Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В позові зазначив, що він є власником частини житлового будинку і споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Через свій похилий вік він вирішив все належне йому майно залишити своїм синам - [PERSON] та [PERSON] та 30.04.2009 року склав відповідний заповіт. Своє бажання він не змінював, жодних намірів стосовно свого майна не мав. Але у 2013 році його син [PERSON] ввів його в оману, повідомивши, що необхідно дооформити документи в нотаріальній конторі, щоб не було проблем при оформленні спадщини і обманним шляхом вмовив підписати якість документи у нотаріуса [PERSON] При цьому копію цього документу він не отримав. У жовтні 2013 року на особистому прийомі у нотаріуса [PERSON] дізнався, що 03.06.2013 року ним був підписаний договір дарування належної йому частини будинку сину [PERSON] Вважаючи, що оспорюваний правочин укладений під впливом помилки, а також посилаючись в обгрунтування позову на ст. ст. 229-233 ЦК України, просив визнати цей договір недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, при цому позивач пояснив, що він не читав текст договору, який підписав, був впевнений у тому, що підписує заповіт. Нотаріус не роз'яснила йому зміст та наслідки укладеного договору. На теперішній час він користується та проживає у [ADDRESS], відповідач ніяких перешкод у проживанні йому не чинить. Відповідач проти задоволення позову заперечує, пояснивши, що вчинення договору дарування цілком ґрунтувалося на відповідному волевиявленні позивача, який був ініціатором його укладення. Текст договору батько читав, нотаріус роз'яснила йому, що з моменту підписання договору його право власності на 12 частину будинку припиняється. Представник відповідача підтримав доводи свого довірителя, зазначивши, що при підписанні договору дарування позивач також подавав окрему письмову заяву, яка підтверджує справжність його волевиявлення. Третя особа - нотаріус, яка посвідчувала оспорюваний правочин, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до суду не з'явилася. Від неї надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі, що в силу ст. 36 ЦПК України є підставою для розгляду спору у відсутність третьої особи. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку із числом кімнат від однієї до п'яти включно, виданого відділом комунального господарства виконкому міскої ради депутатів трудящих м. Запоріжжя 18.12.1959 року, посвідченого Першою Запорізькою нотаріальною конторою 15.11.1969 року за реєстровим № 1-14270 та зареєстрованого в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим 17.05.2013 року, на праві особистої власності належить 12 частина житлового будику [ADDRESS] (а.с.30-34). 03 червня 2013 року сторони уклали договір дарування 12 частини будинку [ADDRESS], за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар зазначений об'єкт нерухомості (а.с.28,29). Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до преамбули договору сторони, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психологічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовілених нижче, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам'яті, усідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин у тому числі, з вимогами щодо недійсності договору, а в силу п. 15 договору вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається, зокрема ст. ст. 726, 727 ЦК України сторонам нотаріусом роз'яснено. Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В силу ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення відповідно до частини першої статті 229 цього Кодексу, такий правочин визнається судом недійсним. Як випливає з роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України тягар доведення перед судом переконливості як вимог, так і заперечень цивільним процесуальним законом покладений на сторони. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, отже, за власною ініціативою змінити предмет позову суд не може. Натомість, позивач в обгрунтування правових підстав для визнання договору недійсним лише посилається на ст. ст. 229-233 ЦК України, взагалі не зазначив ці підстави та не довів їх наявність. Як вбачається з матеріалів справи, 03.06.2013 року під час укладення договору дарування [PERSON] надав приватному нотаріусу [PERSON] особисту заяву, яка підтверджує, що він діяв добровільно та перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, наполягав на укладенні договору дарування на належну йому 12 частку житлового будинку [ADDRESS]. Засвідчив, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального, так фізичного, також розуміє значення своїх дій та правові наслідки при укладенні договору дарування (а.с. 43). Аналізуючи обставини, які встановлені судом, суд прийшов до беззаперечного висновку про повне усвідомлення позивачем правочину його істотних умов, що виключає визнання його недійсним з зазначених підстав, а помилка щодо мотивів правочину, навіть якщо вона мала місце, в даному випадку не може вплинути на висновки про його дійсність. Оцінюючи твердження про недійсність оспорюваного правочину з мотивів його вчинення під впливом обману, які (мотиви) не були зазначені в позові, але на які посилалася в судовому засіданні представник позивача, суд не вбачає в договорі ознак і такого правочину, оскільки для визнання його таким необхідно констатувати наявність умислу в діях сторони правочину, що ввела іншу сторону в оману відносно істотних обставин договору. Наявність цієї ознаки в діях обдарованого спростовується встановленими обставинами та наданими доказами. Виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що право позивача не порушене в матеріальному сенсі і тому не підлягає захисту.

Outcome: dismissed