Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після зміни і уточнення позовних вимог просив: визнати незаконним та скасувати розпорядження №84-св від 20.05.2015 року та розпорядження №92-св від 26.05.2015 року голови [PERSON] обласної ради про звільнення позивача з посади директора КП «Готель «Україна» ЗОР; поновити його на посаді директора КП «Готель «Україна» ЗОР; стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 140102,95 гривень; стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь компенсацію за заподіяну незаконним звільненням моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. В судових засіданнях позивач [PERSON] та представник позивача адвокат [PERSON] підтримали позов в повному обсязі, оспорювали вчинення [PERSON] дисциплінарного проступку, вказали на порушення процедури звільнення, в тому числі не затвердження розпорядження голови ЗОР про звільнення на пленарному засіданні сесії ЗОР, і просили стягнути з відповідачів середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, і компенсацію за заподіяну незаконним звільненням моральну шкоду. Представник відповідача [PERSON] обласної ради [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обґрунтованість і дотримання процедури накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Відповідачі [PERSON], КП «Готель Україна» ЗОР про розгляд справи були повідомлені належним чином, проте в судові засідання не зявлялись з невідомих причин. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 3 статті 61 ЦПК України вказує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що після прийняття відповідного рішення на пленарному засіданні [PERSON] обласної ради, 26 липня 2012 року між [PERSON] обласною радою в особі Голови обласної ради [PERSON] та [PERSON] укладено контракт з керівником комунального підприємства «Готель Україна», що є обєктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області (далі Контракт) (т.1 а.с.7-11). За цим контрактом Керівник ([PERSON]А.) зобовязався безпосередньо здійснювати керівництво Підприємством (КП «Готель Україна»). Строк дії контракту з 26 липня 2012 року по 26 липня 2017 року. До контракту також укладались додаткові угоди №1 від 01 грудня 2012 року (т.1 а.с.15), №2 від 01 квітня 2013 року (т.1 а.с.17), №3 від 08 січня 2014 року (т.1 а.с.19-22). За ч.3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Розпорядженням Голови ЗОР №6-св від 19 січня 2015 року керівнику КП «Готель Україна» [PERSON] оголошена догана за порушення трудової дисципліни, яке виразилось у зволіканні під час освоєння коштів обласного бюджету на модернізацію теплового пункту та системи теплопостачання, ремонт системи холодного та гарячого водопостачання у розмірі 200000,00 гривень (т.1 а.с.29). Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року у справі ЄУН №337/1477/15-ц провадження №22-ц/778/4177/15 (т.1 а.с.213-216), яке набрало законної сили, відмовлено у визнанні незаконним та скасуванні розпорядження Голови ЗОР №6-св від 19 січня 2015 року. Розпорядженням Голови ЗОР №53-св від 25 березня 2015 року керівнику КП «Готель Україна» [PERSON] оголошена догана за порушення трудової дисципліни, яке виявилось у невиконанні показників фінансового плану за 2014 рік (т.1 а.с.30). Ухвалою апеляційного суду [PERSON] від 01 грудня 2015 року у справі ЄУН №337/2075/15-ц, провадження №22-ц/778/6196/15 (т.1 а.с.217-219) залишено без змін рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2015 року, яким відмовлено у визнанні незаконним та скасуванні розпорядження Голови ЗОР №53-св від 25 березня 2015 року. Розпорядженням Голови ЗОР №54-св від 25 березня 2015 року керівнику КП «Готель Україна» [PERSON] оголошена догана за порушення трудової дисципліни, яке виявилось у допущенні заборгованості в розмірі 204508,68 гривень перед ВАТ «Запоріжжяобленерго» через недораховану електроенергію, що спричинило погіршення роботи КП «Готель Україна» та його фінансового стану (т.1 а.с.31). При цьому, ухвалою апеляційного суду [PERSON] від 02 грудня 2015 року у справі ЄУН №337/2074/15-ц, провадження №22-ц/778/6540/15 (т.1 а.с.220-223, 224) залишено без змін рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2015 року, яким визнано незаконним та скасовано розпорядження Голови ЗОР №54-св від 25 березня 2015 року. Розпорядженням Голови ЗОР №84-св від 20 травня 2015 року звільнено [PERSON] з посади директораКП «Готель Україна» ЗОР 20 травня 2015 року за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором (контрактом), п.3 ст. 40 КЗпП України, та розірвано з ним контракт від 26 липня 2012 року (т.1 а.