Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Корольовський районний відділДержавної міграційної службиу Житомирській області, ТзОВ «Інвест Кредит Кепітал» про усунення перешкод у користуванні власністю. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 20.08.2013 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу [PERSON] в порядку заміщення [PERSON], приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу, на підставі Акту про проведені прилюдні торги, затвердженого начальником Корольовського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції [PERSON] 01.08.2013 року йому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру № 61, загальною площею 38,95 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Шевченка,85. Право власності, в установленому законом порядку, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №8223364 від 20.08.2013 року. Однак, відповідач, який був попереднім власником квартири, зареєстрований у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою КП «ВЖРЕП № 13» № 1537 від 01.10.2013 року, категорично відмовляється виселятися з квартири та зніматися з реєстраційного обліку. В судове засідання позивач [PERSON] надав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник Корольовського районного відділу Державної міграційної службиу Житомирській області та представник ТзОВ «Інвест Кредит Кепітал» в судове засідання не з»явилися, хоча про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вирішуючи спір, суд встановив, що позивач [PERSON] є власником квартири № 61, загальною площею 38,95 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Шевченка,85. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON]»янюк Б.В.. як попередній власник вище вказаної квартири, користується нею, і звільняти її відмовляється. Усунути перешкоди у користуванні позивачем належною йому на праві власності квартири № 61, загальною площею 38,95 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Шевченка,85, в добровільному порядку відповідач не бажає. Однак, в наслідок таких дій відповідача, позивач не може на власний розсуд користуватися і розпоряджатися своєю квартирою. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у здійсненні його прав власника, які полягають у праві користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини щодо власності, які регулюються Конституцією України, ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад та не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадянам, інтересам суспільства. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Главою 29 ЦК України передбачено способи захисту права власності. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Згідно із керівними роз'ясненнями, що містяться в п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, дає підстави для висновку, що право позивача на користування та розпоряджання власним майном, а саме квартирою № 61, загальною площею 38,95 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Шевченка,85, порушено відповідачем, і підлягає судовому захисту. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року (остаточне 10.05.2011 року), в пункті 38 якого зазначено, що «Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п. 106, серія А, № 102». Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 цієї статті, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами, зокрема: що позивач є власником квартири № 61, загальною площею 38,95 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Шевченка,85 і має право на володіння і користування квартирою, але відповідач створює йому перешкоди в здійсненні права власності, не бажаючи надавати доступ позивачу до квартири, передати йому ключі від неї, порушує права позивача в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому, на думку суду, усунення перешкод у здійсненні прав позивача на користування та розпоряджання своїм майном шляхом виселення відповідача з квартири № 61, що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Шевченка,85, відповідає вимогам законності та є необхідним з метою захисту права власності позивача, а відтак, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд також стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно сумі задоволених вимог.

Outcome: approved