Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності на квартиру. В обгрунтування поданої позовної заяви вказує на те, що в 2002 році до нього звернувся відповідач [PERSON] з пропозицією придбати за вигідною ціною квартиру № 7, розташовану в будинку № 56 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі Донецької області. Відповідач мотивував свою пропозицію тим, що йому терміново необхідні кошти для власних потреб, вказавши на те, що часу для переоформлення квартири у нього не має і тому він вирішив зробити на його ім»я довіреність, в якій були закріплені усі повноваження надані йому. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] 13 червня 2002 року за реєстром № 3103. Одразу після її посвідчення він передав відповідачеві [PERSON] в рахунок оплати за квартиру за попередньою домовленістю 4 000 тис. дол. США, що підтверджується письмовою розпискою від 13 червня 2002 року. Перебуваючи в шлюбі з відповідачкою [PERSON], він на підставі цієї довіреності уклав договір дарування 18 червня 2002 року, АЕК № 779247, за яким подарував своїй дружині [PERSON] та доньці [PERSON] по 1/2 частці вказаної квартири кожній. Таким чином довіреність була видана йому [PERSON] виключно з метою приховати інший правочин договір купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, тому до відносин учасників даного правочину слід застосувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі, тобто, який приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві сторони свідомо документально оформили її, але насправді між ними були встановлені правовідносини купівлі-продажу квартири. Також вказує, що так як квартира № 7, розташована в будинку № 56 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі була придбана в період його шлюбу з [PERSON], тому вона являється об»єктом права спільної сумісної власності. Просить суд визнати договір дарування, укладений між ним та [PERSON]О від 18 червня 2002 року АЕК № 779247 удаваним; визнати його договором купівлі-продажу та визнати квартиру об»єктом права спільної сумісної власності його і відповідачки [PERSON] В ході розгляду справи позивач [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, вказавши на те, що спірна квартира придбавалась за грошові кошти його та їх дитини [PERSON], отримані після продажу квартири [ADDRESS], яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Тому просить суд визнати договір дарування, укладений між ним та [PERSON]О від 18 червня 2002 року АЕК № 779247 удаваним; визнати його договором купівлі-продажу та визнати квартиру об»єктом права спільної сумісної власності його та відповідачів [PERSON] і [PERSON], а також визнати його та відповідачів [PERSON] і [PERSON] власниками по 1/3 частці кожного вказаної квартири. При розгляді справи позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просили її задовольнити. Позивач [PERSON] пояснював суду, що по укладеному спірному договору дарування він є продавцем, бо діючи від імені [PERSON] продав квартиру [PERSON] та [PERSON] Водночас він являвся і покупцем, бо передав [PERSON] за розпискою грошові кошти в сумі 4 000 дол. за придбану квартиру. Договір купівлі-продажу між ним та [PERSON] вони оформили дорученням. Наслідки укладення договору дарування він усвідомлював. В суд звернувся саме зараз через погіршення відносин з дружиною, яка подала на розлучення, а він з 2002 року не має належно оформленої йому частки у праві власності в спірній квартирі. Відповідачка [PERSON] на розгляд справи до суду не з»явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність. Представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, вказавши суду, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та не ґрунтуються на нормах законодавства. Також зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності, який просив суд застосувати. Відповідачка [PERSON] на розгляд справи до суду не з»явилася, про час та місце її розгляду повідомлена в установленому законом порядку. Відповідач [PERSON] при розгляді справи позовні вимоги визнав і не заперечував проти їх задоволення, вказавши на те, що він мав намір продати належну йому квартиру [ADDRESS]. Однак в зв»язку з відрядженнями часу займатися цим у нього не було, тому він і видав довіреність на ім»я позивача, на підставі розписки позивач передав йому гроші в сумі 4 000 дол. США за продану квартиру. Також вказав на те, що наміру дарувати комусь квартиру у нього не було. Суд заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 1993 року (а.с.12). 13 червня 2002 року [PERSON] видав на ім»я позивача [PERSON] доручення, яким уповноважив позивача користуватися та розпоряджатися належною йому квартирою № 7 в будинку № 54 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі (а.