Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на земельну ділянку площею 0,31 га, яка надана для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території с. Лихачівка Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області, й до дня смерті належала [PERSON], яка померла 13.07.2017 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що після смерті [PERSON], він є спадкоємцем за заповітом земельної ділянки площею 0,31 га, яка надана для ведення особистого селянського господарства. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, оскільки не надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Позивач вважає, що відсутність у державному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцю, позбавляє його права як спадкоємця за заповітом отримати у спадщину спадкове майно. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 24-26). [PERSON] подав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 28). Відповідач Малорублівська сільська рада Котелевського району Полтавської області 19.09.2018 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача (а.с. 27). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 13.07.2017 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-КЕ №362415, видане повторно 20.09.2017 року Котелевським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 10). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку площею 0,31 га, яка надана для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території с. Лихачівка Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії Р3 №686709, виданого 04.04.2003 року Малорублівською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №20 (а.с. 14). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 08.08.2018 року за №334, [PERSON], яка померла 13.07.2017 року була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. При цьому на час відкриття спадщини за вказаною адресою проживали: син [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з заповітом, посвідченого секретарем Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області [PERSON] 06.08.2013 року за реєстраційним №78, [PERSON], на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: земельну ділянку в розмірі 0,31 га, яка належить їй на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії Р3 №686709 заповіла [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в рівних частках (а.с. 16). Спадкоємцем за заповітом спадкового майна є [PERSON], що також підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.06.2018 року %510/02-31, в якій зазначається, що спадкова справа після смерті 13.07.2017 року [PERSON], заведена 22.09.2017 року за №83/2017 на підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину від імені [PERSON]. В матеріалах спадкової справи містяться заяви від імені [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON]; [PERSON] про відмову від прийняття спадщини; [PERSON] про відмову від прийняття спадщини; від інших осіб заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини не надходило (а.с. 17). Позивач не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючою обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, у звязку з тим, що не надано нотаріусу витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 17). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved