Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, Комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради про визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму жилого приміщення, в обґрунтування якого зазначив наступне. З 06.08.1997 позивач [PERSON] по теперішній час проживає та зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка є комунальною власністю м. Запоріжжя. Вселився у вказану квартиру позивач, будучи малолітньою дитиною до своєї матері [PERSON] та діда [PERSON] у якості члена їх сім`ї і проживав разом з ними до часу їх смерті. Його дід [PERSON] помер [INFO] та його мати [PERSON] померла [INFO] особовий рахунок до теперішнього часу оформлено на ім`я діда [PERSON] , укласти з позивачем договір найму відмовляються, так як у нього відсутній ордер, а також у зв`язку з тим, що на особовому рахунку зазначено про те, що квартира є службовою. Також зазначив, що він вселився та проживає у квартирі з дозволу власника, приймає участь в оплаті комунальних послуг та квартирної плати, та вважає, що набув право користування нею. Посилаючись на вказані обставини, з огляду на положення статей 64, 63, 104, 107 ЖК УРСР, позивач вважає, що відповідач неправомірно відмовляє позивачу в укладенні договору найму житлового приміщення, а тому права позивача потребують судового захисту. Ухвалою судді від 19.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. 13.09.2019 на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява. 19.09.2019 на адресу суду від представника Запорізької міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову, з тих підстав, що спірна квартира [ADDRESS] має статус службової та була надана [PERSON] , що підтверджується відомостями особового рахунку з зазначенням службового ордеру. За життя [PERSON] не звертався до МКП «Основаніє» з заявою про виключення квартири з числа службових, рішень виконавчого комітету ЗМР щодо виключення квартири з числа службової не приймалось. Оскільки спірна квартира є службовою, посилання позивача на ст.ст.103, 107 ЖК УРСР не може бути прийнята до уваги та зміна договору найму на укладення договору найму з [PERSON] незаконно. Просить у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 17.10.2019 замінено первісного відповідача КП «Запоріжремсервіс» ЗМР на КП «Наше місто». Ухвалою суду від 17.10.2019 витребувано у ГУПФУ в Запорізькій області копію трудової книжки та у департаменту реєстраційних послуг ЗМР копії документів щодо реєстрації [PERSON] . 15.11.2019 на адресу суду від представника КП «Наше місто» надійшов відзив, в якому зазначено, що згідно наявних у КП «Наше місто» відомостей, особовий рахунок [NUMBER] був відкритий на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , 1997 року народження, статус житла - приватизоване. Просить суд прийняте законне та справедливе рішення, враховуючи усі обставини справи. Ухвалою суду від 04.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено вказану цивільну справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку. Представником позивача - адвокатом Трачук Н.І. подано заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги просила задовольнити, на підставах зазначених у позовній заяві. Представником відповідача ЗМР Худолій Н.В. надано заяву, в якій вона просила розглядати справу у її відсутність, проти задоволення позову заперечує з підстав зазначених у відзиві. Представником відповідача КП «Наше місто» Лупановою Н.В. надано заяву, в якій вона просила розглядати справу у її відсутність. З огляду на зазначені обставини суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність сторін по справі, без проведення фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] з 06.08.1997 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). Дане житлове приміщення належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. У даному житловому приміщенні, окрім позивача, також мешкали та були зареєстровані: дід позивача - [PERSON] та матір позивача - [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON] ). Особовий рахунок на вказанане житлове приміщення відкрито на [PERSON] (дід позивача), відповідно до особового рахунку № [NUMBER] , на якому зазначено «службова» (а.с.12). Відповідно до копії адресної картки за вказаною адресою із зазначення «службова», вбачається, що 23.06.1967 за службовим ордером вселені особи, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а у 1978 році вселені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.77). Позивач [PERSON] є онуком [PERSON] , що підтверджується: копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] виданого 05.06.2019; копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження матері позивача [PERSON] від 05.06.2019 за № 00023042656; копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 14.03.2014 за №00013599627, відповідно до якого мати позивача змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.5, 15,16). Дід позивача [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 11.12.2009, актовий запис №15 від 11.12.2009 (а.с.14). Мати позивача [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 14.03.2014, актовий запис №7203 від 28.12.2013 (а.с.13). Згідно відповіді Державного архіву у Запорізькій області від 20.06.2019 за №01-32/к-1584, зазначено, що в документах виконкому Запорізької міської ради депутатів трудящих (протоколах засідань) за 1967 рік рішень про включення квартири (частини квартири) [ADDRESS] до числа службової житлової площі не виявлено. За квітень-червень 1978 року рішення про надання зазначеної квартири гр. [PERSON] не виявлено (а.с.8). Договір найму з позивачем [PERSON] укласти відмовляються , так як у нього відсутній ордер, а також у зв`язку з тим, що на особовому рахунку зазначено, що квартира є службовою. Відповідно до листа Департаменту з управління ЖКГ ЗМР, було відмовлено у видачі копії корінця ордеру виданого у 1967 році на вказану квартиру, оскільки вони зберігаються лише з 1984 року (а.с.9). Щодо розпорядчого документу, який видає районна адміністрація по Вознесенівському району Запорізької міської ради, то в його видачі було відмовлено, у звязку з відсутності підстав для зміни договору найму на житло (лист від 37.11.2019 №К-0940) (а.с.80). Згідно архівної довідки від 14.11.2019 за №221 виданої Департаментом з управління ЖКГ МКП «Основаніє», вказано, що відомостей про надання службової житлової площі [PERSON] в матеріалах фонду ВП КП «ВРЕЖО №1», МКП «Основаніє» не виявлено, а також зазначено відомості про трудові відносини з [PERSON] за період з 1974 року по 1985 рік (а.с.81). Відповідно до копії особового рахунку № [NUMBER] , наданого КП «Наше місто» ЗМР, вбачається, що особовий рахунок, за вищевказаною адресою, відкрито на [PERSON] , статус житла - «приват.» (а.с.72). Таким чином, на теперішній час вирішити спірне питання щодо укладання (зміни) договору найму житлового приміщення можливо виключно лише у судовому порядку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК України). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Згідно зі ст. 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму житлового приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право належить у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь - якому членові сім`ї наймача. Судом встановлено, що на момент звернення до суду, в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований та мешкає лише [PERSON] . Як зазначено позивачем і не спростовано у судовому засіданні, з малолітнього віку, [PERSON] з матір`ю [PERSON] ( [PERSON] ) проживали однією сім`єю з дідом [PERSON] . Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 справа № 1-8/99 встановлено, що житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може б ті визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім`ї власника будинку (квартири) містить частій четверта статті 156 Кодексу. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб не пов`язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Із змісту деяких положень Сімейного кодексу України, можливо дійти висновку про такі важливі ознаки сім`ї, членства в сім`ї, як кровна спорідненість та родинні зв`язки, шлюбні відносини. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. Отже, до інших членів сім`ї можна віднести діда, бабу, брата, сестру, а також вітчима і мачуху дитини тощо (виходячи з родинних стосунків по прямій висхідній і низхідній лінії). Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не має бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Згідно частини 1 статті 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина 2 статті 65 ЖК Української РСР). Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Отже, за змістом вказаної норми закону, будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. З вищенаведених матеріалів справи встановлено, що [PERSON] вселився до спірної квартири як член сім`ї наймача квартири, був зареєстрований з тих пір у квартирі та постійно в ній мешкав. З дідом [PERSON] вони не лише проживали разом однією сім`єю у даній квартирі, але вели спільне господарство. Реєстрація позивача у спірній квартирі свідчить про те, що він вселився у квартиру зі згоди інших мешканців, зокрема, наймача. Будь-яких договорів під час її вселення до квартири щодо піднайму або тимчасовості її проживання не укладалось. Проживання її в цій квартирі носить постійний характер, оскільки даних про наявність іншого місця мешкання у справі не мається. Відповідачем, який в порядку змагальності мав доводити свої заперечення проти позову, не було надано будь-яких належних і допустимих доказів про те, що наймач не визнавав [PERSON] членом сім`ї. Доводи представника ЗМР щодо того, що вказана квартира має статус службової, суд вважає недоведеними, оскільки будь-яких доказів, які б достовірно свідчили про наявність статусу спірної квартири, як службова та, що [PERSON] вселився у неї за службовим ордером, суду не надано та не доведено. Судовим рішенням за позовом наймача за життя останнього або наймодавця чи інших членів сім`ї позивач [PERSON] таким, що був незаконно вселений, не набув або втратив право користування спірною квартирою, не визнавався, а тому, відповідно до вищевказаного, набув право на користування спірним приміщенням. У відповідності з ч. 2 ст. 122 ЖК у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення права і обов`язки за договором найму здійснюють члени його родини. Після смерті [PERSON] та [PERSON] позивач виконував усі передбачені договором найму житла обов`язки, також продовжував виконувати обов`язки щодо квартирної плати, що не спростовано відповідачем. З урахуванням вищевикладених обставин справи вбачається, що [PERSON] вселився в квартиру у встановленому законом порядку, оскільки зареєстрований по сьогоднішній день у квартирі, квартира, відносно якої існує спір, є його єдиним і постійним місцем проживання, вів з наймачем спільне господарство, сплачував квартплату, є членом сім`ї наймача житлового приміщення в розумінні ст. 64 ЖК Української РСР, а тому суд вважає, що позивач має право у відповідності до положень ч. 1 ст. 106 ЖК України ставити питання про визнання його наймачем спірної квартири. Тому, позивача в межах заявлених вимог, слід визнати саме наймачем спірного житлового приміщення. Разом з тим, позивач не може користуватися жилим приміщенням, так як з ним не укладений договір житлового найму, і йому в цьому було відмовлено. З огляду на обставини, що відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 268 від 24.06.2019 «Про укладання (зміну) договорів найму житлових приміщень, які належать до комунальні власності територіальної громади м. Запоріжжя» передбачено, що комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради укладає договори найму житлових приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на підставі ордеру, розпорядчого документа, а надати ордер не є можливим, а підставою для зміни або укладення договору найму є ордер, розпорядження, рішення суду або інший документ, що дає право наймачу на поселення, користування, про що зазначено у Типовому договорі найму житлового приміщення, затвердженого рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №268 від 24.06.2019 надання відповідачу зазначених документів є підставою для укладення (зміни) договору найму, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача укласти договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] . У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між сторонами справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права приходить до висновку, що позивачем [PERSON] доведено, що він є членом сім`ї наймача, набув рівного з наймачем права користування жилим приміщенням, зазначеною житловою площею він відкрито і безперервно користувався зі згоди наймача протягом усього часу спільного з ними проживання до дня смерті, продовжує мешкати на спірній житловій площі і виконувати обов`язки, що випливають з договору найма жилого приміщення, бажає бути наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, а відповідачем не доведено, що вказане житлове приміщення має статус службового, суд виходячи із принципів розумності, виваженості і справедливості, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню насамперед як спосіб захисту прав та інтересів позивача.

Outcome: approved