Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Товарситва з обмеженою відповідальністю «Глобал -Авто», [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «КредіАгріколь Банк» про визнання договорів недійсними, витребування майна та розподіл спільного майна подружжя. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.06.2007 року між позивачем та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. 29.07.2014 року [PERSON] за їхні спільні кошти придбано автомобіль марки «Nissan», модель «Micra», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] вартістю 166500 гривень, д.н.з. [NUMBER] . 04.08.2014 року між [PERSON] та ПАТ «КредіАгріколь Банк» укладено кредитний договір згідно якого [PERSON] отримала кредит в сумі 139 606,92 грн. для оплати вартості вищевказаного автомобіля, в забезпечення зобов'язань за кредитним договором було укладено договір застави даного автомобіля та договір поруки з позивачем. 17.06.2015 року внаслідок важкого матеріального становище [PERSON] передала автомобіль в користування за дорученням нотаріально посвідченим [PERSON], який взамін погодився сплачувати кредит, однак свої зобов'язання не виконував а в свою чергу перепродав автомобіль [PERSON] на підставі довідки-рахунку від 18.06.2015 року не маючи на це згоди позивача, виданої ТОВ «Глобал Авто», яке уклало даний договір як комісіонер відповідно до договору комісії від 18.06.2015 року укладеного між [PERSON] (комітентом) та ТОВ «Глобал Авто». Пізніше даний автомобіль був перереєстрований на громадянку [PERSON] згідно довідки-рахунку № ААЕ 292876 від 29.07.2015 року. У зв'язку з вищенаведеним просив, в частині вимог до [PERSON] та ТОВ «Глобал Авто» визнати недійсним договір комісії від 18.06.2015 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «Глобал Авто» щодо продажу автомобіля. В частині вимог до ТОВ «Глобал Авто» та [PERSON] визнати недійсним Договір купівлі-продажу автомобіля укладеного 18.06.2015 року укладеного між комісіонером та [PERSON] та оформленого довідкою-рахунком ААЕ 233256 від 18.06.2015 року . В частині вимог до [PERSON] витребувати автомобіль від [PERSON] та визнати в порядку розподілу спільного майна подружжя за позивачем право власності на Ѕ частку та за [PERSON] на Ѕ частку автомобіля. [PERSON] на позовну заяву подано відзив згідно якого позовні вимоги визнала в повному обсязі просила їх задоволити. В заяві зазначала що внаслідок складного матеріального становища їй довелося передати автомобіль в користуванні [PERSON], який в подальшому даний автомобіль відчужив. Даний автомобіль купувався нею в кредит, які вони з позивачем сплачують по сьогоднішній день. Про укладення договорів купівлі -продажу автомобіля їй нічого не було відомо. Дане майно вибуло з її володіння шахрайським шляхом. На позовну заяву ПАТ «Креді агріколь банк» подано письмові пояснення, згідно яких представник зазначав, що 24.07.2014 року був укладений договір купівлі продажу вище наведеного автомобіля, з яких 33300 гривень було сплачено [PERSON] власними коштами а решту коштів сплачено за рахунок кредиту. В подальшому даний автомобіль було оформлено в заставу за кредитним договором та з позивачем оформлено договір поруки. 05.02.2016 року до ПАТ «Креді Агріколь Банк» надійшла заява від [PERSON] в якій позичальник повідомив про те,що вона передала автомобіль під керування [PERSON] під умовою сплати кредиту, хоча таке у відповідності до договорів вона не мала права робити..17.11.2016 року ПАТ «КредіАгріколь Банк» на адресу [PERSON] було направлено повідомлення вимогу відповідно до якої банк вимагав достроковго виконання зобов'язань за кредитним договором в сумі 97322,20 гривень. Проте зазначена вимога залишилась без виконання. 24.02.2017 року ПАТ Креді Агріколь Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави і 17.07.2018 року заочним рішенням позов задоволено, однак дане рішення ще не набуло законної сили та не виконано. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у позові. Послався на обставини викладені в позові. Вказав, що даний автомобіль вибув з користування шахрайським шляхом та на підставі доручення, яке не надавало право на розпорядження майном. Окрім того зазначав розглядати справу на наявних в матеріалах справи доказах, оскільки на виконання ухвали Мукачівського міськрайонного суду витребувані документи відповідачами не було надіслано. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі просила їх задоволити. Представник третьої особи [PERSON] просив врахувати при винесенні рішення письмові пояснення а також те, що на даний час [PERSON] не погасила кредит. Окрім того зазначав що рішення від 17.07.2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки оскаржено [PERSON] до апеляційного суду. Вислухавши осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст..2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст..20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. В контексті хронології існування спірних правовідносин пов'язаних із автомобілем суд наводить наступні обставини справи. З 02.06.2007 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.8). Під час шлюбу 01.08.2014 року ними був придбаний спірний автомобіль марки «Nissan», модель «Micra», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] вартістю 166500 грн. (а.с.9,88-93) Як убачається зі змісту кредитного договору №1/2262063 та договору застави №Z1/2262063 транспортного засобу від 04 серпня 2014 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Креді Агріколь Банк», автомобіль марки «Nissan», модель «Micra», 2013 року випуску купувався у тому числі за кредитні кошти; при цьому відповідачка отримала кредит в сумі 139606,92 грн. (а.с. 10-38). Згідно договору поруки №Р1/2262149 від 04.08.2014 року укладеного між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та [PERSON], останній поручився перед банком відповідати за виконання зобов'язань [PERSON].(а.с.39-42). У відповідності до довідки виданої ПАТ «Креді Агріколь Банк» від 19.06.2018 року залишок заборгованості за договором складає 64814,50 гривень (а.с.43). За нормою ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, вказаний автомобіль є спільним майном сторін по справі.. В свою чергу, 17 червня 2015 року [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником в органах ДАІ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, пов'язаних з вчиненням правочинів щодо користування та експлуатації належного їй на підстав технічного паспорту (свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу) спірного автомобіля марки «Nissan», модель «Micra», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . (а.с.46). Даний факт визнано представником позивача та відповідачем [PERSON], а тому доказуванню не підлягає в судовому засіданні. У період шлюбу [PERSON] та [PERSON], [PERSON] діючи за дорученням від імені власника автомобіля [PERSON] 18 червня 2015 року відчужив автомобіль марки «Nissan», модель «Micra», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] на користь [PERSON], що підтверджується витягом реєстраційної картки транспортного засобу , відповідно довідки-рахунку ААЕ № 2233256 від 18.06.2015 року виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал авто» (а.с.59-60) 02.09.2015 року [PERSON] подано заяву щодо здійснення відносно неї шахрайських дій з боку [PERSON] який шахрайським способом зняв з обліку та реалізував належний їй автомобіль не маючи на те права розпоряджатися майном (а.с.52). Даних щодо порушення кримінального провадження відносно [PERSON] стороною не подано. За таких обставин суд критично відноситься до посилань позивача щодо здійснення шахрайських дій відносно позивача так як така не передбачала укладення даних договорів. В подальшому, [PERSON], відчужив вищевказаний автомобіль [PERSON] на підставі довідки рахунку №ААЕ292876 від 29.07.2015 року ТОВ «Автосейл», що підтверджується витягом з реєстраційної картки транспортного засобу (а.с. 55). Зі змісту п.1 ч.1 ст.346, 658 ЦК України, право на відчуження майна, в тому числі його продаж має лише власник майна. Відповідно до ст..1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Відповідно до частин першої та третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що сама по собі відсутність згоди одного з подружжя [PERSON] на відчуження майна другим з подружжя [PERSON] не може бути підставою для визнання недійсним правочинів (договору комісії від 18.06.2015 року щодо продажу автомобіля марки «Nissan» та договору купівлі-продажу автомобіля марки «Nissan» від 18.06.2015 року). Оскільки позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, то в задоволенні даних вимог слід відмовити. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України по справі № 127/7356/16-ц від 03 жовтня 2018 року. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому чотири позовні вимоги, а саме: визнання недійсними договрів (договору комісії від 18.06.2015 року щодо продажу автомобіля марки «Nissan» та договору купівлі-продажу автомобіля марки «Nissan» від 18.06.2015 року) та витребовування автомобіля марки «Nissan» та визнання в порядку розподілу спільного майна подружжя за [PERSON] та за [PERSON]право власності на Ѕ частку автомобіля марки «Nissan». Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби. Вказане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними в пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оскільки вимоги позовної заяви про витребування автомобіля та визнання на нього Ѕ частки права власності за позивачем мають похідний характер від позовної вимоги про визнання недійсним договорів купівлі-продажу автомобіля від 18.06.2015 року укладених між [PERSON] та ТзОВ «Глобал-Авто» та між ТзОВ «Глобал Авто» та [PERSON] про продаж автомобіля марки «Nissan», модель «Micra», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , то в їх задоволенні також слід відмовити. Відповідно до ст..141 ЦПК України з урахуванням того, що в задоволенні позову відмовлено судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed