Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації Волинської області про визнання недійсним розпорядження № 322 від 17.07.2008 року «Про передачу у власність земельних ділянок» в частині передачі [PERSON] у власність земельної частки (паю), яка розташована на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,75 га. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що на підставі розпорядження [PERSON] райдержадміністрації від 28.11.2005 року за № 374 йому було передано у власність земельну ділянку у розмірі земельної частки(паю) площею 1,51 га, розташовану на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району. Право власності на земельну ділянку було зареєстровано в установленому законом порядку, 25 квітня 2006 року на його ім'я видано державний акт на право приватної власності на землю з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010609400757. Кадастровий номер земельної ділянки 0721882700050000285. Восени 2015 року йому стало відомо, що належна йому на праві приватної власності земельна ділянка обробляється іншими особами, а з відповіді Жидичинської сільської ради від 02.03.2016 року на письмовий запит дізнався, що частину його земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом отримав [PERSON] і на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 17.07.2008 року за № 322 дана земельна ділянка була передана йому у власність та видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Вважаючи, що вказаними розпорядженням порушено його право власності на спірну земельну ділянку, позивач просив визнати зазначене розпорядження в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) для ведення особистого селянського господарства на території Жидичинської сільської ради на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,75 га, незаконним. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 12.05.2016 року до участі у справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено [PERSON], Жидичинську сільську раду Ківерцівського району Волинської області, відділ Держгеокадастру Ківерцівського району Волинської області. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав за обставинами, викладеними в позові, та просить його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] райдержадміністрації [PERSON] заявлений позов не визнала. Вважає оскаржуване розпорядження правомірним. Посилається на те, що номер земельної ділянки (паю), який був наданий у власність [PERSON], був погоджений рішенням Жидичинської сільської ради Ківерцівського району від 30.05.2008 року за № 19/15, до якого долучався список громадян із зазначенням площі та номера ділянки. Разом з тим при вирішенні справи по суті покликається на розсуд суду. Представник Жидичинської сільської ради [PERSON] в судовому засіданні, вказуючи на те, що спірна земельна ділянка не оброблялась і виявити власника було не можливо, а організація, яка виготовляла технічну документацію, маючи технічну можливість встановити той факт, що земельна ділянка уже була надана у приватну власність, з невідомих причин цього не виявила, тому у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні, висловлюючи свою думку щодо предмету спору, покликаючись на рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року у справі № 1-9/2009 про скасування актів органів місцевого самоврядування, вважає оскаржуване розпорядження [PERSON] райдержадміністрації, на підставі якого [PERSON] було передано у власність спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства та виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку, актом ненормативної дії, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для [PERSON], як власника земельної ділянки, оскільки у нього виникло право володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Крім того, посилається на те, що позов поза межами строків позовної давності. Представник третьої особи [PERSON] вважає, що [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах, тому в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі розпорядження [PERSON] райдержадміністрації від 28.11.2005 року за № 374 позивачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку у розмірі земельної частки (паю) для ведення особистого селянського господарства площею 1,50 га на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), розташовану на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району (а.с.85). Згідно архівної копії списку розподілу земельних ділянок (паїв) шляхом жеребкування між власниками сертифікатів с. Липляни КСП «Надія» Ківерцівського району, який є додатком до розпорядження, (а.с.86-89) [PERSON] (п.№ 33) на підставі сертифікату ВЛ № 0213052 передано у власність земельну ділянку за № 432, в тому числі рілля 1,19га, сіножаті 0,17га, пасовища 0,14га. Цим же розпорядження затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю). 25 квітня 2006 року на ім'я [PERSON] видано державні акти на право приватної власності на землю, які були зареєстровані в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю (а.с.7,83-84). Згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (серія ЯА №663404) позивач набув права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (рілля) площею 1,51 га, кадастровий номер земельної ділянки 0721882700050000285. Згідно пояснення представника ПФ «Реформатор» [PERSON], які згідно вищевказаного розпорядження виготовляли технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, невідповідність розміру земельної ділянки (ріллі), зазначеної в державному акті на право приватної власності на землю, площі, вказаній в розпорядженні райдержадміністрації, має місце у звязку з тим, що земельна ділянка за № 432 ( рілля), яка була передана [PERSON] в порядку жеребкування, містила частину земельної ділянки, яка не була придатна для використання через заболоченість і не мала вартості та не включалася до земель, що підлягали паюванню, і була виділена позивачу як земельна ділянка, яка не має вартості, що також підтверджується кадастровим планом-схемою розпаювання (а.с.134). Розпорядженням [PERSON] райдержадміністрації (а.с.90-94) від 17.07.2008 року за № 322 ? частина земельної ділянки за № 432, розташованої на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району, розміром 0,595 га, на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ВЛ № 0212749, виданого [PERSON] райдержадміністрацією 25.10.2007 року (а.с.12) на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 122), була передана у власність [PERSON] та видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,5929 га від 13.10.2010 року за серія ЯЛ № 691177. Згідно технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю гр. [PERSON]Я.(а.с.110-121) та витягу з Державного земельного кадастру (а.с.144-145) кадастровий номер земельної ділянки 0721882700050000285, що відповідає кадастровому номеру земельної ділянки позивача. Кадастровий номер земельної ділянки це унікальний код який не повторюється на всій території України та зберігається за земельною ділянкою протягом всього часу її існування. Кадастровий номер підтверджує факт реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі із інформацією про її власника, цільове призначення землі, межі. Тобто, наявність кадастрового номеру гарантує власнику земельної ділянки факт її існування та неможливість посягання на неї інших осіб. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма міститься в ст. 321 ЦК України. За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно зі статтею 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття позивачем у власність земельних ділянок) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Положеннями статей 116, 118 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116,118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13 від 23 жовтня 2013 року). В силу ч.5 ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні провадиться лише після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 149-151 цього Кодексу. Відповідно до підпунктів «а», «б» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів, суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Таким чином, суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження від 17 липня 2008 року за № 322 « Про передачу у власність земельних ділянок» в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) для ведення особистого селянського господарства [PERSON] районною державною адміністрацією не перевірено наявний правовий статус цієї земельної ділянки та не взято до уваги, що відносно даної земельної ділянки існує вже розпорядження [PERSON] райдержадміністрації від 28.11.2005 року, яким спірна земельна ділянка передана у приватну власність [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства та видано державний акт на право власності на земельну ділянку. На думку суду, покликання представника відповідача на те, що оспорюване розпорядження [PERSON] райдержадміністрації прийняте на підставі рішення Жидичинської сільської ради від 30.05.2008 року за № 19/15 (а.с.93-94), яким погоджено передачу у власність [PERSON] земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю), і яке не визнано незаконним, не впливає на незаконність прийняття даного розпорядження. Суд також вважає безпідставним твердження представника третьої особи без самостійних вимог [PERSON] - [PERSON] про те, що оспорюване розпорядження є ненормативним актом, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, оскільки на підставі вказаного розпорядження [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку, правомірність видачі якого безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і який порушує право позивача на володіння земельною ділянкою. Суд також не приймає до уваги твердження представника третьої особи [PERSON] про порушення позивачем строків позовної давності оскільки в силу ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, якою відповідно до ч.1 ст. 30 ЦПК України є позивач та відповідач. Крім того, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст.261 ЦК України). Як встановлено з матеріалів справи про те, що належна позивачу на праві власності земельна ділянка була за розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації передана у власність іншій особі, йому стало відомо в березні 2016 року з письмової відповіді сільського голови Жидичинської сільської ради (а.с.10-11). За таких обставин позов [PERSON] підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов підлягає до задоволення, тому судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved