Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. В обґрунтування позову вказує на те, що вироком Галицького районного суду м.Львова від 09.12.2013 року відповідача визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190 КК України, ч.1 ст.209 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. Крім того, судом задоволено цивільний позов потерпілого [PERSON] , стягнуто із засудженого [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 55990,23 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. Вирок суду не оскаржувався та набрав законної сили, у зв`язку з чим, Галицьким районним судом м.Львова видано виконавчий лист, який на даний час знаходиться на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області - Пиця А.А. Однак, сума основного боргу, яка визначена судом, а саме 58990,23 грн. відповідачем не сплачена, з огляду на що в позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст.625 ЦК України. Відтак, просить суд стягнути на його користь з [PERSON] 90083,63 грн. інфляційних витрат та 12368,86 грн. 3% річних, а всього - 102452,49 грн. Ухвалою суду від 16.12.2020 року відкрито провадження у справі без виклику сторін. Ухвалою суду від 15.02.2021 року вирішено перейти до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, водночас, 09.03.2021 року скерував на адресу суду письмові пояснення, згідно яких просить проводити розгляд даної справи у його відсутності, проти заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з наступних підстав. Так, відповідачу було відомо про грошове зобов`язання, однак останній не повернув суми відшкодування. Крім того, вказує, що на даний час по виконавчому проваджені №55181992 виконавчий лист, виданий Галицьким районним судом м.Львова від 12.04.2017 року, боржником [PERSON] не виконано, жодних коштів у користь потерпілого [PERSON] не сплачено. Зволікання відповідача із виконанням судового рішення, яке набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих судовим рішенням та інших витрат. А відтак, позивач вправі вимагати не тільки суму боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення повісток на адресу останнього відомого місця проживання, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, не подав до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до отриманої судом довідки з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , знятий з реєстрації 23.01.2016 року, згідно рішення суду. Виклик відповідача до суду був здійснений також і через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України (через веб - сайт Галицького районного суду м.Львова). Крім того, судом неодноразово скеровувались запити до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області з метою отримання інформації про реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] , однак, відповіді на такі, на адресу суду не надходили. Відповідно до ч.10 ст.130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Таким чином, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в т.ч. за останнім відомим місцем його проживання, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, за згодою позивача, відповідно до ст.280 ЦПК України, суд ухвалив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у заочному порядку. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи із наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що вироком Галицького районного суду м.Львова від 09.12.2013 року у справі №461/3539/13-к [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.209 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі із встановленням іспитового строку 1 (один) рік. Крім того, судом задоволено цивільний позов потерпілого та вирішено стягнути з засудженого [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 55990,23 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. З листа приватного виконавця Виконавчого округу у Львівській області Пиць А.А. від 05.02.2021 року вбачається, що на виконанні останнього перебуває виконавче провадження №55181992 з виконання виконавчого листа Галицького районного суду м.Львова №461/3539/13-к, виданого 12.04.2017 року про стягнення з засудженого [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 55990,23 грн. та моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. Станом на 05.02.2021 року по виконавчому провадженні №55181992 боржником [PERSON] вищезазначений виконавчий лист не виконано, жодних коштів в користь потерпілого не сплачено. За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказано, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, що також узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідно до постанови Касаційного господарського суду Верховного Суду від 31.05.2018 №902/330/17, ч.2 ст.625 ЦК не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, у розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання з дня винесення рішення про стягнення боргу. При цьому, слід зазначити, що згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п.2 постанови Пленуму ВС України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується вироком Галицького районного суду м.Львова від 09.12.2013 року. Відтак, оскільки відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Частинами 4,6 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку з наведеним, вищезазначені обставини додатковому доказуванню не підлягають. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вироку Галицького районного суду м.Львова від 09.12.2013 року було видано виконавчий лист про стягнення із засудженого [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 55990,23 грн. та моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. Станом на момент розгляду справи, по виконавчому провадженню №55181992 боржником [PERSON] виконавчий лист Галицького районного суду м.Львова №461/3539/13-к, виданого 12.04.2017 р. не виконано, жодних коштів в користь потерпілого [PERSON] не сплачено. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому, іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема висновками експертів. Згідно з частинами 1-3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, а тому, підлягають до задоволення, оскільки встановлено, що дійсно у [PERSON] наявна заборгованість перед [PERSON] . Дані обставини стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об`єктивності. При цьому, оцінюючи подані позивачем розрахунки заборгованості з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такі проведені із застосуванням відповідних індексів інфляції та формул, належним чином обґрунтовані та мотивовані, зокрема відповідають вищенаведеним положенням чинного законодавства. У свою чергу, в процесі розгляду справи не здобуто жодних належних доказів, які ставлять під сумнів розрахунки, наведені позивачем та доводять його необґрунтованість. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1024,52 грн., оскільки позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від вказаних витрат при подачі позову до суду.

Outcome: approved