с.28). Розпорядженням Голови ЗОР №92-св від 26 травня 2015 року внесено зміни до п.1 Розпорядженням Голови ЗОР №84-св від 20 травня 2015 року, а саме звільнено [PERSON] з посади директораКП «Готель Україна» ЗОР в перший день після виходу з лікарняного (закриття листка непрацездатності) за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором (контрактом), п.3 ст. 40 КЗпП України, та розірвано з ним контракт від 26 липня 2012 року (т.1 а.с.65). Статтею 43 Конституції України та статтею 51 КЗпП України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, згідно до якого Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до принципу верховенства права Кодекси та Закони України мають вищу юридичну силу порівняно з іншими нормативно-правовими актами. За загальним правилом, закріпленим частиною 1 статті 1471 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Пункт 20 ч.1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлює, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються в установленому законом порядку питання щодо управління обєктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників. Затверджений Рішенням ЗОР №34 від 24 листопада 2011 року «Порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ і закладів, що є обєктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області» (далі Порядок) (т.1 а.с.72-77), у п.1.2 також закріплює, що призначення на посаду та (або) звільнення з посади керівників вирішується виключно на пленарних засіданнях обласної ради за процедурою, встановленою цим Порядком. Пунктом 3.3. вищевказаного Порядку (т.1 а.с.73зв.) передбачена можливість розірвання трудових відносин з керівником в період між пленарними засіданнями обласної ради з підстав, передбачених ст.ст. 36, 38, 39, 40, 41, 45 КЗпП України або інших, на підставі розпорядження голови обласної ради. В той же час абз.3 п.3.3. Порядку (т.1 а.с.73зв.) встановлює обовязкову необхідність затвердження такого розпорядження голови обласної ради про звільнення керівника, на пленарному засіданні обласної ради. Крім того, і самим Контрактом від 26 липня 2012 року у п.2.6 (т.1 а.с.8зв.) закріплено виключне повноваження на звільнення Керівника підприємства за Органом управління ([PERSON] обласною радою). Судом було встановлено, що Розпорядженням Голови ЗОР №84-св від 20 травня 2015 року про звільнення позивача, не затверджено на пленарному засіданні [PERSON] обласної ради до цього часу, хоча це питання виносилось на голосування (вносилось до порядку денного) зокрема на пленарних засіданнях 28 травня 2015 року (т.2 а.с.4-5), 27 серпня 2015 року (т.2 а.с.6), 31 травня 2016 року (т.2 а.с.127-141, 149-154, 174-175). Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 рокуу справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, зокрема, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями147,148,149КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Дослідженими судом доказами підтверджується порушення відповідачами вказаної вимоги закону, оскільки розпорядження голови ради не були затверджені на пленарному засіданні [PERSON] обласної ради, а відповідно, процедура звільнення компетентним органом не завершена на протязі шести місяців, у звязку з чим, Розпорядження Голови ЗОР №84-св від 20 травня 2015 року та №92-св від 26 травня 2015 року підлягають безумовному скасуванню. Також, аналізуючи підстави для накладення дисциплінарного стягнення за Розпорядженням Голови ЗОР №84-св від 20 травня 2015 року (т.1 а.с.28), судом встановлено що Голова ЗОР [PERSON] звертався до [PERSON] з листом про надання письмового пояснення стосовно невиконання показників фінансового плану за І квартал 2015 року (т.1 а.с.200-201, 202). На вказаний лист [PERSON] надав детальну та обґрунтовану відповідь (т.1 а.с.203-206, т.2 а.с.20-21), підтверджену належною бухгалтерською документацію (т.2 а.с.22-49), щодо відсутності його обєктивної провини у невиконанні показників фінансового плану за І квартал 2015 року, що трапилось всупереч належних, докладених ним зусиль. Ця відповідь була подана до [PERSON] обласної ради з дводенним порушенням встановленого у листі строку (20 а не 18 травня 2016 року), що однак не надає підстав не враховувати її при винесенні розпорядження про звільнення. Таке неврахування мотивованих пояснень працівника, також не може бути визнано таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. Інші порушення вимог діючого законодавства при процедурі звільнення позивача, зокрема щодо неузгодження із профспілковим комітетом, відповідно до абз.7 ч.1 ст. 431 КЗпП України, виявлені не були, однак оскільки судом було встановлено порушення процедури звільнення керівника комунального підприємства належним, компетентним органом, а також не встановлено обєктивних підстав для накладення дисциплінарного стягнення, розпорядження голови [PERSON] обласної ради №84-св від 20 травня 2015 року та №92-св від 26 травня 2015 року підлягають скасуванню як незаконні, а позивач підлягає поновленні на посаді. Згідно ч.7 ст. 235 КЗпП України, п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Також, за ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Справа за позовом [PERSON] розглядалась судом більше одного року, але це було обумовлено обєктивними причинами, та не повязано, в тому числі, із зловживанням позивачем своїми правами, направленим на затягування розгляду справи, у звязку з чим підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу позивача. При визначені розміру середнього заробітку позивача суд виходить з його заробітної плати за два останні повні відпрацьовані місяці січень та лютий 2015 року (а.с.33). Таким чином, середньоденний заробіток [PERSON] дорівнює 515,90 гривень. Період вимушеного прогулу становить з 03 червня 2015 року по 15 червня 2016 року. З урахуванням кількості робочих днів у зазначеному періоді та щомісячні індекси інфляції, середній заробіток що підлягає стягненню на користь [PERSON] дорівнює 140102,95 гривні. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснив, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У звязку з цим суд вважає за необхідне в резолютивній частині рішення зазначити що середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 140102,95 гривні підлягає стягненню за вирахуванням податків та обовязкових платежів. За п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 3 ч.2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завдано внаслідок порушення її прав, в тому й числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням майна. Згідно з частиною 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. У постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб; розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань, зазнаних позивачем та інших обставин. Суд вважає доведеним той факт, що звільненням позивача, яке не відповідало вимогам і процедурі, встановленим діючим законодавством, вже було завдано моральну шкоду [PERSON] Не викликає сумнівів в суду і той факт, що наведена вище моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому звязку між винесенням розпоряджень про звільнення, які в порушення обовязкової вимоги не затверджувались на пленарних засіданнях ради на протязі більше року, та тими негативними змінами, які настали у житті позивача внаслідок тривалої невиплати працівнику належних йому грошових коштів, змін нормального ритму життя, та вимушеного скрутного матеріального положення. Виходячи із засад виваженості та справедливості, відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України, суд вважає моральну шкоду в розмірі 20000 грн. співрозмірною з порушенням прав працівника і тим часом, що зайняв до їх поновлення. Зважаючи на викладене, позов підлягає задоволенню, однак не в повному обсязі. Так [PERSON] просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду солідарно із [PERSON] обласної ради, [PERSON], КП «Готель Україна». Однак, пункт 3.1. Контракту від 26 липня 2012 року (т.1 а.с.9, 21) передбачає нарахування Керівнику заробітної плати за рахунок доходу, одержаного КП «Готель Україна», тільки за виконання обовязків, передбаченим цим контрактом. За період з 03 червня 2015 року по 15 червня 2016 року мав місце вимушений прогул спричинений незаконним звільненням особи, та у цей період [PERSON] не виконував обовязки, передбачені Контрактом, у звязку з чим з КП «Готель Україна» не можуть бути стягнені ані середній заробіток за час вимушеного прогулу, ані моральна шкода, та відповідно і судові витрати. Натомість пункт 4.1. Контракту від 26 липня 2012 року (т.1 а.с.10) передбачає відповідальність сторін контракту згідно з чинним законодавством України, за невиконання чи неналежне виконання обовязків, передбачених цим контрактом. Таким чином, суд приходить до висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральна шкода, та крім того судові витрати відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] обласної ради як сторони Контракту і роботодавця, та [PERSON] як особи, що прийняла Розпорядження про звільнення.

Outcome: partial