Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Лубенського району Полтавської області, тимчасово виконуючої обов»язки голови [PERSON] сільської ради Лубенського району [PERSON], виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Лубенського району, СКП «Сяйво» про визнання незаконними та скасування рішень, скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покладення на службову особу матеріальної відповідальності за незаконне звільнення, стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.01.2013 року розпорядженням № 2 тимчасово виконуючої повноваження сільського голови [PERSON] сільської ради Лубенського району [PERSON] його було призначено директором СКП «Сяйво». 08.01.2013 року дане розпорядження затверджено рішенням чергової 38 сесії шостого скликання [PERSON] сільської ради Лубенського району Полтавської області. 13.11.2014 р. рішенням [PERSON] сільської ради на позачерговій 53 сесії шостого скликання його було звільнено із займаної посади. Також виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Лубенського району прийнято рішення № 125 від 14.11.2014 р. про звільнення його із займаної посади. 14.11.2014 р. тимчасово виконуючою повноваження сільського голови [PERSON] сільської ради Лубенського району [PERSON] винесено розпорядження № 132-к про звільнення його із займаної посади. Наказом по підприємству СКП «Сяйво» № 19 від 14.11.2014 р. «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON]М.» без зазначення про його звільнення його розраховано з роботи на підставі рішення позачергової 53 сесії шостого скликання від 13.11.2014 р. «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади», рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 125 від 14.11.2014 р. «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади», розпорядження т.в.п. сільського голови від 14.11.2014 р. № 132-к «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади» Вважав своє звільнення незаконним, проведеним за відсутності належних підстав. Згідно п.1.12 Регламенту [PERSON] сільської ради - робота ради «...базується на принципах законності, відкритості, гласності, колегіальності, широкого залучення громадськості до управління справами». При цьому згідно п.2.1.1. та 2.1.4. Регламенту сесія «...правомочна вирішувати будь-які питання віднесені до її відання». «На пленарних засіданнях [PERSON] с/р вирішуються питання, віднесені до її компетенції, виходячи із державних та місцевих інтересів». П.2.3.2. та п.2.3.3 Регламенту обумовлено, що питання вносяться на розгляд ради за наявності проекту рішення та необхідних інформаційно-довідкових матеріалів щодо нього. Проекти рішень ради, доповіді, довідковий матеріал з питань, що вносяться на розгляд ради, готуються депутатами, постійними комісіями, виконкомом ради. Як вбачається із запрошення, направленого йому, як депутату ради, на розгляд сесії виносилося лише такі питання: 1) Про розгляд постанови ДВС Лубенського МРУЮ; 2)Про внесення змін до бюджету [PERSON] сільської ради; 3) Різне. Отже, такого питання, як «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади» в порядку денного сесії не було, відповідно по ньому не було і проекту рішення. Також, це питання не було підготовлене депутатами, постійними комісіями, виконкомом ради, не було предметом обговорення на постійних комісіях ради. Також п.2.9.3. Регламенту обумовлено, що « рішення з питань, що не має процедурного характеру вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини депутатів від загального складу ради». Йому стало відомо, що 14.11.2014 р. на сесії ради були присутні 17 депутатів ради, двоє з яких не голосували «за» під час винесення на голосування питання «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади». Таким чином, рішення по даному питанню не набрало ухвальної більшості голосів та не може вважатися таким, що є правомочним. Згідно з п. 10 ч.4 ст.42 ЗУ «Про місцеве самоврядування» повноваження по призначенню та звільненню керівників комунальних підприємств надано лише голові сільської ради. Таким чином, рішення ради суперечить способу, закріпленому чинним законодавством України. Саме рішення сесії ради від 13.11.2014 р. «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади» було підставою прийняття відповідних рішень: рішення № 125 від 14.11.2014 р. виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Лубенського району , розпорядження № 132-к від 14.11.2014 р. т.