с.82). Як вбачається з письмової розписки від 13 червня 2002 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS], отримавши за неї суму в розмірі 4 000 дол. США (а.с.9). 18 червня 2002 року між [PERSON] з одного боку, діючого на підставі довіреності від імені [PERSON] та [PERSON], діючої від свого імені та від імені неповнолітньої доньки [PERSON] з другого боку, укладено договір дарування, за яким даруватель в особі представника подарував квартиру [ADDRESS] в рівних частках кожній [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Вказаний договір зареєстровано за № 1590 та посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] Таким чином предметом даного позову є удаваність даного договору дарування. Оскільки оспорюваний договір був укладений у 2002 році, тому до правовідносин, що виникли між сторонами повинні застосовуватися норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, який діяв у зазначений період часу. Згідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав або обов'язків. Згідно ст.58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. У відповідності до ст.243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов»язується передати майно у власність покупцеві, а покупець прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому, право продажу, крім випадків примусового продажу, належить власнику (ст.225 ЦК УРСР). Враховуючи вказані норми та оцінивши надані позивачем [PERSON] докази суд дійшов висновку про те, що ним відповідно до положень ст.60 ЦПК України не надано суду доказів того, що насправді квартира [ADDRESS] була придбана як ним, так і відповідачами [PERSON], [PERSON] за договором купівлі-продажу у [PERSON]; не доведено факту укладання договору купівлі-продажу між відповідачами, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Наявність письмової розписки [PERSON], за якою він 13 червня 2002 року продав [PERSON] квартиру [ADDRESS], отримавши за неї суму в розмірі 4 000 дол. США не є беззаперечним доказом придбання такої квартири саме за договором купівлі-продажу. Також, суд зазначає, що відповідно до ст.62 ЦК УРСР угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що грунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Повноваження можуть також випливати з обстановки, в якій діє представник (продавець в роздрібній торгівлі, касир тощо). Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є. Не допускається укладення через представника угоди, яка за своїм характером може бути укладена лише особисто, а так само інших угод, зазначених у законі. Таким чином, представництво зі сторони позивача [PERSON] відносно дарувальника [PERSON], відсутність його вимог і укладення в межах повноважень, наданих довіреністю, договору дарування квартири виключає можливість для [PERSON] заявляти вимоги, що розглядаються судом, в тому числі і визнання права власності на частину майна, яке було предметом угоди з його участю в якості представника. Суд критично відноситься до пояснень по суті позовних вимог як самого позивача [PERSON], так і відповідача [PERSON], оскільки сам позивач по справі більше 10 років не ставив питання щодо недійсності укладеного ним договору дарування. Визнання позову відповідачем [PERSON], за відсутності законних для цього підстав, не може бути безумовною підставою для задоволення позову. За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність, недоведеність заявлених вимог [PERSON] та відмову в задоволенні заявленого позову. Крім того, у відповідності до ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони (ст.75 ЦК УРСР). За ст.80 ЦК УРСР наслідки спливу строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до п.п.6,7 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року, правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред»явлення яких, встановлених законодавством, діючим раніше, не сплив до вступу в законну силу діючого Кодексу. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. За нормами ст.256 ЦК України 2004 року, позовна давність - це строк, у межа якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. На підставі ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача. З урахуванням того, що спірний договір було укладено 18 червня 2002 року, а також факт звернення позивача [PERSON] до суду з позовом в серпні 2015 року, та його твердження про те, що наслідки підписання договору дарування йому були відомі ще в момент такого підписання, тобто 18 червня 2002 року, тому суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем. Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» (пункт 11), судам роз'яснено, якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Вважаючи позовні вимоги [PERSON] безпідставними та недоведеними, суд відмовляє в задоволенні позову саме з цієї підстави, яка є самостійною, не застосовуючи строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed