Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивачу на підставі свідоцтва № 437 про право приватної власності на будівлю, виданого 27.09.1975 року Вінницьким міським житловим управлінням на підставі рішення виконкому Вінницької Ради депутатів трудящих за № 540 від 07.08.1975 року взамін договору забудови від 12.08.1971 року, позивач [PERSON] є власником 100% домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] час [ADDRESS] ( [ADDRESS] ). Право власності [PERSON] на домоволодіння 14.10.1975 року зареєстроване у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу № 16583. Позивач проживає та зареєстрований в своєму будинку разом із членами своєї сім`ї. [PERSON] являється сином позивача, він з дитинства проживає в спірному будинку і був в ньому зареєстрований в 1985 році після демобілізації зі строкової служби в армії. В 2012 році [PERSON] забрав всі свої речі та виїхав зі спірного будинку в Іспанію на роботу, а згодом повідомив, що не бажає більше проживати в Україну і залишився жити в Іспанії. Просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилась, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала за обставин викладених в справі, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась вчасно та належним чином. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. На підставі свідоцтва № 437 про право приватної власності на будівлю, виданого 27.09.1975 року Вінницьким міським житловим управлінням на підставі рішення виконкому Вінницької Ради депутатів трудящих за № 540 від 07.08.1975 року взамін договору забудови від 12.08.1971 року [PERSON] є власником 100% домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] час [ADDRESS] ( [ADDRESS] )(а.с.3). Право власності [PERSON] на домоволодіння 14.10.1975 року зареєстроване у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу № [NUMBER] (а.с.3). [PERSON] являється сином позивача, він з дитинства проживає в спірному будинку і був в ньому зареєстрований в 1985 році після демобілізації зі строкової служби в армії (а.с.5). Відповідно до довідки № 425 від 12.04.2019 року квартального комітету мікрорайону «Малі Хутори - Центр» [PERSON] В. [PERSON] [INFO] року народження не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2012 року (а.с.7). Відповідно до акту № 47 від 12.04.2019 року, посвідченого головою квартального комітету «Малі Хутори - Центр», [PERSON] 1964 року народження не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2012 року (а.с. 8). Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено,\~що позивач\~і відповідач\~не пов`язані\~спільним побутом,\~не мають\~взаємних прав\~та обов`язків,\~відповідач не\~проживає в\~спірній квартирі\~з 2006\~року.\~Таким чином,\~відповідач,\~будучи зареєстрованою\~за адресою: [ADDRESS] , чинить перешкоди власнику квартири в користуванні своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене,\~суд дійшов\~висновку,\~що вимога\~позивача про\~визнання [PERSON] ,\~таким,\~що втратила\~право користування\~будинком за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved