Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що разом з дружиною є власником квартири [ADDRESS]. Вказує, що 02.10.2012 року за їхньою згодою у квартирі був прописаний [PERSON] Позивач зазначає, що відповідач не проживає у вказаній квартирі, його речі у ній відсутні. Наявність реєстрації відповідача у вищезазначеній квартирі потребує додаткових коштів для утримання квартири - оплати комунальних послуг, якими він нібито користується, хоча насправді вже понад 2 роки такий факт відсутній у зв'язку з проживанням відповідача за межами України. Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Заяву про розгляд справи у його відсутності відповідач не подавав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475\\97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на висланий розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с. 10) З будинкової книги вбачається, що у будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с.7). Факт не проживання відповідача протягом двох останніх років за місцем реєстрації підтверджується листом Луцького відділу поліції Головного у Волинській області від 09.08.2018 № 3/5999/58/04-2018 (а.с. 8). Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, чим створює перешкоди позивачеві належним чином використовувати свою власність. Реєстрація відповідача у квартирі [ADDRESS] носить формальний характер. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоча й ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами закону. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи із наведеного, суд прийшов до висновку, що відсутність відповідача у спірному житлі не зумовлена поважними причинами, а тому позов про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], підставний і підлягає до задоволення. При прийнятті рішення, суд виходить з того, що факт реєстрації відповідача за вказаною адресою, впливає на права і обов'язки позивача. Зокрема, позивач змушений здійснювати оплату комунальних послуг виходячи з кількості осіб, які є прописаними за вказаною адресою. Реєстрація відповідача призводить до вимушеної більшої оплати за комунальні послуги. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, судового рішення про позбавлення права власності на житлове приміщення, права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть, тощо. Таким чином, рішення суду у справі про втрату права на житло одночасно є підставою для зняття з реєстрації відповідача за вказаною адресою.

Outcome: approved