Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області про часткове визнання незаконним рішення та визнання права користування будинком, уточнивши який, посилався на те, що оскаржуваним рішенням Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області №26 від 03.10.2013 року «Про затвердження переліку майна комунальної власності Біленьківської сільської ради, що не підлягає приватизації та відчуженню» порушуються права позивача на приватизацію житла, адже до переліку майна було включено будинок по [ADDRESS], в якому проживає позивач на законних підставах, рішення суперечить чинному законодавству України, будинок не є комунальною власністю, крім того, на підставі договору оренди від 02.01.2006 року за позивачем має бути визнано право користування будинком по [ADDRESS], що змусило позивача звернутися до суду з позовом. У судовому засіданні позивач, його представник підтримали позов, просили суд його задовольнити, пояснивши суду, що спірний будинок не належить до комунальної власності громади, будинок є житловим, тому на підставі ЖК України може бути приватизований позивачем та за ним слід визнати право користування ним, а рішення сільської ради в частині включення до переліку майна, що не підлягає приватизації, спірного будинку, підлягає скасуванню. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти позову, просив суд відмовити у його задоволенні, пояснив, що позов не є обґрунтований, обставини між сторонами були встановлені рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30.12.2013 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Виконавчого комітету Біленківської сільської ради Запорізького району Запорізької області про скасування рішення, визнання права користування житлом та визнання права на приватизацію житла, яким у задоволенні позову позивачам було відмовлено, ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03.06.2014 року рішення суду було залишено без змін, також пояснив, що будинок не є житловим, ордер на вселення позивачеві не видавався, договір оренди був визнаний судом нікчемним, будівля перебуває на балансі Біленьківської сільської ради та призначена для роботи та проживання дільничного інспектора міліції, оскаржуване рішення не порушує прав та законних інтересів позивача у справі. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов не є обгрунтованим та у його задоволенні треба відмовити у повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30.12.2013 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Виконавчого комітету Біленківської сільської ради Запорізького району Запорізької області про скасування рішення, визнання права користування житлом та визнання права на приватизацію житла, у задоволенні позову позивачам було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03.06.2014 року зазначене рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Вказаними рішеннями судів були встановлені відповідні правовідносини та обставини, що не підлягають за законом доказуванню при розгляді цієї справи. Так, було встановлено, що за рішенням Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 14.10.2004 року за № 180 було вирішено перевести нежиле приміщення по [ADDRESS] в жилий фонд з подальшим переобладнанням його під житловий будинок для дільничного інспектора. Відповідно до договору оренди нерухомого майна від 02.01.2006 року, який було укладено між Біленьківською сільською радою Запорізького району Запорізької області та [PERSON] як дільничним інспектором, останньому було надано в строкове, платне користування житлове приміщення за адресою: [ADDRESS], яке складалось із житлового приміщення площею 132 кв.м. та кабінету дільничного інспектора площею 28 кв.м., а загалом 160 кв.м., договір укладено строком до 31.12.2055 року. Згідно із наказом ГУ МВС України в Запорізькій області № 223о/с від 14.07.2010 року [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ. [PERSON] ордеру на житлове приміщення не отримував, у зв'язку з чим, суд прийшов до висновку про те, що на дані правовідносини сторін норми Житлового Кодексу не розповсюджуються, а при вирішенні спору слід керуватись саме Цивільним Кодексом України. Рішенням суду встановлено, що договір оренди нерухомого майна, що був укладений на 49 років, нотаріально посвідчений не був, державну реєстрацію вказаний договір не пройшов. Крім того, як було встановлено, наміру на нотаріальне посвідчення вказаного договору сторони не мали, а відтак в розумінні ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним. Крім того, апеляційний суд Запорізької області в своїй ухвалі зазначив, що доказів про те, що спірний будинок був прийнятий в експлуатацію державною приймальною комісією, пройшов технічну інвентаризацію та реєстрацію як жилий будинок не має. Договір оренди від 02.01.2006 року не є договором найму житлового приміщення державного житлового фонду. Отже, зробив висновок, на підставі норм ЖК України, ЦК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що не має і підстав для приватизації будинку [ADDRESS], зайнятого [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнання права користування за договором оренди від 02.01.2006 року. Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 26 ч. 1 п. 30 та ст. 60 ч. 1, 8, 9 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року (із змінами) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання, щодо прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради мають право вносити пропозиції про передачу або продаж у комунальну власність відповідних територіальних громад підприємств, установ та організацій, їх структурних підрозділів та інших об'єктів, що належать до державної та інших форм власності, якщо вони мають важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб територіальних громад; на переважне придбання в комунальну власність приміщень, споруд, інших об'єктів, розташованих на відповідній території, якщо вони можуть бути використані для забезпечення комунально-побутових та соціально-культурних потреб територіальних громад. Як вбачається з рішення Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області №26 від 03.10.2013 року «Про затвердження переліку майна комунальної власності Біленьківської сільської ради, що не підлягає приватизації та відчуженню», що є предметом судового оскарження, воно було прийнято органом повноважним на це законом і у спосіб, визначений законом (на сесії ради). У зазначеному Переліку, серед інших об»єктів нерухомості, у п. 7 вказано будівлю за адресою: [ADDRESS], призначену для проживання та здійснення прийому громадян дільничним інспектором міліції. Згідно довідки Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 19.10.2004 року вих. №1137 будівля [ADDRESS] перебуває на балансі Біленьківської сільської ради. За таких підстав, рішення сільської ради щодо включення зазначеного об»єкту нерухомості до переліку майна комунальної власності Біленьківської сільської ради, що не підлягає приватизації та відчуженню є законним, до того ж не порушує права позивача у справі, оскільки рішеннями судів вже встановлено, що будинок за спірною адресою не належить до державного житлового фонду і не може бути об»єктом приватизації в силу закону, відповідно до ЖК України та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Враховуючи усе наведене, встановлені рішеннями судів обставини, позов і в частині визнання за позивачем права користування не є обґрунтованим та не підлягає задоволенню. Жодних істотних доказів, що б встановлювали зворотне та спростовували висновки суду, надано у судовому засіданні сторонами не було. Заперечення ж відповідача суд вважає обгрунтованими, такими, що узгоджуються з вимогами закону та доказами у справі. Таким чином, доводи, викладені у позові та надані у судовому засіданні, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, є безпідставними та необґрунтованими, отже, у задоволенні позову треба відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed