Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] недійсним. В позові зазначив, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно йому, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] по 1/3 частині кожному. 12.05.2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору відповідачка подарувала 1/3 частину квартири [PERSON] Оскільки [PERSON] на час укладання договору була неповнолітньою, а [PERSON] перед укладанням договору не отримала дозвіл органів опіки та піклування на вчинення правочину та посилаючись на Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Закон України «Про охорону дитинства», ст.216, 224 ЦК України просить визнати договір дарування недійсним та застосувати правові наслідки недійсності правочину та повернути [PERSON] у власність 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та в обґрунтування вимог позивача зазначив, що [PERSON] звернувся до суду за захистом саме його особистих прав оскільки відповідно до ст.177 СК України він як батько дитини має право на управління її майном. На його думку [PERSON] позбавила [PERSON] майнового права на управління майновим правом [PERSON] на користування житловим приміщенням. Представник позивача [PERSON] позов підтримала та пояснила, що укладання договору дарування порушило право [PERSON], яке полягає в тому, що відповідачка позбулась своєї власності, наслідком чого стало неможливо в примусовому порядку виконати рішення суду про стягнення з відповідачки компенсації за погашений кредит певної суми. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує та пояснила, що із змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] обґрунтовує свої заявлені позовні вимоги порушенням прав неповнолітньої доньки [PERSON], і відсутністю на укладення договору дарування дозволу органу опіки та піклування, що є порушенням прав малолітніх та неповнолітніх, а відтак зазначає, що договір дарування суперечить вимогам Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Закону України «Про охорону дитинства». В позовній заяві не має посилання на жодну правову норму, яка б свідчила про порушення прав позивача. Тому вважає, що [PERSON] взагалі не мав права звертатись до суду з даним позовом. Пояснення представника позивача в судових дебатах про порушення права позивача на управління майном дитини з посиланням на ст.177 СК України вважає необґрунтованими оскільки положення цієї статті стосуються майна дитини. В даному випадку відповідачка подарувала свою частину квартири, а не дитини. Крім того, на час укладання договору дарування [PERSON] досягла 17 років та мала неповну цивільну дієздатність та мала право на управління своїм майном самостійно та вчинення правочинів за згодою батьків та дозволу органу опіки та піклування. [PERSON] не вчиняла ніяких правочинів із своїм майном, а тому отримання дозволу органу опіки та піклування не було потрібно. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що [PERSON] дійсно подарувала їй свою 1/3 частину квартири. Інтереси дитини при цьому порушені не були. Жодним чином не були порушені інтереси та права позивача, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] та її представник пояснили, що під час укладання договору дарування [PERSON] керувалась її інтересами. Укладанням договору її право власності та право користування квартирою порушені не були. Право позивача на управління її майном порушено не було, оскільки саме її майном ніхто не розпоряджався. Просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник органу опіки та піклування надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] по 1/3 частині кожному. 12.05.2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору [PERSON] подарувала належну їй 1/3 частину квартири [PERSON] Дозволу органу опіки та піклування на відчуження своєї частки не отримала. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. [PERSON] стороною оспорюваного правочину не був. Права та законні інтереси [PERSON] вчиненням оспорюваного правочину на думку суду порушені не були виходячи з наступного. Згідно ст.177 СК України батьки управляють майном малолітньої дитини без спеціального на те повноваження. Батьки малолітньої дитини не мають право без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав. На час укладання договору дарування [PERSON] досягла 17 років та мала неповну цивільну дієздатність та мала право на управління своїм майном самостійно та вчинення правочинів за згодою батьків та дозволу органу опіки та піклування. [PERSON] не вчиняла ніяких правочинів із своїм майном, а тому отримання дозвілу органу опіки та піклування не було потрібно. Згідно ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. [PERSON] скористалась цим правом та вчинила правочин щодо своєї частки майна. При укладанні договору дарування вона не порушила право [PERSON] користування квартирою. Право [PERSON] на управління майном дитини також порушено не було. Відповідно до ч.5 ст.177 СК України на вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини або якщо місце його проживання невідоме, правочини, зазначені в абзаці другому цієї частини, можуть бути вчинені без його згоди. Ці положення закону не можуть бути застосовані при вирішенні даної справи виходячи з наступного. По перше [PERSON], як зазначалось раніше, на час укладання договору не була малолітньою. По друге правочину щодо майна дитини вчинено не було. По третє в судовому засіданні було встановлено, що позивач останні 8 років проживав на території РФ де постійного місця проживання не має, участі у вихованні дитини не приймав. Тому навіть для вчинення правочину щодо майна дитини його згоди не було потрібно. Крім того, слід зазначити, що на час подачі позовної заяви до суду [PERSON] на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 30.05.2014 року мала повну цивільну дієздатність та могла самостійно звернутись до суду за захистом порушених своїх прав. Але вона не зробила це оскільки її права ніким не порушувались. Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача [PERSON], що укладання договору дарування порушило право [PERSON], яке полягає в тому, що відповідачка позбулась своєї власності, наслідком чого стало неможливо в примусовому порядку виконати рішення суду про стягнення з відповідачки компенсації за погашений кредит певної суми оскільки ніяких прав позивача порушено не було. Виходячи з викладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Outcome: dismissed