Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області про надання дозволу на виїзд їхньої спільної неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон без згоди матері, мотивуючи позов тим, що мати добровільно не надає такого дозволу, а виїзд за кордон необхідний дитині для оздоровлення, розширення світогляду, освіти та підготовки до дорослого життя. Зокрема, після уточнення позовних вимог, позивач просив надати йому дозвіл на виготовлення без згоди [PERSON], матері дитини, проїзного документу дитині/закордонного паспорту, для виїзду за кордон, а також надати йому дозвіл без згоди та супроводу другого з батьків (матері дитини - [PERSON]) оформлювати документи для періодичних (не більше ніж три рази на рік) тимчасових виїздів або супроводів дитини у літні, зимові та осінні шкільні канікули на строк, який не перевищує один місяць, за межі України до країн: Російська Федерація, Республіка Білорусь, Чорногорія, Турецька Республіка, Держава Ізраїль, АР Крим до досягнення сином 16 - ти річного віку. Позовні вимоги обґрунтував тим, що його та відповідачки спільний малолітній син [PERSON] проживає разом з ним на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.01.2013 року. Мати дитини наразі вийшла заміж та проживає в м. Києві. Таким чином, фактично він сам виконує батьківські обовязки по вихованню дитини та розширенню його світогляду. Для реалізації даних цілей він ініціював кілька поїздок з дитиною у 2010 році у м. Москву, у 2011 році - м. Прохорівка на місце Курської битви; в 2014 році на оздоровлення до Криму. Весь цей час відповідачка надавала нотаріальний дозвіл на виїзд дитини, проте, у серпні 2014 році строк дії дозволу сплив і з того часу [PERSON] таких дозволів не надає. В результаті чого, були зірвані кілька запланованих поїздок до Білорусі у серпні 2014 року, новорічні канікули 2015 року та весняні канікули березень-квітень 2015 року. Від минулих поїздок за кордон дитина отримала багато досвіду і має велику кількість приємних емоцій та спогадів. На 2015 рік заплановано також відвідування Краснодарського Краю, міста Санкт-Петербурга та Криму, бо дитина потребує нових позитивних емоцій, однак, відповідачка дозволів не надає. Вважає, що оскільки відповідачка систематично ігнорує його просьби надати дозвіл виїзду дитини за кордон, він має право ставити це питання на вирішення у судовому порядку. В судовому засіданні [PERSON] повністю підтримав уточненні позовні вимоги та просив їх задовольнити. Крім того, вказав, що наразі придбано путівки до Криму, які можуть залишитися невикористаними через ненадання відповідачкою відповідного дозволу. Також, приятелька з Ізраїлю надіслала йому та синові запрошення відвідати її країну на осінні канікули і тоді знову прийдеться просити дозволу у відповідачки, що знову ж таки призведе до витрати нервів та часу. Представник відповідачки, фактично визнавши уточнені позовні вимоги, саме в частині виїзду дитини за кордон, крім Російської Федерації та АР Криму. Вважає, що наразі в цих регіонах є небезпека для дитини, Росія визнана державою-агресором, а тому, в надані дозволу виїзду дитини туди слід відмовити. У зустрічному позові [PERSON], що діє в інтересах ТарасенкоМаленьких О.В., до [PERSON], третя особа Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області, остання після уточнення позовних вимог просить надати ТарасенкоМаленьких О.В., матері дитини, дозвіл на виготовлення без згоди [PERSON], батька дитини, проїзного документу дитині/закордонного паспорту [PERSON], для виїзду за кордон; надати [PERSON] дозвіл без згоди та супроводу другого з батьків (батька дитини - [PERSON]В.) оформлювати документи для періодичних (не більше ніж два рази на рік) тимчасових виїздів або супроводів дитини влітку та взимку [PERSON] за межі України до країн: Республіка Білорусь, Німеччина, Естонія, Великобританія, Словенія, Болгарія, Турецька Республіка до досягнення сином 16 - ти річного віку. Позовні вимог мотивує мотивуючи тим, що у січні 2015 року була зірвана поїздка дитини до Чорногорії через ненадання батьком дозволу. Крім того, є побоювання, що [PERSON] має намір вивезти дитину за кордон для постійного проживання в Росії. [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимог не визнав повністю та просив суд у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що у [PERSON] наразі народилася друга дитина, яка ще мала задля мандрівок за кордон і у матері не буде часу на спілкування з [PERSON]. Крім того, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова місце проживання сина [PERSON] встановлене саме з ним батьком, а на тепер в Первомайському міськрайонному суді перебуває цивільна справа про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON], спір у якій ще не вирішено. Фактично, вивіз дитини матірю за кордон на тривалий час, означає порушення вимог та правил, зазначених в рішенні суду про визначення місця проживання дитини. Крім того, через свої морально-етичні якості довіряти матері довготривале спілкування з дитиною, тим більше за кордоном, вважає неможливим. Представник третьої особи до суду не прибув з невідомих судові причин, хоча належним чином був повідомлений про місце, час та дату судового розгляду, заперечень не надав, тому, з дозволу сторін, що прибули, суд ухвалив розглянути справу без участі представника третьої особи. Суд, вивчивши первісну та зустрічну позовні заяви, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони повинні та зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зокрема, встановлено судом та не оспорюється сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах та від подружнього життя 30 липня 2003 року народився син [PERSON]. Батьки мешкають окремо з грудня 2011 року. [PERSON] залишився мешкати разом з батьком за адресою: м. Харків, вул. Корчагінців, б. 9, кв. 107 з 30 січня 2012 року. На підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.01.2013 року (а.с.10-12) визначене місце проживання дитини саме з батьком. Таким чином, сторони припинили подружні стосунки і не проживають однією сім'єю, а [PERSON] вийшла заміж та народила від того шлюбу ще одного малолітнього сина. [PERSON], виконуючи свої батьківські обовязки щодо виховання дитини, розвитку його світогляду, оздоровлення та освіти, вивозив з дозволу матері сина у серпні 2010 року до м. Москва; у вересні 2011 року до м. Прохорівка Білгородської області у музей; у липні 2014 року у м. Севастополь, АР Крим, що вбачається з фото таблиці (а.с.53-58). Проте, з серпня 2014 року термін дії дозволу скінчився. У серпні, жовтні, листопаді, грудні 2014 року та березні, квітні 2015 року [PERSON] письмово звертався до [PERSON] за наданням дозволу на виїзд дитини за кордон (а.с.13-22, 62-64), проте такого дозволу від матері дитини не отримав. В свою чергу, [PERSON] посилається на те, що дозволу не давала, оскільки [PERSON] не надавав гроші для нотаріального оформлення дозволу, а у неї є ще малолітній син. Крім того, вказує, що хотіла вивести [PERSON] в січні до Чорногорії, але дозволу від батька дитини не отримала, а вивіз дитини батьком до РФ загрожує його безпеці. Таким чином, суд робить висновок, що між батьками виник спір щодо надання дозволу виїзду за кордон дитини без згоди того чи іншого із батьків. Відповідно до ст.ст. 7 та 155 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно з Правилами перетинання державного кордону України громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №-57, якщо дитина не досягла шістнадцятирічного віку, то право на виїзд за межі України вона має лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними та які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Єдиним способом вирішення проблеми виїзду дитини за кордон без згоди другого з батьків є звернення до суду. При зверненні з позовом до суду в позовній заяві слід довести, що поїздка дитини за кордон здійснюється в інтересах дитини. [PERSON] посилається на те, що мати дитини проживає в м. Києві, а це ускладнює отримання у неї дозволу на кожну поїздку у скорочені строки, що може впливати на ціну путівок та строки їх дії. При цьому судові надано дві путівки до Криму з 18.08.2015 року (а.с.82-83) та лист-запрошення від приятельки з Ізраїлю на осінь 2015 року (а.с.92-94). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, але частковому стосовно терміну перебування дитини за кордоном. Так сторона первісного відповідача частково визнала позовні вимоги крім надання дозволу вивозити дитину до Російської Федерації та АР Крим і це визнання суд приймає, оскільки порушень Закону чи інтересів дитини не вбачає. Що стосуються дозволу виїзду дитини до Росії чи АР Крим, суд має розяснити, що поїздка дитини на вказані території не може бути заборонена судом, оскільки там проживають спільні родичі сторін і на вказаних територіях воєнних дій не здійснюється, що мого би бути небезпекою для дитини. Суд вважає за необхідне самостійно визначитися з періодизацію часу, у якій можливо надати дозвіл батькові вивозити дитину за кордон без дозволу матері - не більше ніж три рази на рік тимчасових виїздів або супроводів дитини на строк, який не перевищує один місяць. Стосовно позовних вимог [PERSON] суд має зазначити, що вони також підлягають частковому задоволенню. В частині країн виїзду позов обґрунтований, а стосовно часу суд вважає за необхідне самостійно визначитися з періодизацію часу, у якій можливо надати дозвіл матері вивозити дитину за кордон без дозволу батька - не більше ніж два рази на рік тимчасових виїздів або супроводів дитини на строк, який не перевищує один місяць влітку та двох тижнів взимку. Так, [PERSON] в своїх запереченнях на зустрічний позов посилається на те, що суд, визначивши місце проживання дитини з ним, фактично унеможливив для дитини обрання іншого місця проживання, крім як з батьком, а вивіз дитини за кордон матірю змінює місце проживання дитини на тривалий час. Також, він вважає, що мати з морально-етичних міркувань не може спілкуватися із сином без присутності батька, оскільки є висновок психологічного обстеження дитини з цього приводу (а.с.90), а також наразі в суді перебуває в провадженні його позов про позбавлення батьківських прав матері щодо сина [PERSON]. З такими доводами [PERSON] суд погодитися не може. Згідно ст. ст. 141, 150 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Таким чином, задовольняючи частково вимоги [PERSON], суд виходив із рівності прав батьків щодо спілкування з дитиною, участі у її вихованні, оздоровленні та матеріальному забезпеченні, а, тому, наявність рішення суду відносно місця проживання дитини з батьком правового значення для вирішення даного спору не має. Крім того, мати наразі не позбавлена батьківських прав, тому, вести мову про її моральні чи етичні якості, через які вона не може спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні та оздоровленні - неможна. Значимим фактом для задоволення позову є і відсутність рішення суду про порядок спілкування з дитиною і її виховання з боку матері, яке б суттєво зменшило права матері щодо дитини. Враховуючи часткове задоволення позовів, суд в порядку ст. 88 ЦПК України залишає за сторонами всі понесені ними судові витрати.

Outcome: partial