Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], у якій просив визнати за ним право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є членом сімї власника даної квартири, з огляду на що він має право користування цією квартирою. Представник позивача у судовому позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечуав, просив у задоволенні позову відмовити, пояснив, що відповідач жодним чином не перешкоджає позивачеві у користуванні квартирою, проживанні у ній. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із відмовою у задоволенні позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 26 грудня 1996 року на праві власності належала квартира [ADDRESS]. 22 травня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 7-1593, відповідно до умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS]. [PERSON] оспорював даний правочин у судовому порядку. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 9 грудня 2009 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], нотаріуса Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 7-1593, недійсним стягнення збитків та моральної шкоди - відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2010 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 9 грудня 2009 року було скасоване, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 7 грудня 2011 року позов [PERSON] до [PERSON], нотаріуса Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] про визнання договору дарування недійсним задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 7-1593. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 грудня 2011 року було скасоване, у задоволенні позову - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 грудня 2011 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2013 року були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Докази перебування вказаної справи у провадженні будь-якого суду на момент розгляду даної справи у матеріалах справи відсутні. Судом встановлено, що відповідач є сином позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим (повторно) 5 грудня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Любашівського районного управління юстиції Одеської області. Позивач зареєстрований та проживає у [ADDRESS] з 31 січня 1973 року, що підтверджується копією довідки (з місця проживання про скад сімї та реєстрацію) № 954 від 29 серпня 2013 року, виданої дільницею № 8 комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», копії паспорту позивача, свідчень допитаних у судовому засіданні 6 березня 2014 року свідків [PERSON], [PERSON] Крім того, даний факт підтверджується обома сторонами, з огляду на що в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України суд вважає його встановленим. Позивач оплачує комунальні та інші пов»язані із проживанням у вказаній квартирі послуги, що підтверджується копіями квітанцій, наявними у матеріалах справи. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 3 цієї статті, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, суд доходить до висновку, що позивач, який є батьком відповідача - власника квартири, та проживав у цій квартирі ще до набуття відповідачем права власності на неї, в силу імперативних вимог ст. 156 ЖК УРСР має право користування квартирою [ADDRESS] Одночасно з цим, відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст. 15, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можеть бути, зокрема, визнання права. Таким чином, здійсненню судового захисту певного права чи охоронюваного законом інтеса, зокрема у порядку цивільного судочинства, має відповідати певний конкретний факт порушення, оспорювання чи невизнання такого права чи інтересу. Метою цивільного судочинства не є декларування прав осіб, які не є порушеними (оспорюваними, невизнаними). При цьому матеріали справи жодних доказів, які б свідчили про порушення, оспорювання чи невизнання відповідачем права користування квартирою, не містять. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що позивачем факту порушення, оспорювання чи невизнання відповідачем права користування квартирою не доведено, суд доходить до висновку про необгрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення. Разом з цим, суд зауважує, що відмовляє у задоволенні позову саме з мотивів недоведеності позивачем факту порушення, оспорювання чи невизнання відповідачем його прав, з огляду на що за у разі виникнення такого факту та підтвердження його належними та допустимими доказами, позивач не позбавлений права звернутись до суду із аналогічною вимогою.

Outcome: dismissed