Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи Вознесенівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі Відділ ДВС), [PERSON] про звільнення майна з-під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та її чоловік [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 33 від 17.06.2016, виданого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Вознесенівському району. Вона зі [PERSON] звернулись до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради для реєстрації свого права власності, але у реєстрації було відмовлено через наявність обтяження вказаного майна у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, зареєстрованого 05.05.2005 Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови Виконавчої служби Орджонікідзевського району м. Запоріжжя № 851/9 від 20.06.2000. Позивачем було зясовано, що арешт було накладено за постановою Відділу ДВС № 851/9 від 20.06.2001, а не 2000 р., на виконання ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2001 у справі № 2-2578 з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Проте, даною ухвалою було накладено арешт на майно [PERSON] за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сорок років Радянської України[ADDRESS], а не на саму квартиру. Квартира не належала [PERSON], а належала територіальній громаді міста Запоріжжя, та внаслідок приватизації 17.06.2016 була передана у власність позивача та [PERSON] Позивач зверталась до Відділу ДВС із заявою про зняття арешту, але отримала відмову, оскільки виконавче провадження за 2001 рік було знищене. Оскільки арешт перешкоджає позивачеві в реалізації свого права власності просила суд зняти арешт, реєстраційний № 1944901, зареєстрований 05.05.2005 реєстратором Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою, накладений постановою Виконавчої служби Орджонікідзевського району м. Запоріжжя № 851/9 від 20.06.2000, на квартиру за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сорок років Радянської України (Незалежної України)[ADDRESS] (арк. справи 1722). Позивач у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що не заперечує проти постановлення заочного рішення за її відсутності. Відповідач-1 [PERSON] у судове засідання повторно не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом розміщення оголошення у газеті «Запорізька правда» № 2 (23737) від 12.01.2017 та № 6 (23741) від 09.02.2017, причини неявки суду не повідомила. Заяв про розгляд справи за її відсутності або про відкладення розгляду справи не подавала. Відповідач-2 [PERSON] у судове засідання повторно не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом надсилання судових повісток рекомендованими листами із повідомленнями, причини неявки суду не повідомила. Судову повістку на судове засідання, призначене на 23.01.2017, відповідач-2 отримала особисто. Судова повістка на судове засідання, призначене на 16.02.2017, повернулась на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про відмову відповідача-2 від її отримання на відділенні поштового звязку. Відповідно до частини восьмої статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Заяв про розгляд справи за її відсутності або про відкладення розгляду справи не подавала. Представник третьої особи-1 Відділу ДВС у судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надсилання судових повісток рекомендованими листами із повідомленнями, які були отримані уповноваженим працівником Відділу ДВС, причини неявки суду не повідомив. Заяв про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи не подавав. Третя особа-2 [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Від третьої особи-2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позову. За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи за відсутності учасників процесу на підставі наявних у справі доказів в порядку статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. На підставі свідоцтва про право власності на житло № 33 від 17.06.2016, виданого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Вознесенівському району, квартира, яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України (попередня назва вулиці Сорок років Радянської України)[ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності в рівних долях [PERSON] ? частина, [PERSON] ? частина. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (арк. справи 8). З інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та інших Реєстрів № 78992206 від 27.01.2017, отриманої на виконання ухвали суду від 23.01.2017 про витребування доказів, випливає, що 05.05.2005 за № 1944901 Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою внесено запис про арешт (архівний запис) на підставі постанови № 851/9 від 20.06.2000 Виконавчої служби Орджонікідзевського р-ну м. Запоріжжя, вх.н. 181/22.06.01, на квартиру [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя, власником квартири зазначена [PERSON] (арк. справи 3839). Як випливає з наданої суду копії постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Орджонікідзевського управління юстиції (нині Вознесенівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області) № 851/8 від 20.06.2001, на підставі ухвали № 2-2578 Орджонікідзевського районного суду від 12.04.2001 накладено арешт на майно, яке належить [PERSON] квартиру [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя (арк. справи 10). З листа Відділу ДВС від 07.11.2016 № 802/6 на адресу [PERSON] випливає, що заява [PERSON] про зняття арешту з вищезазначеної квартири не підлягає задоволенню, оскільки надати інформацію щодо виконавчого провадження за 2001 р., в межах якого накладався арешт, не є можливим, оскільки закінчився строк зберігання виконавчих проваджень. Відповідно до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень виконавчі провадження стосовно боржника [PERSON] на виконанні не перебували (арк. справи 23). Таким чином, позивач позбавлена можливості звільнити з-під арешту дану квартиру у позасудовий спосіб. Судом в порядку ст. 137 ЦПК України витребувано в архіві Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу № 2-2578/2001 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Вивченням матеріалів даної цивільної справи встановлено, що ухвалою суду від 12.04.2001 накладено арешт на майно відповідача [PERSON], яке знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сорок років Радянської України в квартирі № 55 в м. Запоріжжі (без зазначення номеру будинку), та яке належить їй на праві особистої власності. Вказана ухвала була спрямована згідно із супровідним листом від 19.04.2001 на виконання начальнику Орджонікідзевського ВДВС м. Запоріжжя. Рішенням суду від 03.08.2001 зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу 4\~657,54 грн. та судові витрати 51 грн., а всього 4\~708,54 грн. З матеріалів справи випливає, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 12.04.2001 не були скасовані. Таким чином, суд встановив, що ухвалою суду від 12.04.2001, на підставі якої було винесено постанову державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Орджонікідзевського управління юстиції № 851/8 від 20.06.2001, було накладено арешт на майно, яке належить [PERSON], та знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сорок років Радянської України в квартирі № 55 в м. Запоріжжі (без зазначення номеру будинку), а не на квартиру [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя. Крім того, фактично накладення арешту мало місце у 2001 році, а не у 2000 р., як помилково було внесено реєстратором Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Також, з вищевказаної інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та інших Реєстрів № 78992206 від 27.01.2017 випливає, що квартира не належала [PERSON] на праві власності, а була приватизована позивачем [PERSON] та третьою особою-2 [PERSON] згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що останнім видано свідоцтва про право власності на житло № 33 від 17.06.2016 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Вознесенівському району. Відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України\~\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 15 травня 2013 р. у справі № 6-26цс13, яка є обовязковою для суду (частина друга статті 214, стаття 360-7 ЦПК України), вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Судом встановлено, що вимога позивача про зняття арешту ґрунтується на праві власності позивача на ? частину квартири, оскільки накладений арешт перешкоджає позивачеві в можливості належним чином зареєструвати свої право власності, а також в реалізації її права розпорядження вказаним майном. Оскільки квартира в порядку приватизації належить позивачеві та третій особі-1, а не боржникові [PERSON] за виконавчим провадженням, в межах якого було накладено арешт на цю квартиру, тому суд вважає за можливе звільнити її з-під арешту. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що задовольняє позов [PERSON] у повному обсязі. На підставі статті 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені (арк. справи 1).

Outcome: approved