Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] про витребування майна з чужого володіння, зазначивши наступне: рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.05.2016 року у справі № 310/5970/15-ц провадження 2/310/135/16, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17.07.2018 року, за [PERSON] , 2008 року народження, визнано право власності на 2/5 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] та витребувано зазначене майно на її користь з володіння [PERSON] як добросовісного набувача. За час володіння та користування 2/5 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , позивачем були зроблені відповідні поліпшення, а саме за власні кошти встановлено бетонний паркан вартістю 8 260,00 гривень та металеві ворота вартістю 7 000,00 гривень. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2020 року у справі № 310/7598/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON] про стягнення витрат на поліпшення майна та відшкодування моральної шкоди, було відмовлено. При цьому, зазначеним рішенням суду встановлено, що згідно наданої квитанції до прибуткового касового ордера № 20 від 23.06.2015 року та товарного чеку № 3 від 2015 року, [PERSON] придбав у ФОП [PERSON] , паркан бетонний вартістю 8260 гривень та ворота металеві вартістю 7000 гривень, відповідач не оспорювала, що вказаний паркан та ворота встановлені за адресою [ADDRESS] . Після набрання чинності зазначеного рішення Шевченківського районного су, Запоріжжя від 13.01.2020 року, позивач неодноразово звертався до [PERSON] із вимогами про повернення зазначених воріт та паркану, проте до теперішнього часу, належне позивачу майно не повернуто, перебуває у фактичному користуванні [PERSON] , яка діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] . У відповідності до інформаційної довідки № 212841758 від 17.06.2020 р. Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником 2/5 частин кварти [ADDRESS] , є саме [PERSON] . Ухвалою Бердянського міськрайсуду Запорізької області від 22.07.2020 р. відкрито загальне позовне провадження по справі. Відповідач надіслала до суду заперечення на позовну заяву [PERSON] , зазначивши наступне: рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року позов Запорізької місцевої прокуратури №1 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 2/5 (двох п`ятих) частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 07.08.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С., реєстровий № 1375, та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І. 09 серпня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №700. Витребувано на користь малолітньої [PERSON] , [INFO] , 2/5 частини житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння [PERSON] . Визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на 2/5 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] та після смерті баби - [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2016 р. апеляційна скарга на вказане судове рішення була відхилена. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року у цій справі змінено, виключивши з його мотивувальної частини посилання суду на порушення приватним нотаріусом Гедіковою Г.Ю. вимог законодавства при посвідченні договору дарування від 09.08.2014р., р. № 700, між [PERSON] в інтересах [PERSON] та [PERSON] . В решті рішення залишено без змін. В межах розгляду вказаної справи, ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15.07.2015 р. про забезпечення позову, [PERSON] було заборонено здійснювати перебудову, ремонт, перепланування, рушити конструкції, руйнувати та реконструювати житловий будинок та господарські споруди, об`єкти благоустрою квартири [ADDRESS] . В мотивувальній частині вказаної ухвали суду зазначено: «... на території спірної частини домоволодіння розпочаті роботи щодо заміни старої огорожі на нову». В липні 2018 р. [PERSON] звертався до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , 2008 р.н., про стягнення витрат на поліпшення майна, що відбулося за рахунок встановлення бетонного паркану вартістю 8260 грн. з металевими воротами вартістю 7000 грн. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував ч. 4 ст. 390 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Тобто, за конструкцією вказаної статті, набувач, а)має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди; б)якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) мас право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Наполягаючи на вказаному позові [PERSON] зазначав, що поліпшення майна відповідача здійснені ним за власний рахунок та з урахуванням конструктивних особливостей паркану та періоду експлуатації, не можуть бути відокремлені, тому відшкодуванню підлягає їх вартість. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 310/7598/18 у задоволені вказаного позову [PERSON] про стягнення витрат на поліпшення майна, відшкодування моральної шкоди - відмовлено, з підстав, зокрема, не надання [PERSON] доказів щодо суми, на яку збільшилась вартість поліпшення майна. [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом про витребування майна з чужого володіння в порядку п.3 ч. 1 ст. 338 ЦК України, який є безпідставним та необґрунтованим, відтак, не підлягає задоволенню, з огляду на наступне: Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник мас право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно пункту 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Відповідно до вимог пункту 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувачі неподільної речі мають право заперечувати проти такого позову з підстав, передбачених статтею 388 ЦК. Відповідач [PERSON] зазначила, що вона не набула за відплатним договором спірне майно у позивача. [PERSON] набула право власності на своє майно на законних підставах. Квартира [ADDRESS] - вибула з власності позивача на користь відповідача, як добросовісного набувача, на законних підставах, що підтверджується рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.05.2016 року у справі № 310/5970/15-ц. Відтак, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є безпідставними і незаконними. Слід зауважити, що [PERSON] набув право власності на вказане нерухоме майно - вищевказану квартиру, на підставі договору дарування від 01.10.2014 р., який був укладений щодо майна, що не являлося законною власністю дарувальника, було відчужено у шахрайський спосіб, на підставі підроблених документів. За статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року у справі № 310/5970/15-ц позов Запорізької місцевої прокуратури №1 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 2/5 (двох п`ятих) частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 07.08.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С., реєстровий № 1375, та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І. 09 серпня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №700. Витребувано на користь малолітньої [PERSON] , [INFO] , 2/5 частини житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння [PERSON] . Вказаним рішенням суду встановлено: «в ході розслідування у кримінальному провадженні було встановлено, що 09.08.2014 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І. оформлено та нотаріально посвідчено в реєстрі нотаріальних дій за № 700 договір дарування нерухомості 2/5 частин будинку [ADDRESS] , що складає квартиру [ADDRESS] , який було укладено між [PERSON] , діючим на підставі довіреності від 07.08.2014р. від імені [PERSON] , як дарувальником та обдарованою особою [PERSON] 01.10.2014р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І. оформлено та нотаріально посвідчено в реєстрі нотаріальних дій за № 895 договір дарування нерухомості - квартири [ADDRESS] , який було укладено між [PERSON] як дарувальником та обдарованою особою [PERSON] ». Отже, з викладеного вбачається, що відповідачем [PERSON] не завдавалася позивачу [PERSON] майнова або будь-яка інша шкода, в зв`язку із чим, жодні вимоги [PERSON] до [PERSON] є безпідставними і незаконними. Позивач просить витребувати майно: бетонний паркан та металеві ворота, які є невідокремленими від домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Про те, що майно, яке просить позивач витребувати, не можуть бути відокремлено від домоволодіння сам позивач - [PERSON] достеменно знає. Про це ним особисто зазначалося у своєму попередньому позові про стягнення витрат на поліпшення майна. Жодних експертиз щодо відокремлення спірного майна від основного домоволодіння, позивач не надає. Позивач не зазначає також і про приведення об`єктів домоволодіння у попередній стан після того, як був демонтований попередній паркан та ворота. Ухвалою Бердянського міськрайсуду Запорізької області від 29.092020 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Дон В.О. та позивач [PERSON] підтримали позовні вимоги, зазначивши що позивач у період до винесення постанови Апеляційним судом Запорізької області від 17.07.2018 р. та набрання законної сили рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.05.2016 р., яким за [PERSON] , 2008 р.н., визнано право власності на 2/5 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] та витребувано зазначене майно на її користь з володіння [PERSON] , був законним власником цього майна, не обмеженим у праві користуватись ним майном та робити його поліпшення. За власний кошт в літку 2015 р. [PERSON] були зроблені поліпшення цього майна, якими наразі користується власник, їх вартість позивачу у добровільному порядку не відшкодована. Позивач проси задовольнити позов у повному обсязі, питання про відшкодування витрат на правову допомогу вирішити відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Димитрашко Д.В. в судовому засіданні проти позову заперечували у повному обсязі з підстав зазначених у відзові на позов, зазначали, що позивач протягом в 2015 р. був достеменно обізнаний про наявність спору щодо належності йому 2/5 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , незважаючи заборону за ухвалою суду від 15.07.2015 року, на власний ризик замість існуючого дерев`яного паркану встановив новий, який являється невід`ємним поліпшенням, належних доказів вартості паркану та воріт позивачем не надано. Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] заявлений обґрунтовано, підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. З матеріалів справи суд встановив наступні фактичні обставини. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.05.2016 р. № 310/5970/15-ц провадження 2/310/135/16, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17.07.2018 р., за [PERSON] , 2008 р.н., визнано право власності на 2/5 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] та витребувано зазначене майно на її користь з володіння [PERSON] як добросовісного набувача. За квитанцією до прибуткового касового ордера № 20 від 23.06.2015 р. та товарному чеку № 3 від 02.07.2015 р. [PERSON] придбав у ФОП [PERSON] паркан бетонний вартістю 8260 гр. та ворота металеві вартістю 7000 гр., які ним встановлені за адресою [ADDRESS] . При цьому суд вважає встановленим, що зазначені паркан та ворота позивачем [PERSON] встановлені в той час, коли він як добросовісний набувач володів 2/5 частинами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , до постановлення ухвали суду від 15.07.2015 року про заборону здійснювати перебудову, ремонт, перепланування, рушити конструкції, руйнувати та реконструювати житловий будинок та господарські споруди, об`єкти благоустрою квартири [ADDRESS] . Крім того, зазначені паркан та ворота позивачем [PERSON] , за показами свідків [PERSON] та [PERSON] , що не спростовано в судовому засіданні відповідачем [PERSON] , встановлені у зв`язку з фактичною відсутністю паркана та воріт біля домоволодіння [ADDRESS] , що слугувало причиною на період весни літа 2015 року виникнення стихійного звалища сміття на території двору зазначеного домоволодіння та скарг сусідів з цього приводу. До такого висновку суд прийшов на підставі пояснень самого позивача [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , оцінки відомостей зазначених у прибутковому касовому ордері № 20 від 23.06.2015 р. та товарному чеку № 3 від 02.07.2015 р., відповідно яким ворота та паркан позивач придбав до постановлення ухвали суду про заборону дій від 15.07.15 р., крім того, в зазначеній ухвалі суду вказано, що на час постановлення ухвали роботи по встановленню паркана та воріт розпочаті. Позивач [PERSON] , свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні стверджували, що паркан та ворота встановлені окремо на відстані від будинку [ADDRESS] , за своїми конструктивними особливостями можуть бути відокремлені від будинку без завдання йому шкоди, що підтверджувала [PERSON] в своїх показах в судових засіданнях за іншими позовом [PERSON] . Враховуючи зазначені покази, а також дані плану земельної ділянки по [ADDRESS] (а.с.10), на якому зазначено, що паркан та ворота встановлені на значній відстані від будинку домоволодіння, суд приходить до висновку про відсутність необхідності в отриманні висновку спеціалістів чи проведенні експертизи щодо можливості відокремлення спірного майна(паркану та воріт) від будинку, так як це майно завідомо не з`єднується саме з будинком що не тотожно з поняттям «домоволодіння». Суд критично відноситься до тверджень відповідачка та її представника у судовому засіданні що поліпшення майна [PERSON] , 2008 р.н., здійснені позивачем за власний рахунок, з урахуванням конструктивних особливостей паркану та періоду експлуатації, не можуть бути відокремлені. Суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, на переконання суду, в спірних правовідносинах за позовом [PERSON] до [PERSON] застосовується положення частини четвертої статті 390 ЦК України, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник мас право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно пункту 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статті 388 ЦК. На переконання суду, положення ст.388 ЦК України до спірних правовідносин застосовується окремо від положень ст.387 ЦК України та не передбачають обов`язкової умови незаконного заволодіння відповідачем спірним майном. Відповідно до вимог пункту 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувачі неподільної речі мають право заперечувати проти такого позову з підстав, передбачених статтею 388 ЦК. На підставі викладеного,

Outcome: approved