Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив: стягнути з відповідача на його користь 10000 грн. грошове забезпечення договору, 10000 грн. 100% штрафних санкцій та 5000 грн. витрати на правову допомогу, а також розподілити судові витрати. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилався на те, що 14.07.2013 р. між ним та [PERSON] укладено попередній договір - зобов*язання про наміри укласти угоду купівлі-продажу нерухомого майна: земельної ділянки та житлового будинку, що знаходяться за адресою: м.Харків, вул..Волинська,19 у строк до 16 липня 2013 року, що було визначено договором. У відповідності до вказаного договору, [PERSON] до укладання договору передав [PERSON] грошове забезпечення в сумі 10000 грн. в рахунок належних продавцю за договором купівлі-продажу платежів. Позивач також зазначив, що з вини продавця [PERSON] договір купівлі-продажу так і не було укладено. Відповідач [PERSON] не повернув суму грошового забезпечення та не сплатив штрафні санкції, у зв*язку з чим, він вимушений звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вказав, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів пропозиції для укладання договору та доказів ухилення від його укладання. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що 14.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір обов*язок про наміри укласти договір відчуження земельної ділянки та житлового будинку, що знаходяться за адресою: м.Харків, вул..Волинська,19 у строк до 16 липня 2013 року. З договору вбачається, що вказаний житловий будинок разом із земельною ділянкою належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на земельну ділянку. У відповідності до п.2.6 вказаного договору [PERSON] на забезпечення договору попередньо передав, а [PERSON] отримав до укладання договору відчуження грошове забезпечення у сумі 10000 грн. в рахунок належних продавцю за договором купівлі-продажу платежів. Договір відчуження нерухомості мав бути укладений не пізніше 16.07.2013р.. Пунктами 4.2.1 та 4.2.2 вказаного договору також встановлено, якщо договір відчуження не буде укладений з вини продавця, то останній повинен повернути отриману суму у розмірі 10000 грн. та сплатити штраф, який сторони визначили в розмірі 100% від сплаченої суми. В судовому засіданні сторони підтвердили, що у строк, вказаний в договорі обов*язку про наміри укласти договір відчуження земельної ділянки та житлового будинку, договір укладений не був. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Оскільки договір відчуження будинку та земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана [PERSON] відповідачу грошова сума в розмірі 10000 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Необгрунтоване ухилення однієї із сторін договору про наміри від укладення основного договору може бути підставою лише для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, оскільки зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором (ч. ч. 2 і 3 ст. 635 ЦК України) . Отже, передана позивачем відповідачу за договором сума у розмірі 10000 грн. за своєю правовою природою є авансом, та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у зв'язку з неукладенням основного договору. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові № 6-176цс/12 від 13 лютого 2013 року, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення.\~\~ Вимоги позивача про стягнення з відповідача передбаченого договором 100% штрафу задоволенню не підлягають, оскільки основний договір між сторонами укладено не було, а тому передані за договором про наміри кошти є авансом, який не підлягає стягненню у подвійному розмірі. Вимоги позивача про стягнення 5000 грн. витрат на правову допомогу адвоката також не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно до роз'яснень, наданих у п. 48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. \~\~\~\~\~\~ Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Матеріали справи не містять квитанції про сплату [PERSON] адвокату [PERSON] 5000 грн. за надання юридичних послуг. Матеріали справи містять додаток-рахунок до угоди, який датований 10.05.2012 року, тобто до укладання договору про надання юридичних послуг від 05.07.2016р.. Таким чином, не можна вважати, що [PERSON] в порядку ст.60 ЦПК України довів свої вимоги про стягнення вищевказаних витрат. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial