Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]. З урахуванням уточнень до позову [PERSON] просив визнати за ним право власності на 1/12 частину квартири [ADDRESS] та визнання автомобілю марки Opel Vivaro, 2005 року випуску, колір білий, реєстраційний номер ВТ 4558АХ обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та виселити і зняті з обліку [PERSON] з квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] зазначається, що з 29 серпня 2003 року по 20 червня 2013 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 23 січня 2012 року, тобто перебуваючи у шлюбі подружжя придбали квартиру [ADDRESS] за 82000 грн.. 20 червня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, однак в літку 2013 року подружжя примирилось та знову почали проживати однією сімєю. 26 грудня 2014 року, тобто під час спільного проживання, було придбано на імя [PERSON] автомобіль марки Opel Vivaro, 2005 року випуску, колір білий, реєстраційний номер ВТ 4558АХ. З серпня 2015 року сімя остаточно розпалась, шлюбні відносини припинено. Проте, домовленості щодо поділу спільно нажитого майна, придбаного як під час шлюбу так і під час проживання однією сімєю, між позивачем та відповідачем не досягнуто. В обґрунтування зустрічної позовної заяви [PERSON] зазначено, що вона дійсно з 29 серпня 2003 року по 20 червня 2013 року перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. 02 грудня 2003 року їй була подарована квартира № 23, що знаходиться в будинку № 5 по вул. Жовтневій в м. Каховка. У 2012 році, а саме 08 січня 2012 року, зазначена квартира [PERSON] була продана за 132819 грн.. Одночасно з цим, 23 січня 2012 року, за кошти отриманні від продажу попередньої квартири, [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] за 82000 грн., тобто спірна квартира була придбана за кошти отримані від реалізації особистої приватної власності [PERSON], а тому, на думку позивача, вона не є спільною власністю подружжя. Позивач та представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позовній заяві, зустрічну позовну заяву не визнали та додатково пояснили, що дійсно квартира [ADDRESS] була придбана за гроші отримані від реалізації квартири № 23, що знаходиться в будинку № 5 по вул. Жовтневій в м. Каховка. Проте, попередня квартира була реалізована за 25000 дол. США, а спірна квартира була придбана за 30000 дол. США, а тому, згідно діючого законодавства, позивач має право на 1/12 частку спірної квартири. Після розірвання шлюбу подружжя проживало разом та автомобіль у грудні 2014 року був придбаний за гроші, які надала [PERSON] його мати від реалізації іншого автомобілю. Автомобіль був зареєстрований на [PERSON], оскільки переоформлювався позивачем на підставі генеральної довіреності, що виключало можливість оформити її на себе. [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просили задовольнити зустрічну позовну заяву, при цьому пояснили, що спірна квартира дійсно була придбана під час шлюбу, однак вона була придбана за гроші отримані від реалізації особистого майна [PERSON], а тому вона не є спільною сумісною власністю. Щодо сумісного проживання подружжя після розірвання шлюбу [PERSON] зазначено, що 20 червня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за рішенням суду. Після розірвання шлюбу [PERSON] час від часу приходив спілкуватися з дітьми, оскільки вони проживають з нею, однак спільно вони не проживали, спільного господарства не вели, взаємних прав та обовязків не мали. У грудні 2014 року [PERSON] придбала спірний автомобіль за гроші отримані від батьків, автомобіль був зареєстрований на неї, в шлюбних відносинах з [PERSON] на той час вона не перебувала, а тому відсутні підстави для визнання автомобілю спільною власністю. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та наявності підстав для частково задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON]. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2003 року по 20 червня 2013 року. 02 грудня 2003 року [PERSON] була подарована квартира № 23, що знаходиться в будинку № 5 по вул. Жовтневій в м. Каховка. 08 січня 2012 року зазначена квартира [PERSON] була продана за 132819 грн., що підтверджується копією відповідного договору купівлі продажу. 23 січня 2012 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за 82000 грн., що також підтверджується відповідною копією договору купівлі-продажу. 20 червня 2013 року рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 01 липня 2013 року. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26 грудня 2014 року [PERSON] є власником автомобілю Opel Vivaro, 2005 року випуску, колір білий, реєстраційний номер ВТ 4558АХ, [PERSON] має право користуватись зазначеним автомобілем (а.с. 11). Щодо права власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 [PERSON] кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 57 СК України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. [PERSON] кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами 02 грудня 2003 року [PERSON] була подарована квартира № 23, що знаходиться в будинку № 5 по вул. Жовтневій в м. Каховка. 08 січня 2012 року зазначена квартира [PERSON] була продана за 132819 грн., а 23 січня 2012 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за 82000 грн.. За таких даних, квартира [ADDRESS] хоча і була придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON], однак придбана нею за кошти отримані від реалізації особистої приватної власності, а саме Квартири № 23, що знаходиться в будинку № 5 по вул. Жовтневій в м. Каховка. Позивачем в судовому засіданні не заперечувався факт придбання спірної квартири за кошти отримані дружиною від реалізації власної квартири. Позивачем лише зазначено, що власну квартиру [PERSON] реалізувала за 25000 дол. США, а спірну квартиру вони придбали за 30000 дол. США, тобто 5000 дол. США є їх спільною сумісною власністю, що є підставою для визнання за ним право власності на 1/12 частину спірної квартири. Однак, судом не приймається до уваги вартість квартир зазначена позивачем, оскільки така вартість квартир нічим не підтверджується, тоді як вартість квартир у розмірі 132819 грн. та 82000 грн. зазначена в представлених сторонами до суду договорах купівлі-продажу, а саме згідно договорів вартість квартири № 23 визначена, на підставі звіту про незалежну оцінку, проведеного ПП «Навчально-консультаційний центр», а вартість квартири № 65 - на підставі витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» від 20 січня 2012 року. За таких даних, [PERSON] не доведено факт придбання квартири [ADDRESS] за спільні сумісні кошти або спільною працею подружжя. Щодо визнання права спільної сумісної власності на автомобіль, придбаний після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-37цс11 від 20 лютого 2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-66цс13 від 18 березня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як встановлено матеріалами справи, 20 червня 2013 року рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 01 липня 2013 року. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26 грудня 2014 року [PERSON] є власником автомобілю Opel Vivaro, 2005 року випуску, колір білий, реєстраційний номер ВТ 4558АХ, [PERSON] має право користуватись зазначеним автомобілем (а.с. 11). Згідно пояснень наданих позивачем [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу продовжували жити разом, тобто фактично перебувати у шлюбних відносинах. Проте, [PERSON] заперечує перебування з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах в період з липня 2013 року по серпень 2015 року, при цьому пояснюючи, що дійсно [PERSON] досить часто відвідував в цей період дітей, намагався відновити шлюбні відносини, однак в цей період спільного господарства, побуту та бюджету вони не вели. В судовому засіданні було заслухано свідків [PERSON] та [PERSON], які проживають в одному домі зі сторонами. Вказані особи показали, що [PERSON] протягом останніх двох років часто бачили з дітьми та [PERSON], однак про характер їх відносин їм нічого не відомо. В судовому засіданні також було заслухано, в якості свідків батьків [PERSON] та [PERSON], а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Покази вказаних осіб в частині підтвердження або не підтвердження факту наявності шлюбних відносин між позивачем та відповідачем після розірвання шлюбу судом в якості доказів не приймаються, оскільки покази батьків є суперечливими та необєктивними, оскільки кожен з них захищає інтереси своєї дитини. Разом з цим судом, під час вирішення питання щодо наявності або відсутності фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, прийнято до уваги наступні факти. Протягом 2014-2015 років [PERSON] перебувала у декретній відпустці, [PERSON], згідно копії трудової книжки, ніде не працював (а.с. 74-80). Оплата комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] та оплата батьківських внесків до дитячого садка, в якому навчається [PERSON], здійснювалась [PERSON], що підтверджується відповідними виписками з особового рахунку мати [PERSON] (а.с. 37-46). Свідки [PERSON] та [PERSON], які були друзями сімї, показали, що протягом останніх двох років [PERSON] та [PERSON] спілкувались, проводили разом час з дітьми, однак, їм достеменно відомо, що всі витрати повязанні із життям дітей та [PERSON] здійснювались за рахунок батьків останньої. Позивачем будь-яких інших доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність фактичних шлюбних відносин між ним та відповідачем, а саме доказів ведення у спірний період спільного господарства, побуту та бюджету, крім показань свідка [PERSON] та [PERSON], до суду не надано. За таких даних, [PERSON] не доведено перебування в період з липня 2013 року по серпень 2015 року у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Позивачем в судовому засіданні також зазначено, що спірний автомобіль Opel Vivaro, 2005 року випуску, колір білий, реєстраційний номер ВТ 4558АХ, фактично придбав він за свої власні кошти, однак зареєстрував на [PERSON], оскільки вони перебували у шлюбних відносинах та він не міг оформити машину на себе, через те що за довіреністю від продавця знімав її з обліку в органах ДАІ. В підтвердження придбання машини за власний рахунок [PERSON] надано до суду: копію довіреності від 20 листопада 2014 року, згідно якої [PERSON] уповноважує [PERSON] виступати в його інтересах з усіх питань повязаних з розпорядженням спірного автомобілю; копію довіреності від 18 вересня 2014 року, згідно якої [PERSON] уповноважує [PERSON] розпоряджатися автомобілем марки БМВ, модель 5201, 1996 року випуску; копію договору комісії № 2924 від 26 грудня 2014 року, згідно якого комітент ([PERSON]О.) через довірену особу [PERSON] передав до комісіонера (ТОВ «Автоцентр Херсон») на реалізацію спірний автомобіль. Однак, зазначені документи не є беззаперечними доказами, того що [PERSON] придбав автомобіль за власний рахунок, з огляду на наступне. Довіреність від 20 листопада 2014 року підтверджує лише той факт, що певна особа уповноважила позивача реалізувати належний їй автомобіль, тобто виконати певні дії в інтересах довірителя. Договір комісії від 26 грудня 2014 року № 2924, в свою чергу, підтверджує той факт, що виконуючи повноваження, як довірена особа [PERSON], [PERSON] передав спірний автомобіль організації (ТОВ «Автоцентр Херсон») для реалізації іншим особам. Зі слів [PERSON] кошти на придбання автомобілю йому надала мати [PERSON], яка для цього продала належний їй автомобіль марки БМВ, 1996 року випуску, в підтвердження цього позивачем надано копію відповідної довіреності, зазначеної вище. Зі слів матері, вона у вересні продала належний їй автомобіль за 6500 дол. США та передала їх сину для придбання іншого автомобілю, крім того вона брала кредити для того, щоб син придбав автомобіль. Проте, крім копії довіреності про уповноваження [PERSON] реалізувати належне матері авто, до суду будь-яких інших документів, які підтверджують фактичну реалізацію автомобілю [PERSON] за 6500 дол. США, або передавання грошей матірю у розмірі 9000 дол. США (вартість спірного автомобілю Opel Vivaro, 2005 року випуску) сину для придбання автомобілю, не надано. Щодо оформлення кредиту матірю в банківських установах з метою допомогти сину, на запитання суду, [PERSON] відповіла, що кредити оформлювала у 2010 та 2012 роках. Також судом не приймається до уваги посилання позивача на зазначення в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу (а.с.11) його права користуватися автомобіль, як на підтвердження фактичних шлюбних відносин з [PERSON] та придбання автомобілю за власний рахунок, оскільки така відмітка в свідоцтві лише свідчить про його право користуватись автомобілем та не свідчить про існування відносин між ним та власником авто, і, крім того ніяким чином не підтверджує придбання автомобілю за рахунок [PERSON]. З урахуванням всього вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/12 частину квартири № 65 по вул.. Жовтневій, в м. Каховка та визнання автомобілю марки Opel Vivaro, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] обєктом права спільної сумісної власності є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру № 65, що знаходиться в м. Каховка по вулиці Жовтневій, 9 підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] доведено придбання спірної квартири в шлюбі за власні кошти, отримані від реалізації особистої приватної власності. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині зняття [PERSON] з реєстрації та виселення його з квартири № 65, що знаходиться в м. Каховка по вулиці Жовтневій, 9, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Право користування чужим нерухомим майном за своєю суттю є сервітутом (ст. 401 ЦК України). Згідно ст. 406 Кодексу сервітут припиняється у разі, серед іншого, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. ст. 321 та 391 ЦК України). Як встановлено матеріалами справи[ADDRESS], що знаходиться в м. Каховка по вулиці Жовтневій, 9 є особистою приватною власністю [PERSON]. [PERSON] був зареєстрований у вказаній квартирі у звязку з перебуванням у шлюбних відносинах з [PERSON]. На час розгляду справи шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, тобто перестали існувати обставини, на підставі яких [PERSON] було зареєстровано у вказаній квартирі. [PERSON] зареєстрований за вказаною вище адресою, але фактично проживає за адресою: [INFO], що сторонами не оспорюється. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставини справи, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання [PERSON], таким що втратив право користування спірною квартирою.

Outcome: partial