в.п. сільського голови [PERSON] сільської ради Лубенського району, Наказу по підприємству СКП «Сяйво» № 19 від 14.11.2014 р. Виходячи з того, що рішення сесії ради від 13.11.2014 р. «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади» не є правомочним, таким що протирічить КЗпП України щодо порядку та підстав звільнення, відповідно і всі зазначені рішення не є чинними. На підставі викладеного, позивач [PERSON] прохав суд : визнати незаконним та скасувати рішення позачергової 53 сесії шостого скликання [PERSON] сільської ради від 13.11.2014 року «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади»; визнати незаконним та скасувати рішення № 125 від 14.11.2014 р виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Лубенського району «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади»; розпорядження т.в.п. Засульського сільського голови [PERSON] № 132-к від 14.11.2014 року «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади» скасувати; покласти на службову особу - т.в.п. сільського голови [PERSON] сільської ради [PERSON] - матеріальну відповідальність за незаконне звільнення [PERSON] поновити [PERSON] на роботі на посаді директора СКП «Сяйво» з 14.11.2014р.; стягнути з СКП «Сяйво» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. (т. 1 а.с. 1-4). В подальшому позивач [PERSON] в доповненнях до позовної заяви 27.01.2015 року, доповнив обгрунтування позовних вимог, мотивуючи тим, що він не вчиняв прогулу в період з 07 по 13.11.2014 року, оскільки в цей період перебував на роботі і виконував свої службові обов»язки директора СКП «Сяйво», що підтверджується показаннями свідків та актами виконаних робіт від 07,10,11.11.2014 року. Дані акти не оформлені в повному обсязі і не підписані всіма учасниками виконаних ремонтних робіт, оскільки 14.11.2014 року він був звільнений з роботи, а виконуюча обов»язки директора СКП «Сяйво» видала наказ про заборону працівникам СКП «Сяйво» підписувати будь-які документи, оформлені за його участю. Також він не винний у наявності заборгованості по заробітній платі перед працівниками, оскільки встановлення даної обставини, яка тягне адміністративну чи кримінальну відповідальність, належить до прерогативи правоохоронних органів та може бути остаточно визначена рішенням суду. Заборгованість по заробітній платі на підприємстві виникла з вини відповідачів і могла бути погашена своєчасно за відсутності намагання відповідачів звільнити його з роботи з особистих мотивів. Також відповідачі мали можливість отримати від нього пояснення про його місцеперебування в період з 07 по 13.11.2014 року і переконатись у перебуванні його на роботі, його запереченнях про винність у наявній заборгованості по зарплаті на підприємстві. (т.1 а.с. 87-88). Також в подальшому позивач [PERSON] в доповненнях до позовної зави від 10.02.2015 року прохав суд стягнути з відповідача [PERSON] сільської ради на його користь 20 000 грн. моральної шкоди за незаконне звільнення, мотивуючи тим, що внаслідок незаконного звільнення йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях та переживаннях через незаконне звільнення, позбавлення права на заробіток , втрати нормальних життєвих зв»язків з працівниками , керівниками інших підприємств, зміну соціального статусу. (т. 1 а.с. 101-102). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали , обґрунтовували його обставинами викладеними в позовній заяві. Також пояснювали, що в період з 07 по 13 листопада 2014 року [PERSON] прогулу не вчиняв, оскільки в якості директора перебував на роботах пов»язаних із проведенням ремонтів. Кожного дня приходив у контору на робоче місце. Виданий наказ директора СКП «Сяйво» [PERSON] від 06.11.2014 року про відпустку з 07.11.2014 року по 06.01.2015 року є насправді проектом наказу і по даному наказу [PERSON] фактично у відпустку не ходив. В подальшому письмові пояснення [PERSON] на рішенні сільської ради, виконкому сільської ради, розпорядженні та наказі про те, що він не згоден із ними оскільки на час їх винесення він перебував у щорічній відпустці, надані ним після консультації з адвокатом для введення відповідачів в оману з метою унеможливлення фальшування ними доказів у даній справі. Крім цьомо, у зв»язку з тим що звільнення із роботи проведено за двома підставами, вважали, що суд не може на свій розсуд обирати підставу для звільнення. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Лубенського району Полтавської області [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Заперечення проти позову обґрунтовував тим, що виділяючи бюджетні кошти СКП, депутати Засульсьської сільської ради мають право знати як правильно вони використовуються і на які цілі. Тому після отримання від СКП реєстру використання коштів в сумі 300 тис. грн., що були виділені сільською радою як внесок до статутного фонду для розвитку підприємства, виконавчий комітет, прийняв рішення про створення депутатської комісії з метою перевірки фінансово-господарської діяльності СКП «Сяйво». Директор [PERSON] ухилявся від проведення такої перевірки, посилаючись на неправомірність її проведення. Коли в жовтні 2014 року на 52 сесії сільської ради було озвучено про початок роботи даної комісії, [PERSON], усвідомлюючи невідворотність перевірки, знаючи процедуру відбуття директора у відпустку, порушуючи норми закону, видав наказ і відправив себе у відпустку з листопада 2014 року. без погодження з т.в.п. сільського голови [PERSON] Головний бухгалтер підприємства [PERSON], на яку [PERSON] в своєму наказі поклав обов'язки директора, на день видачі наказу перебувала на лікарняному. Вийшовши на роботу, головний бухгалтер СКП «Сяйво» [PERSON] подала Кибі доповідну записку про відбуття директора СКП «Сяйво» [PERSON] у відпустку згідно з наказом. Факт відсутності [PERSON] на роботі з 07.11 і по день подання нею доповідної записки підтвердила свідок [PERSON] в судовому засіданні, яка на підприємстві веде табель виходу на роботу. Як пояснили [PERSON] та [PERSON], з часу виявлення відсутності [PERSON] на робочому місці з 07.11.2014р., отримати від нього письмове пояснення не було можливості, на телефонні дзвінки він не відповідав, тому [PERSON], в рамках службової перевірки винесла доповідну головного бухгалтера на розгляд 53 сесії сільської ради, де керівник СКП «Сяйво», він же депутат сільської ради, мав дати пояснення з приводу ситуації, викладеній у доповідній. [PERSON] без поважних причин не прибув на засідання сесії сільської ради, хоча був повідомлений належним чином. Виданий [PERSON] наказ про його відпустку від 06.11.2014р. не погоджений з власником і відповідної заяви від [PERSON] щодо відпустки на ім.»я т.в.п. сільського голови [PERSON] не надходило. З 07.11.2014р. і по день звільнення позивач [PERSON] був відсутній на робочому місці і не виконував посадових обов'язків директора підприємства. Факт використання відпустки підтвердив і сам [PERSON], власноруч зробивши написи на рішенні ради, рішенні виконавчого комітету, розпорядженні т.в.п. сільського голови та в наказі по підприємству, де пояснив, що він перебуває у відпустці з 07.11. 2014р. згідно його наказу від 06.11.2014р. Інші допитані працівники підприємства та жителі засульської громади повідомили, що вони не були ознайомлені з наказом про відпустку директора і тому могли вважати директора таким, що виконував свої повноваження. Нічим не підтверджено доведення завдань працівникам підприємства директором [PERSON] на виконанні певних ремонтних робіт в першій половині листопада 2014 року. Показання свідків про те, що [PERSON] був присутній при виконанні працівниками підприємства ремонтних робіт або сам виконував роботи представник відповідача вважав, що слід оцінювати критично, так як роботи, не передбачені посадовою інструкцією, не можуть слугувати підтвердженням виконання ним посадових обов'язків директора. Керівнику, який перебуває у відпустці, законом не заборонено бути присутнім при виконанні працівниками підприємства ремонтних робіт, як про це вказували свідки. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили, що підписували акти на прохання самого [PERSON], не читаючи їх, а також в обмін на отримання певних преференцій від самого [PERSON], в тому числі і по виплаті зарплати. Прийняте сільською радою рішення не суперечить вимогам ст. 40 КЗпПУ, і відповідає п.п.33 п.1 розділу «Виключна компетенція сільських рад» Регламенту [PERSON] сільської ради і є рекомендаційним для сільського голови в даному випадку. Процедура прийняття сільською радою рішення про звільнення керівника комунального підприємства не була порушена. За його прийняття проголосували 16 депутатів, що достатньо для набрання ним чинності. Тому підстав для скасування рішення сесії «Про звільнення керівника СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади» немає. Відповідач тимчасово виконуюча обов»язки голови [PERSON] сільської ради Лубенського району [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що за її розпорядженням [PERSON] було прийнято на роботу директора СКП «Сяйво», хоча контракту з ним за весь цей час укладено не було. На початку 2014 року була інформація про те, що у СКП «Сяйво» є велика заборгованість із заробітної плати. 07.11.2014 р. до неї телефонували люди з питань відсутності води, запитували щодо директора СКП «Сяйво», однак того на роботі не було. 07.11.2014 року вона довідалася, що [PERSON] не має на роботі, про що було складено акт. Вона телефонувала йому, однак [PERSON] не відповідав. В подальшому також було складено акти про відсутність на роботі [PERSON] Перед сесією сільської ради зв»язувалася із [PERSON] по телефону та він повідомив, що він у тарифній відпустці, по телефону повідомила йому про час проведення сесії. Після цього сільська рада та виконком прийняли рішення про звільнення з роботи [PERSON] та також вона винесла розпорядження від 14.11.2014 року про звільнення [PERSON] з роботи на підставі п.4 ст. 40, п.1-1 ст. 41 КЗпП України. В подальшому [PERSON] було ознайомлено з рішеннями сільради, виконкому та розпорядженням про його звільнення, на яких [PERSON] написав, що вважає звільнення незаконним, оскільки він перебував на той час у відпустці. Представник відповідача виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Лубенського району [PERSON] в задоволені позову прохав відмовити. В судовому засіданні пояснив, що тимчасово виконуюча повноваження сільського голови [PERSON] є неналежним відповідачем. Адже всі розпорядження сільський голова підписує від імені юридичної особи, державного органу - [PERSON] сільської ради або виконавчого комітету [PERSON] сільської ради, а згідно ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Т.в.п. сільського голови по трудовому спору не може особисто нести матеріальну відповідальність, адже вона є керівником органу. Відповідно до Статуту СКП «Сяйво» управління підприємством здійснюється директором, який призначається на посаду розпорядженням голови сільської ради на підставі укладеного контракту. Тобто, як підставою для винесення розпорядження головою сільської ради про призначення директора підприємства Сяйво» має бути виключно укладений контракт. Контракт з позивачем [PERSON] взагалі укладений не був. Позивач [PERSON] починаючи з 07 листопада по 13 листопада 2014 року був відсутній на робочому місці без поважних причин. [PERSON] виготовив наказ про власну відпустку, який не відповідає установленій формі наказу, відповідно не зареєстрований в книзі наказів підприємства, не має печатки, і не доведений до особового складу та до органу управління підприємства. З заявою про надання щорічної відпустки [PERSON] до органу управління підприємства з письмовою заявою про щорічну відпустку також не звертався. Даний Наказ про відпустку [PERSON] виготовляв знаходячись не на робочому місці, що підтверджується тим, що на час його відпустки виконання обов'язків директора СКП «Сяйво» він поклав на працівницю, яка перебувала на лікарняному. [PERSON] правоохоронними органами України звинувачується в тому, що він перебуваючи на посаді директора в період часу з березня по липень 2014 року умисно, безпідставно не виплачував заробітну плату працівникам підприємства, чим створив заборгованість терміном 5 місяців на суму 39487, 92 грн. перед 11 працівниками. На даний час з цього приводу порушена кримінальна справа за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України. Відповідно до вимог ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних Громад. Відповідно розділу «Виключна компетенція сільських рад» регламенту [PERSON] сільської ради Лубенського району (шостого скликання) - виключно на пленарних засіданнях [PERSON] сільської ради вирішуються питання призначення та звільнення керівника комунального підприємства. Скориставшись вказаними нормами [PERSON] сільська рада прийняла рішення від 13.11.2014 року про звільнення директора СКП «Сяйво». Аналогічне рішення прийнято і виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради. Розпорядженням №132-к від 14.11.2014 року [PERSON] звільнено з займаної посади, про що видано Наказ №19 від 14 листопада 2014 року СКП «Сяйво». Представник відповідача СКП «Сяйво» [PERSON] пояснила, що 06.11.2014 р. до неї підійшов [PERSON] та сказав, що буде іти в відпустку, на що вона пояснювала його заява про відпустку має бути належно оформлена та погоджена із [PERSON] як т.в.п. голови [PERSON] сільради, про що він знав, оскільки не перший раз ішов у відпустку. З 07.11.2014 р. [PERSON] на роботу не ходив і вона не знає де він перебував з цього часу. Про невихід на роботу [PERSON] ставилися відповідні відмітки в табелі. Зясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 04.01.2013 року розпорядженням № 2 тимчасово виконуючої повноваження сільського голови [PERSON] сільської ради Лубенського району [PERSON] [PERSON] призначено директором СКП «Сяйво». (т. 1 а.с. 6). 08.01.2013 року розпорядження т.в.п. сільського голови [PERSON] затверджено рішенням чергової 38 сесії шостого скликання [PERSON] сільської ради Лубенського району Полтавської області. (т.1 а.с. 7). Згідно п. 6.4. статуту СКП «Сяйво» управління підприємством здійснюється директором, який призначається на посаду розпорядження голови сільської ради на підставі укладеного контракту. Як встановлено під час розгляду справи, при прийнятті на роботу директора СКП «Сяйво» , контракт із [PERSON] укладено не було. 13.11.2014 року [PERSON] сільською радою було прийнято рішення звільнити з займаної посади директора СКП «Сяйво» [PERSON] згідно п.4 ст. 40, п.1-1 ст. 41 КЗпП України. (т. 1 а.с. 19). 14.11.2014 року виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради прийнято рішення №125 звільнити з займаної посади директора СКП «Сяйво» [PERSON] згідно п.4 ст. 40, п.1-1 ст. 41 КЗпП України. (т. 1 а.с. 20). Розпорядженням т.в.п. сільського голови [PERSON] від 14.11.2014 року №132-к [PERSON] звільнено із займаної посади СКП «Сяйво» [PERSON] Звільнення проведено на підставі п.4 ст. 40, п.1-1 ст. 41 КЗпП України, про що зазначено у даному розпорядженні. (т. 1 а.с. 53). Т.в.о. директора СКП «Сяйво» 14.11.2014 р. видано наказ №19 про проведення з [PERSON] повного розрахунку за дні невикористаної відпустки, акту приймання передачі комунального майна та документації (т.1 а.с. 22). Відповідно до п. 10 ч.4 ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів. Суд вважає, що фактичне звільнення [PERSON] з посади директора СКП «Сяйво» було проведено на підставі розпорядженням т.в.п. сільського голови [PERSON] від 14.11.2014 року №132-к, що підтверджується, зокрема також і відповідним записом у трудовій книжці позивача (т.1 а.с. 97). Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно п. 1-1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). З матеріалів справи вбачається, що 06.11.2014 року директором СКП «Сяйво» [PERSON] було підписано наказ про те, що він відбуває у щорічну відпустку з 07.11.2014 року по 06.01.2015 року включно, на час відпустки виконання обов»язків директора покладає на головного бухгалтера [PERSON] (т.1 а.с. 65). На час видачі наказу [PERSON] перебувала на лікарняному (т.1 а.с. 65 зворот) Згідно актів про відсутність на роботі працівника від 07.11.2014 р., 10.11.2014 р., 11.11.2014 р., 12.11.2014 р., 13.11.2014 р. за підписами т.в.п. голови [PERSON] сільради [PERSON], економіста [PERSON], головного бухгалтера [PERSON], директор [PERSON] зі слів працівників 07.11.2014 р., 10.11.2014 р., 11.11.2014 р., 12.11.2014 р., 13.11.2014 р. був відсутній на робочому місці з 08 год. до 17 год. без поважних причин (т.1 а.с. 67-71). Також у табелі обліку використаного робочого часу по підприємству СКП «Сяйво» зазначено відсутність директора [PERSON] на роботі 07.11.2014 р., 10.11.2014 р., 11.11.2014 р., 12.11.2014 р., 13.11.2014 р. (т.1 а.с. 72). За робочі дні 07.11.2014 р., 10.11.2014 р., 11.11.2014 р., 12.11.2014 р., 13.11.2014 р. директор [PERSON] на СКП «Сяйво» заробітну плату не отримував, як не отримував за ці дні і відпускних коштів. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що на листопад 2014 р. працювала в СКП «Сяйво» головним бухгалтером. З 2.11. по 7.11.2014 р. перебувала на лікарняному. Директор [PERSON] видав наказ про власну відпустку, яким поклав обов»язки директора на час його відпустки, на неї. При цьому, заяви на відпустку він не писав та відпустку не погоджував. Вона з цим не погодилася та згодом написала доповідну т.в.п. голови сільради [PERSON] На підприємстві, в тому числі і за її підписом, складали акти про відсутність на роботі [PERSON] та при цьому проводили відповідну перевірку. [PERSON] телефонували та при цьому він казав, що перебуває у відпустці. Відпускні [PERSON] з 07.11.2014 р. не нараховувалися. Робочий час на підприємстві становить з 08 год. по 17 год. , що визначено колективним договором. Правила внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві відсутні. Згідно п. 5.3. колективного договору на СКП «Сяйво» встановлено час початку та час закінчення роботи, а також перерви для відпочинку і харчування : щоденно з 08.00 год. до 17.00 год., обідня перерва з 12.00 год. до 13.00 год., вихідні дні субота, неділя. Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Згідно ст. 10 ЗУ «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до статуту СКП «Сяйво» засновником підприємства є [PERSON] сільська рада. Як вбачається із матеріалів справи, графіки відпусток на СКП «Сяйво» на 2014 рік встановлені не були. Також директор [PERSON] із заявою про надання відпустки ні до до т.в.п. сільського голови, ні до сільської ради не звертався, відпустку не погоджував. Як пояснював після звільнення [PERSON] станом на 18.11.2014 року із рішеннями сільради, виконкому, розпорядженням та наказом про своє звільнення він не згоден , оскільки на той час перебував у щорічній тарифній відпустці згідно наказу по підприємству від 06.11.2014 року. , про що зазначив [PERSON] поставивши про це власноручні записи на рішенні сільради, виконкому, розпорядженні та наказі (т.1 а.с. 19, 20, 22, 53). Аналізуючи наявні у матеріалах справи акти здачі приймання виконаних робіт між ПП [PERSON] та СКП «Сяйво» від 07.11.2014 р., 10.11.2014 р., 11.11.2014 р. (т.2 а.с. 69-72), показання свідків працівників СКП «Сяйво» [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON] про те, що вони працювали на різних роботах у СКП «Сяйво» у листопаді 2014 року, в тому числі по ремонту арт свердловини, коли на місці ремонтних робіт був і [PERSON], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, в судовому засіданні було встановлено, що на 2014 рік договору між ПП [PERSON] та СКП «Сяйво» про надання послуг укладено не було. До суду не надано доказів скільки саме часу були зайняті при проведенні ремонтних робіт вищезазначені працівники СКП «Сяйво», а сам факт перебування там [PERSON] не спростовує його пояснень про те, що він станом на 18.11.2014 року вважав себе таким, що перебуває у відпустці. Оскільки в розумінні положень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Акти від 4.08.2015 р., 11.08.2015 р. за підписами депутатів [PERSON] сільської ради та громадян підтверджують факт перебування позивача у певному місці та в певний час, однак не можуть підтверджувати виконання ним трудових обов»язків, оскільки суб»єкти складання даних актів не є роботодавцями чи представниками роботодавця [PERSON] (т.2 а.с. 1, 28 30, 31) Факт же перебування [PERSON] на місці ремонтних робіт 12.11.2014 р. вищезазначеними актами не підтверджується, як не підтверджується і ніякими іншими доказами по справі. Сам по собі факт не відібрання у [PERSON] пояснень у зв»язку з допущеним прогулом, не є підставою для його поновлення на роботі, оскільки на час звільнення [PERSON] не працював та на роботі на перебував, а на запрошення на сесію сільської ради не з»явився та в її засіданні участі не брав. Аналізуючи докази в сукупності, з урахуванням того, що позивач до 18.11.2014 року притримувався позиції, що він на роботі не був, трудових обов»язків не виконував та перебував у відпустці з 07.11.2014 р., суд вважає, що позивачем належними та допустими доказами не доведено власних позовних вимог, у зв»язку з чим допущено прогул, як самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом чергової відпустки, а тому позовні вимоги про скасування розпорядження в частині звільнення з роботи відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покладення на службову особу матеріальної відповідальності за незаконне звільнення, стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнати незаконним та скасування рішення [PERSON] сільської ради від 13.11.2014 року «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади», визнання незаконним та скасування рішення № 125 від 14.11.2014 р. виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Лубенського району «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади», враховуючи наступне. Так, у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі №6-94ц13 зазначено, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що позивача з роботи було фактично звільнено розпорядженням т.в.п. сільського голови [PERSON] від 14.11.2014 року №132-к, що підтверджується також відповідним записом про це у трудовій книжці. Таким чином, на підставі оскаржуваних рішень виконкому та сільської ради ніяких перешкод у реалізації трудових прав позивача створено не було. Суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що , оскільки звільнення із роботи проведено із двох підстав, а тому суд не може обирати самостійно з якої саме підстави було звільнено позивача фактично, оскільки при вирішенні даного спору суд перевіряє відповідність закону звільнення із роботи позивача із кожної підстави. Разом із тим, суд вважає за необхідне розпорядження тимчасово виконуючої обов»язки голови [PERSON] сільської ради Лубенського району [PERSON] №132-к від 14.11.2014 року «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади» в частині звільнення з займаної посади директора СКП «Сяйво» [PERSON] згідно п. 1-1 ст. 41 КЗпП України скасувати, враховуючи наступне. Відповідно до п. 1-1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати. Станом на час прийняття рішення про звільнення 14.11.2014 року матеріали справи містили дані про те, що по СКП «Сяйво» мається заборгованість із виплати заробітної плати у зв»язку з чим 29.09.2014 р. до ЄРДР за ч. 1 ст. 175 КК України було внесено відомості про вчинення посадовими особами СКП «Сяйво» в період часу з березня по липень 2014 року умисної, всупереч вимог ст.. 43 Конституції України , ст.. 115 КЗпП України , ст.. 15 ЗУ «Про оплату праці» безпідставної не виплати заробітної плати працівникам даного підприємства , чим створено заборгованість терміном 5 місяців на суму 39487,92 грн. перед 11 працівниками. (т.1 а.с. 56). Разом із тим, не надано до суду належних та допустимих доказів вчинення позивачем станом на час його звільнення винних дій внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно. Так, у зв»язку невиплатою заробітної плати, позивач не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної ні до будь-якої іншої відповідальності. Сам по собі факт розслідування кримінальної справи не свідчить, що у невиплаті заробітної плати є вина позивача та не свідчить про вчинення ним злочину, оскільки згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. За задоволеними позовними вимогами про скасування розпорядження тимчасово виконуючої обов»язки голови [PERSON] сільської ради Лубенського району [PERSON] №132-к від 14.11.2014 року «Про звільнення директора СКП «Сяйво» [PERSON] з займаної посади» в частині звільнення з займаної посади директора СКП «Сяйво» [PERSON] згідно п. 1-1 ст. 41 КЗпП України суд вважає належним відповідачем [PERSON] сільську раду Лубенського району Полтавської області враховуючи наступне. Так, відповідно до ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно ст. ст. 1, 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міст. Посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Таким чином, у виниклих правовідносинах т.в.п. сільського голови [PERSON] діяла не як фізична особа, а як посадова особа органу місцевого самоврядування - [PERSON] сільської ради, яка і є належним відповідачем за тими позовними вимогами, які задоволено судом. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи частковість задоволення позовних вимог, вимоги Закону України «Про судовий збір» із змінами згідно Закону України № 629-VIII від 16.07.2015 року, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] сільської ради Лубенського району Полтавської області на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial