Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] ,\~мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , який йому був наданий в рахунок заборгованості по заробітній платі в СТОВ «Явір». У зазначеному будинку зареєстрований його син [PERSON] та відповідачка, яке є його колишньою дружиною. [PERSON] в будинку не проживає та не з`являється в помешканні без поважних причин з 2011 року. Враховуючи те, що в добровільному порядку вона не знялася з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а її реєстрація тягне за собою сплату коштів за комунальні послуги в надмірному розмірі, то позивач просив визнати її такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням та зняти [PERSON] з реєстраційного обліку в примусовому порядку. В зустрічній позовній заяві [PERSON] ставить питання про поділ зазначеного житлового будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що він є предметом права спільної сумісної власності її та [PERSON] , оскільки набутий за час їх шлюбу, який був укладений 12.08.1989 та розірваний 16.11.2011 за рішенням Лебединського районного суду Сумської області. Спірний будинок придбаний за спільні кошти родини, весь час перебування у шлюбі вона працювала, вела господарство та в повному обсязі приймала участь у забезпеченні сім`ї як матеріально, так і побутово. Тому просить у задоволенні первісного позову відмовити та визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, які розташовані по [ADDRESS] . Представниця позивача-відповідача\~в судовому\~засіданні вимоги\~ [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила врахувати, що спірний житловий будинок не був придбаний сторонами за спільні кошти, він був придбаний за рахунок коштів, які [PERSON] були взяті 20.04.2001 року в борг у [PERSON] в присутності самої [PERSON] , що підтверджується відповідною розпискою та показами свідка [PERSON] . Окрім цього, їх шлюбні стосунки з [PERSON] наприкінці дев`яностих років мали лише формальний характер. [PERSON] проживала разом з ним лише періодично, спільного бюджету вони не мали з 1998 року. При цьому слід врахувати те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з цим зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає та останню слід визнати такою, що втратила право користування житлом [PERSON] і зняти її з реєстрації. Відповідачка-позивачка та її представниця в судовому засіданні вимоги щодо поділу спірного будинку підтримали з мотивів, наведених в зустрічній позовній заяві. Проти первісних вимог [PERSON] заперечили у зв`язку з їх необґрунтованістю та просили у задоволенні його вимог відмовити. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, показала, що позивач є рідним братом її чоловіка і вона пам`ятає, що у квітні 2001 року надавала йому в борг 4000 грн., після чого була написана розписка. Розписка весь час знаходилася в неї, а коли весною 2019 року робила копії необхідних документів для субсидії, то з`ясувалося, що розписка відсутня. Вона вважає, що цей документ знаходиться у [PERSON] . Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, показала, що вона станом на 2000 рік працювала секретарем голови товариства «Мир», яке в послідуючому було реорганізоване. Дане домогосподарство належало на той час товариству. Воно оцінено було приблизно в 2000 грн. і так як купувалося сторонами під час їх шлюбу, то вважає, що належить їм обом. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, показав, що працював головним бухгалтером у колгоспі і може сказати, що даний будинок знаходився на балансі товариства «Мир», а потім товариства «Явір». З яких підстав воно стало власністю [PERSON] сказати не може. Працівники, які потребували житла, перебували на черзі у сільській раді. Господарство надало будинок для того щоб там проживала сім`я. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, показала, що [PERSON] на її думку надали це домогосподарство за рахунок оплати його праці, так як грошей на той час не платили. Оскільки грошей для придбання будинку не вистачало, то сестра [PERSON] надавала якість кошти. Вона писала заяву на засідання правління щоб з її заробітної плати кошти перевели на придбання будинку для [PERSON] і таким чином викупили цей будинок. Вона тоді працювала обліковцем, відвідувала засідання правління колгоспу і тому все це знає. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, показала, що їй відомо, що [PERSON] давали квартиру, так як він працював в колгоспі. Вони в`їхав в цю квартиру всією сім`єю, де разом і проживали до розлучення. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, показав, що подружжя [PERSON] він знає давно і йому відомо, що [PERSON] брав у борг кошти у дружини свого брата. Він читав оригінал розписки і копію та знає, що в борг той брав 4000 грн. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, показала, що вона познайомилася із подружжям [PERSON] у 2001 чи 2002, тоді як звернулася за порадою до [PERSON] , як юриста. У її присутності [PERSON] давала їм кошти чи для купівлі будинку, чи для його оформлення, начебто 4000 грн. [PERSON] писав розписку. Вона також розписалася у цій розписці. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, показав, що він працював в колгоспі головним інженером, а [PERSON] трактористом. Від імені колгоспу, який в послідуючому неодноразово реорганізовувався, він укладав договори купівлі-продажу будинків з тими працівниками, хто потребував житло. Питання надання дозволів на продаж розглядалося на засіданні правління. На його думку тоді продавали будинки для сімей і одному [PERSON] будинок ніхто б не надав. Спочатку спірний будинок надали водієві колгоспу і він приватизував його та в послідуючому виїхав. Тоді колгосп купив даний будинок назад, після чого продав [PERSON] . Останній платив за це кошти, які йому позичала дружина брата під розписку. Вислухавши сторону позивача-відповідача, сторону відповідачки-позивачки, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, позовні вимоги [PERSON] є не обґрунтованими у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити, а вимоги [PERSON] задовольнити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 12.08.1989 року [PERSON] \~та [PERSON] зареєстрували шлюб, що вбачається з свідоцтва (а.с. 8). 06.05.2001 року між [PERSON] , який діяв в інтересах СТОВ «Явір», та [PERSON] було укладено договору купівлі-продажу будинку та надвірними будівлями, розташованих по [ADDRESS] (а.с. 12). Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 16.11.2011 року (а.с. 17) шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання\~шлюбу [PERSON] \~та [PERSON] не дійшли згоди щодо поділу вищевказаного нерухомого майна, а тому з цього приводу між ними виник спір. На думку позивача-відповідача дане майно є його власністю, оскільки придбане за його особисті кошти і відповідачка втратила право користування даним житлом, так як без поважних причин не проживає там з 2011 року. [PERSON] в свою чергу вказує, що будинок був придбаний за спільні кошти сім`ї і з цих підстав вона має право на його Ѕ частину. Суд погоджується з доводами [PERSON] , так як вони стверджуються належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, які спростовані в ході судового розгляду не були. Так, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 3 СК України сім`ю\~складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із частинами 1\~статті 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За змістом\~ст. 36 цього Кодексу\~шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Визнаючи спірне майна об`єктом права спільної сумісної власністю сторін, суд враховує наступне. Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною четвертою\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Є доведеним та не оспорюється сторонами той факт, що спірний будинок був набутий в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в установленому законом порядку. Заперечуючи проти зустрічного позову [PERSON] та його представник посилаються на ту обставину, що їх шлюбні стосунки з [PERSON] наприкінці дев`яностих років мали лише формальний характер. [PERSON] проживала разом з ним лише періодично, спільного бюджету вони не мали з 1998 року. Однак, з такими поясненнями сторони не можна погодитися, оскільки встановлено, що 16.11.2011 року Лебединським районним судом Сумської області ухвалено рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 17), з якого вбачається, що позивач свої вимоги мотивував тим, що протягом останніх двох років між ним та відповідачкою стали виникати сварки, погіршилися стосунки, що й були причиною звернення його до суду з вимогами про розлучення. В самій же позовній заяві про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 216-217) [PERSON] зазначав, що сімейне життя між ними та [PERSON] припинилося більше трьох років і в середині червня 2011 вона в черговий раз його залишила. Враховуючи той факт, що [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання у червні, а рішення суду про розірвання їх шлюбу ухвалене у листопаді 2011, а також приймаючи до уваги обставини щодо часу, з якого сторони припинили спільне проживання, наведені [PERSON] у позовній заяві про розірвання шлюбу (за три роки до звернення з позовом), суд доходить висновку, що між сторонами можливо й мало місце припинення ведення спільного господарства і вони не мали спільного бюджету, але не з 1998 року, як вказує позивач-відповідач, а приблизно у 2007 чи 2008, тобто значно пізніше від часу придбання будинку. Інші докази на підтвердження доводів позивача-відповідача в цій частині не надані, а тому суд вважає недоведеним той факт, що станом на 2001 рік (час придбання спірного майна) [PERSON] та [PERSON] не мали спільних доходів та спільного бюджету, як подружжя. Крім цього, [PERSON] заперечує вклад [PERSON] в придбання спірного майна з посиланням на те, що будинок був придбаний ним особисто за кошти, які він отримав в борг від [PERSON] . На підтвердження цього стороною позивача-відповідача надана копія розписки (т. 1 а.с. 75), в якій йде мова про те, що 20.04.2001 [PERSON] начебто взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000 грн. на придбання будинку в [ADDRESS] . Сторона [PERSON] та її представниці такий факт оспорили та вважають, що він є недоведеним. Справжність розписки ставлять під сумнів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Правову позицію з цього питання висловив Верховний Суд України у Постанові від 16.01.2097 року у справі № 464/3790/16-ц. Оскільки копія розписки [PERSON] викликала сумнів з приводу її достовірності, то ухвалою суду від 22.10.2018 було призначено судову фізико-хімічну експертизу. У відповідь на ухвалу суду надійшло клопотання експерта про надання оригіналу розписки від імені [PERSON] , що підлягає дослідженню, але в послідуючому такий оригінал стороною для дослідження надано не було, що унеможливило надання висновку експерта. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України\~єдиним належним доказом достовірності наданої копії розписки від 20.04.2001 могло б бути лише дослідження оригіналу зазначеної розписки. Оскільки оригінал письмового доказу стороною, яка подала такий доказ, не подано, а інша сторона ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, то такий доказ суд не бере до уваги, так само як і покази свідків [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , до свідчень якої ставиться критично з вище наведених підстав. Ухвалюючи рішення, суд звертає увагу на те, що пояснення позивача-відповідача в частині підстав набуття ним у власність спірного житлового будинку суттєво різняться, а саме доводи останнього, викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] , суперечать його доводам, зазначеним в первісному позові про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Так, спочатку [PERSON] вів мову про те, що будинок був взятий за рахунок заборгованості по заробітній платі в СТОВ «Явір» (а.с. 3 на звороті), а в запереченнях на зустрічну позовну заяву (а.с. 71) вказав, що кошти на придбання спірного будинку були взяті ним у борг у [PERSON] . Тому доводи [PERSON] і в цій частині викликають сумнів. Визначаючи спірний будинок таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, суд враховує те, що на час його набуття [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали разом, вели спільне господарство, обоє працювали, а відповідно кожен з них мав самостійний дохід. Суд погоджується з тим, що будинок був наданий підприємством, в якому працював на той час позивач-відповідач, чи то в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі, чи був куплений. Однак, при цьому враховує покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , якими доводиться, що сім`я [PERSON] заселилася в будинок разом. Тоді будинок від підприємства міг бути наданий лише сім`ї. Одному [PERSON] будинок ніхто б не надав. Свідок [PERSON] також показала, що грошей для придбання будинку не вистачало, а тому сестра [PERSON] також надавала на це кошти. Вона писала заяву на засідання правління щоб з її заробітної плати кошти перевели на придбання будинку і таким чином цей будинок викупили. Свідок зазначила, що на той час вона працювала обліковцем, відвідувала засідання правління колгоспу і тому все це знає. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги той факт, що як [PERSON] ,\~так і\~ [PERSON] \~на час\~придбання будинку\~мали самостійний\~заробіток,\~подружжя мешкало\~разом,\~вони були\~пов`язані спільним\~побутом та\~мали спільний\~бюджетом,\~суд дійшов\~висновку, що [PERSON] має право на частку у спірному майні на рівні з [PERSON] . При цьому сам по собі факт внесення коштів одним з подружжя, на підтвердження чого надано квитанцію (т. 1 а.с. 76) не є безумовною підставою визнання майна об`єктом його права особистої власності і зазначені дії суд розцінює як такі, що вчиненні в інтересах сім`ї. За змістом ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1,\~2\~ст.\~372\~ЦК України встановлено, що майно,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~може бути\~поділене між\~співвласниками за\~домовленістю між\~ними,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] та про обґрунтованість вимог [PERSON] , заявлених у зустрічному позові, щодо визнати за нею права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved