Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] , треті особи Приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Тетяна Сергіїнва, [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про визнання недійним договору дарування та просить суд: - визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння, укладений 24 березня 2006 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 13/20 (тринадцять двадцятих) частин домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] ) під номером тридцять вісім, на земельній ділянці розміром 960 кв.м. (державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався), та складається у цілому з: саман, житлового будинку літ. «А», житловою площею 36,9 кв.м., загальною площею 53,9 кв.м., кам. бутов. житлового будинку літ. «Г», житловою площею 68,7 кв.м., загальною площею 75,9 кв.м., житлового будинку літ. «Б» з 2/3 саман - 1/3 кам.бутов., житловою площею 53,3 кв.м., загальною площею 68,8 кв.м., саман, літньої кухні літ. «В», цегл, сарая літ. «П», дерев. сарая літ. «Є», кам. черепашн. сарая-вбиральні літ. «З», яч. бетон, літньої кухні літ. «Ж», яч. бетон, сарая літ. «К», дерев, сарая літ. «М», цегл. вбиральні літ. «О», споруди № 1-4, 6, 8-12, І, який посвідчено Тітовою Т.С., приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за № 932. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що наприкінці 2018 року при оформленні документації у Білгород-Дністровському РЕМ позивачу стало відомо про те, що його мати у 2006 році відчужила шляхом укладення договору дарування частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яким позивач має право також користуватися. На момент укладення договору дарування частини домоволодіння 24.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., позивач був неповнолітнім. Пунктом 9 даного договору передбачалось, що зміст пункту 2 статті 59 Сімейного кодексу України сторонам було роз`яснено, даритель свідчив, що інтереси членів сім`ї укладанням цього договору не порушуються, а також свідчить, що малолітні або неповнолітні діти за цією адресою не зареєстровані. Зазначені положення п. 9 договору повністю суперечать фактичним обставинам, оскільки на момент укладання договору дарування від 24.03.2006 року у зазначеному домоволодінні був зареєстрований позивач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується домовою книгою. При укладанні договору дарування не були дотримані положення статті 177 СК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та частин 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки згода органу опіки та піклування не була надана. На теперішній час позивачу стало відомо, що відповідач має намір продати спірне домоволодіння, що призведе до порушення його прав та прав малолітнього [PERSON] , [INFO] , який також зареєстрований за вказаною адресою. На підставі наведеного позивач просить задовольнити позовну вимоги. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, відповідно до якої просила справу розглянути за її відсутністю. Позовні вимоги [PERSON] визнала повністю та просила їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, про час та дату судового засідання була сповіщена належним чином шляхом надіслання судової повістки на адресу місця її реєстрації, причини своєї неявки суду не повідомила, будь-яких заяв на адресу суду не надавала. Від третіх осіб [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви, відповідно до яких просили розглянути справу у їхню відсутність. Позовні вимоги [PERSON] підтримають у повному обсязі та просять їх задовольнити. У судове засідання треті особи Приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Тетяна Сергіївна та представник органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради не з`явились, були повідомлені належним чином. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2019 року по справі відкрито провадження та призначено в порядку загального позовного провадження. 21.03.2019 року позивачем була надана заява про забезпечення позову. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2019 року заява про забезпечення позову, надана позивачем, була задоволена та накладено арешт на 13/20 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.05.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, враховуючи відсутність відзиву відповідачів в порядку статті 280 ЦПК ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з`явився, в порядку заочного розгляду справи. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ч.2 ст. 281 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] (відповідача). З домової книги для прописки громадян вбачається, що позивач [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: будинок [ADDRESS] , в період з 28.04.1998 року до 26.08.2011 року та повторно був зареєстрований за вказаною адресою 01.10.2013 року по теперішній час. 24.03.2006 року між відповідачем [PERSON] (даритель) та відповідачем [PERSON] (обдарована) був укладений договір дарування частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 13/20 частин домоволодіння, що знаходяться у [ADDRESS] . В пункті 9 договору дарування частини домоволодіння зазначено, що зміст п. 2, статті 59 Сімейного кодексу України сторонам роз`яснено. Даритель [PERSON] свідчила, що інтереси членів її сім`ї укладанням цього договору не порушуються, а також свідчила, що малолітні або неповнолітні діти за цією адресою не зареєстровано. Відповідно до ч.3, ч.4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.2 статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Відповідно до ч.3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Відповідно до ч.3 статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Таким чином, на момент укладення відповідачем вказаного договору дарування неповнолітній [PERSON] (позивач) фактично проживав у спірному домоволодінні, тим самим при укладенні спірного договору дарування не було дотримано законних прав неповнолітнього, оскільки у відповідності до закону він є законним користувачем даного нерухомого майна, що у даному випадку укладення правочину щодо відчуження нерухомого майна потребує обов`язкового узгодження з органом опіки та піклування. Положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказі в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи Приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Тетяна Сергіївна, [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про визнання недійним договору дарування підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved