Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені у розмірі 6010,19 грн., 3%річних за користування коштами у розмірі 7392,54 грн., інфляційних втрат у розмірі 115997,24 грн. у звязку з несвоєчасним виконанням 02.09.2015р. відповідачем рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.02.2014р. про стягнення з [PERSON] авансу 181000 грн. на користь [PERSON]. В судове засідання сторони не зявились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Судом встановлено, що 17.02.2014р. було ухвалено рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова про стягнення з [PERSON] авансу у розмірі 181000 грн. на користь [PERSON] (а.с.4-6). Зазначене рішення набуло чинності 29.04.2014р., оскільки було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду харківської області (а.с.7-9). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24.12.2014р. зазначенні рішення залишені без змін (а.с.10-11). Відповідно квитанцій (а.с.13-14) [PERSON] на виконання рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 17.02.2014р. отримані кошти у розмірі 182810 грн. (з урахуванням судового збору) від [PERSON] [PERSON] вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] пені, 3% річних та інфляційних втрат у звязку з несвоєчасним виконанням судового рішення не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст.. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення ст..ст. 549, 625 ЦК регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина третя статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.ст.549, 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Таким чином, суд дійшов висновку, що пеня, 3% річних, та інфляційні витрати не можуть нараховуватись з підстав несвоєчасного виконання судового рішення, про що йдеться у позовній заяві, а лише з підстав невиконання зобовязань, які виникають на підставі договору, укладеному між сторонами, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed