Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зобовязання здійснити демонтаж перегородки в загальному коридорі, стягнення матеріальної та моральної шкоди, уточнивши який просить суд зобовязати відповідачку здійснити демонтаж перегородки у загальному коридорі, тим самим усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні його, [PERSON] майном, а саме: прилеглою стіною до його кімнати в коридорі, стягнути з відповідачки на його користь в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 4000 гривень та моральну шкоду в розмірі 4000 гривень, стягнути з відповідачки витрати повязані з оплатою судового збору. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідно до розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності позивачу та його родині (дружина [PERSON] та син [PERSON]) належать на праві власності кімнати квартири спільного заселення за адресою: [ADDRESS], а саме 438/1000 частин, що складає 44,37 кв.м від загальної площі квартири. Позивач вказує, що не має можливості повністю розпоряджатися власним майном, так як відповідачка [PERSON] встановила перегородку на загальному коридорі, тим самим частково захопила частину спільного коридору позивача, а саме: 35 см, за яку позивач до сих пір сплачує витрати за утримання будинку та прибудинкової території, опалення, тощо, а користуватися не має можливості. Також [PERSON] зазначив, що в результаті встановлення 30 червня 2014 року незаконної перегородки було частково пошкоджено стіну в його, [PERSON], кімнаті, яку він нещодавно відремонтував. Внаслідок пошкодження стіни в кімнаті позивача йому завдано матеріальну шкоду розмір якої становить 4000 гривень. Позивач вказує, що незаконними діями відповідачки йому завдано моральної шкоди, яка виразилась в душевних стражданнях та негативних емоціях і переживаннях з приводу пошкодження майна та неможливості нормального користування ним, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації, розмір якої позивач оцінює в 4000 гривень. Оскільки відповідачка у добровільному порядку відшкодувати позивачу завдану шкоду відмовляється, він вимушений звернутися з наступним позовом до суду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Просили суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачка заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про здійснення демонтажу перегородки в загальному коридорі та стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди. Заперечуючи проти позову вказувала, що особисто ніякої перегородки не встановлювала, спірна перегородка існує ще до її заселення у квартиру. Відповідачка визнала, що в період проведення ремонтних робіт позивачем у належних йому кімнатах, виникла необхідність у заміні дверей, що кріпляться за перегородку і така заміна нею була проведена, проте встановлення перегородки це не стосується. В судовому засіданні [PERSON] вказувала, що не погоджується з доказами наданими стороною позивача з наступних підстав: По-перше, що стосується акту від 03.09.2014 року КП ДУ №18 складеного комісією в складі майстром КП ДУ №18 [PERSON], слюсарем-сантехником [PERSON], [PERSON] та [PERSON], щодо незаконно встановленої перегородки, відповідачка пояснила, що не була запрошена до даної комісії для огляду комунальної квартири [ADDRESS], крім того, з даним актом її ніхто не ознайомив. Відповідачка звернула увагу, що склад комісії не ознайомився з технічним паспортом квартири, в якої вони проживають більше 15-ти років, о наявності самої перегородки і давнини її встановлення. Відповідачка вважає, що акт від 03.09.2014 року КП ДУ №18 є не належним доказом, так як зазначений акт складено без дотримання порядку визначеного Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76. Стосовно висновку №5168/24 від 11.12.2014 року про оцінку ймовірної матеріальної шкоди, [PERSON] вважає його не обєктивним та таким, що не відповідає вимогам законодавства. Так, звіт про оцінку майна (висновок оцінювача) можна вважати не дійсним, тобто фото обстежуваного обєкта зроблено з порушенням: без датування, вимірювальної міліметрівки, та привязки до обєкту орієнтування (скудні, точечні фото, відсутність панорамної зйомки), без присутності зацікавлених осіб з обох сторін, хоча наявність є обовязковою. Суд, вислухавши позивача, його представника, відповідачку, свідка, дослідивши всі матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується що сторони по справі проживають у квартирі спільного заселення за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з довідки-витягу з домової книги про стан сімї та прописку № 28 від 14.08.2014 року видану [PERSON], позивач [PERSON], постійно проживає та зареєстрований за вказаною адресою з 24.04.2013 року, з ним разом проживають та зареєстровані члени сімї: [PERSON] дружина з 24.04.2013 року, [PERSON] син, з 24.04.2013 року. У довідці вказані сусіді по квартирі: [PERSON] - сімя з 3-х осіб, займає одну кімнату площею 12,80 кв.м, [PERSON] - сімя з однієї особи займає дві кімнати площею 26,50 кв.м. В судовому засіданні учасниками процесу не оспорювалося, що у листопаді 2013 року відбулася приватизація вказаної квартири, за результатами якої всі мешканці отримали Свідоцтва про право власності на житло. Як вбачається з Свідоцтва про право власності на житло виданого Департаментом міського господарства Одеської міської Ради 21 листопада 2013 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками в рівних частках 438/1000 частин приміщення квартири спільного заселення за адресою: [ADDRESS]. Згідно даного документу 438/1000 частин складає 44,37 кв.м загальної площі вказаної квартири. Судом встановлено, що в процесі підготовки приватизаційних документів, 29 вересня 2013 року КП «Міське агентство з приватизації житла» виготовило технічний паспорт на квартиру № 16 у житловому будинку № 20-Б по вулиці Валентини Терешкової в м. Одесі. Як вбачається з технічного паспорту, наданого стороною позивача, який вказаний у документі як замовник технічної інвентаризації, в плані квартири № 16 будинку № 20-Б відображена перегородка у загальному коридорі, яка на 35 см зменшує частину загального коридору, у звязку з чим ця частина коридору знаходиться тільки у користуванні сімї [PERSON] В судовому засіданні позивач розповідав, що коли у квітні 2013 року вперше заселився до спірної квартири, він бачив що існує перегородка, яка відділяє частину загального коридору на користь сімї [PERSON], однак при приватизації житла та виготовленні технічної документації він не ставив питання про знесення незаконно встановленої перегородки, тому що не припускав, що ця перегородка може заважати нормальному проживанню його сімї. Крім того, позивач вважає, що після приватизації житла, відповідачка самочинно змінила двері, які кріпляться за перегородку, таким чином укріпивши спірну перегородку. [PERSON] вказував, що після того як провів ремонтні роботи у своїх кімнатах, та його сімя заселилася у квартиру, проживання там стало неможливим, тому що постійні відкривання та закривання дверей створюють зайвий шум, приводять до руйнування його жилих приміщень. Відповідачка, заперечуючи проти позову, вказувала, що заселилися до даної квартири п'ятнадцять років тому назад, і при її заселенні ця перегородка вже існувала і нікому ніколи не заважала. Позивач при заселенні до вказаної квартири, претензій до перегородки не мав, тому і підписав технічні документи, що передували приватизації спірної квартири, а саме позивачем була підписана згода зі складеною технічною документацією, в якій відображені всі кімнати, підсобні приміщення і перегородки. В судовому засіданні з боку сторони відповідача допитаний в якості свідка [PERSON], який показав суду, що проживав в даній комунальній квартирі більш ніж п'ятнадцять років тому назад. Свідок пояснив, що перегородка, про яку суд розглядає даний спір, була встановлена у цій квартирі ще до його заселення, нікому з мешканців не заважала, хто її побудував невідомо. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності ті інших речових прав» розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В позовній заяві позивач вказував, що відповідачка без його згоди здійснила перепланування коридору загального користування встановивши перегородку, чим збільшила площу, яка знаходиться тільки у її користування на 35 см. Про те в судовому засіданні, відповідаючи на запитання суду при дослідженні технічного паспорту на квартиру, показав, що перегородка при його заселенні вже знаходилася у коридорі, але позивачка її укріпила, та саме це укріплення привело до руйнування його жилих приміщень. Таким чином суд, прийнявши до уваги пояснення позивача в залі суду, дослідивши письмові документи надані ним в якості доказів в обґрунтування позову, вважає, що позивачем конкретно не зазначено та не наведено доказів того, яким чином відповідачка порушила його право на користування спільним майном (допоміжним приміщенням). Слід зазначити, що вчинене перепланування з метою покрашення умов користування, не свідчить про набуття відповідачкою на дану частину допоміжного приміщення права власності, не позбавляє позивача права володіння ним. Суд вважає, що стороною позивача не доведено, яким саме чином відповідач порушив його права щодо користування спільним допоміжним приміщенням. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник спільного майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування спільним майном. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності ті інших речових прав» застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суд приймає до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст. 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. За клопотанням сторони позивача судом призначалася судова будівельно-технічна експертиза, висновок по якій складено експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз 11.12.2014 року. Як вбачається з дослідницької частини висновку, обєктом дослідження експерта є частина комунальної квартири [ADDRESS], яка розташована на 3-ому поверсі пятиповерхового житлового будинку. Під час проведення обстеження встановлено: - частина загального коридору комунальної квартири [ADDRESS] відокремлена за допомогою фанерної перегородки з влаштованим дверним отвором від іншої частини коридору. Перегородка влаштована з фанерних листів по деревяному каркасу, пофарбована. Вхід в відокремлену частину загального коридору здійснюється за допомогою дверей. Під час обстеження двері були замкнені. Частина відокремленого коридору прилягає до приміщень №№ 6; 7; 8; 9; 10; 11 та частково до приміщення за № 4, власником якого є [PERSON] (згідно технічного паспорту від 29.09.2013 року) та приміщення № 12. Відстань від дверей, які ведуть в приміщення, що належить [PERSON] до деревяної стойки влаштованої перегородки складає 5-7 см. Влаштована перегородка прилягає до стін, що огороджують приміщення № 4 та № 12 (згідно технічного паспорту від 29.09.2013 року). Дані приміщення не є власністю громадянина, якому належать відокремлені за допомогою влаштованої перегородки приміщення №№ 6, 7, 8, 9, 10, 11. З висновку судової будівельно-технічної експертизи за позовом [PERSON] до [PERSON] вбачається, що в ході проведення обстеження експертом встановлені наступні пошкодження, які ймовірно могли виникнути під час встановлення, кріплення та експлуатації перегородки в [ADDRESS]: в житловій кімнаті (поз. 4 згідно технічного паспорту від 29.09.2013 року) в місці примикання перегородки виявлені сліди здуття шпаклювального шару під шпалерами. В звязку з тим, що причини виникнення виявленого пошкодження можливі бути різними (такі як: неправильність кріплення, навантаження в вигляді вібрації під час відкривання та закривання дверей, порушення технології виконання робіт по шпаклюванню, тощо), можливо виконати ймовірний розрахунок матеріальної шкоди, завданої в результаті установлення перегородки, який полягає в ймовірній вартості будівельних робіт по усуненню виявленого пошкодження з врахуванням фізичного зносу опоряджувальних матеріалів. Таким чином, сума матеріальної шкоди, ймовірно завданої приміщенню житлової кімнати (поз. 4 згідно технічного паспорту) в результаті встановлення перегородки в загальному коридорі [ADDRESS] складає 1301,68 грн. за умови виконання даних робіт підрядною організацією та 979,39 грн. за умови виконання даних робіт власними силами. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів. Таким чином, суд надавши оцінку всім доказам представленими суду сторонами по справі, дослідивши висновок експерта, з врахуванням підстав, викладених вище у мотивувальній частині рішення, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову про зобовязання відповідачки [PERSON] здійснити демонтаж незаконно встановленої перегородки. Стосовно позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з уточненої позовної заяви [PERSON] поданої до суду 24 квітня 2015 року, позивач вказує, що сума матеріального відшкодування, що підлягає стягненню з відповідачки на його користь становить - 4000 гривень, з них: 1) матеріали (шпалери, клей для шпалер, фарба, суха штукатурка, шпатлівка) 1500 гривень; 2) робота 2500 гривень. Зазначену суму, яку позивач планує витратити на проведення ремонтних робіт, він просить стягнути з відповідачки за правилами ст.ст. 22, 1166 ЦК України. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (реальні збитки). Відповідно до ч. 1. ст. 1166 ЦК України майнова шкода,завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода,завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В контексті даної правової норми загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). У науці цивільного права акт завдання шкоди прийнято поділяти на такі складові елементи: а) протиправна поведінка особи; б) настання шкоди; в) причинний звязок між двома першими елементами; в) вина завдавача шкоди. Обґрунтовуючи підстави з яких позивач вважає правомірним стягнення з відповідачки суми матеріальної шкоди у розмірі 4000 гривень, [PERSON] вважає законним присудження до стягнення зазначеної в позові суми з посиланням на висновок судово-будівельної експертизи від 11.12.2014 року, та акт від 03.09.2014 року КП ДУ №18 складеного комісією в складі майстром КП ДУ №18 [PERSON], слюсарем сантехником [PERSON], [PERSON] та [PERSON], щодо незаконно встановленої перегородки. Однак, суд не погоджується з такою правовою позицією сторони позивача з огляду на наступне. Висновок судово-будівельної експертизи, складений експертом Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз 11.12.2014 року хоча і встановив пошкодження, які є в кімнаті належній позивачу на праві власності, проте зазначив про багато інших ймовірних причини їх виникнення, що не дає суду підстав для безперечного встановлення вини відповідачки з заподіяння шкоди позивачу. Судом також враховується, що експертом також визначена ймовірна сума матеріального збитку, завданого позивачу, що не може прийматися судом до уваги і відповідно враховуватися при задоволенні позову. Суд критично оцінює акт від 03.09.2014 року, складений майстром КП домоуправління № 18, слюсарем сантехніком ,у присутності [PERSON], [PERSON], з тексту якого вбачається, що при виході за адресою: [ADDRESS] було виявлено самочинно побудована перегородка з металевими дверима на рівні кімнат 3, 6 відокремлюючи кімнати 4, 5 в квартирі [ADDRESS], при монтажі даної перегородки була пошкоджена внутрішня стіна кімнати 3, що підтвердили мешканці кімнат 1, 2, 3 [PERSON] та [PERSON] В ході дослідження даного акту, судом встановлено, що інформація викладена в ньому, встановлена виключно зі слів позивача [PERSON] та його дружини. Крім того, судом враховується, що в акті не зазначено хто саме і коли встановив самочинну перегородку, не перевірено чи відображена виявлена перегородка у технічній документації, складеної в тому числі і за узгодженням позивача по справі, у вересні 2013 року. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті порушення її прав. Згідно з ч.1 ст.1167 України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовуються особою, яка завдала цієї шкоди за наявності її вини. Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, з урахуванням розумності, справедливості та адекватності. Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (не майнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю, то суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог про демонтаж незаконно встановленої перегородки, про відшкодування матеріальної шкоди, відмовляє і в задоволенні позову, заявленого до відповідачки в частині стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed