. Харкові від 16.03.2015 року у справі 646/3973/14-ц, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12.12.2015 року залишено без змін. Проте, будучи обізнаними про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16.03.2015 уклали 01.04.2015 [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, який в подальшому рішенням суду, яке набрало чинності 28.09.2017, визнаний недійним. Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Частиною першою статті 15 України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України в чинній на даний час редакції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну бо припинення цивільних прав і обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ст. 655 ЦПК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У статті 657 ЦПК України зазначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до положень ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦПК України). Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦПК України. Судом встановлено, що єдиним власником квартири [ADDRESS] на момент укладання договору купівлі - продажу був [PERSON] , державне реєстрації права власності було здійснено 15.03.2012 на 5/6 частин і 06.10.2017 на 1/6 частину вказаної квартири. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ст. 317 ЦК України). Тобто, використовуючи своє право, як власника, [PERSON] розпорядився належною йому на праві власності квартирою, уклавши договір купівлі - продажу. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні стверджувала, що даний договір купівлі продажу відповідав волевиявленню сторін, і дії сторін були спрямовані на настання саме тих наслідків, які визначені договором. [PERSON] прийняла у власність квартиру, сплативши обумовлену договором грошову суму. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що оспорюваний ним договір купівлі продажу квартири, порушив його та неповнолітньої [PERSON] законні права суду не надано. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки або обману визначені у статтях 229 та 230 ЦПК України. Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ст. 229 ЦК України). Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК Уккраїни). Судом встановлено, що твердження [PERSON] , що він на момент укладання договору був власником 1/6 частини квартири безпідставні. Він не є стороною договору купівлі - продажу. І наведені ним доводи, що правочин вчинений під впливом помилки, обману, оскільки ґрунтувався не на актуальній, а на застарілій, спотвореній інформації, яка містилась у відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно також безпідставні. Щодо доводів позивача про те, що омана полягає також в незаконному знятті з реєстрації позивача, та неповнолітньої доньки позивача - [PERSON] , [INFO] , а також того, що правочин вчинено без дозволу органу опіки та піклування, тому він є нікчемним. За правилом частини першої статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що нікчемним є правочин у разі його вчинення без дозволу органу опіки та піклування у визначених законом випадках, зокрема за статтею 71 ЦК України, відповідно до якої опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до статей 58, 59 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Згідно з частиною першою статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Зі змісту частини першої статті 71 ЦК України, частини першої статті 224 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, право проживання неповнолітньої [PERSON] у даному випадку є похідним від права власності її батька [PERSON] . Судом встановлено, що час укладання договору купівлі - продажу [PERSON] не був і на даний час не є власником спірної квартири згода органу опіки та піклування не була потрібна. Враховуючи, що права та інтереси неповнолітньої [PERSON] вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Верховного суду у справі № 1612/2343/12 від 20.03.2019. Та обставина, що права та інтереси [PERSON] на проживання не порушені, встановлено в постанові Верховного суду у справі № 645/3972/16-ц. Інші наведені позивачем в обґрунтування позову висновку суду щодо безпідставності позовних вимог не спростовують, оскільки, як встановлено судом, позивач [PERSON] не був власником частки квартири на момент укладення оспорюваного ним правочину. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed