Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначив, що 13.02.2015 року він надав в борг за розпискою суму в розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 135 200,0 грн., [PERSON] , терміном до 13.03.2016 року, що підтверджено розпискою. На теперішній час сума боргу [PERSON] йому не повернута, вона відмовляється добровільно повернути борг. Він багато разів намагався вирішити ситуацію з боргом, але [PERSON] не погоджується ані повернути борг, ані забезпечити його виконання своїм майном, шляхом укладення нотаріально посвідченого договору застави. [PERSON] повідомила, що наявне в неї нерухоме майно вона подарує своєму рідному братові і тоді він взагалі свої гроші не поверне. Таким чином, позивач вимушений звернутись до суду з позовною заявою про стягнення боргу з боржника у судовому порядку та просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 135 200,0 грн. та стягнути понесені судові витрати. Відповідачка надала письмові заперечення, в яких зазначили, що інформація у позовній заяві не відповідає дійсності, так позивач зазначає, що надав [PERSON] в борг 5000,00 доларів США, терміном до 13.03.2016, однак не зазначає обставин складення цієї розписки. Оскільки, сторони перебували у відносинах протягом трьох років, проживали однією сім`єю. 13.02.2016 позивач зателефонував [PERSON] та поцікавився, де остання перебуває, отримав відповідь, що у куми ( [PERSON] ), за адресою [ADDRESS] . Через деякий час позивач з`явився на порозі квартири [ADDRESS] , відкривши останньому двері, силоміць виштовхав відповідачку, почав бити, ображати та погрожувати, на ці дії його нібито спровокувала сама відповідачка, розірвавши відносини з ним. В цей день, 13.02.2016 року позивач силоміць змусив скласти розписку, оскільки під час стосунків він нібито фінансово витратив кошти на відповідачку, цей інцидент відбувався на очах [PERSON] , та в її квартирі та відповідачка під примусом склала розписку. Тобто розписка складена не у зазначений позивачем день - 13.02.2015 року, а 13.02.2016 року. Відповідачка не надала значення обставині, що позивач змусив її скласти розписку, вважала, що вона не має жодної сили. Таким чином, щоб довести свою позицію відповідачка просила провести експертизу давності документа (яка є одним з видів технічної експертизи документів), оскільки експертиза дає можливість виявити підробки документів, ґрунтуючись на розбіжності зазначеної в документі, і періоду часу, коли фактично і був створений документ. Також відповідачка просила відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача кошти за проведення експертизи у сумі 12 500 грн. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 07.05.2018 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя призначено судово-технічну експертизу, проведення якої було доручено експертам Київської незалежної судово-експертної установи. 21.05.2018 року позивач надав згоду на вирізання фрагментів записів, що містяться у розписці. 12.06.2018 року [PERSON] сплатила 12 500,0 грн. за проведення експертизи, що підтверджується квитанцією №52 від 12.06.2018 року. (а.с. 63) Позивач та його представник адвокат Зубенко О.А. в судовому засіданні підтримали обставини викладені у позовній заяві та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Також пояснили, що спочатку 13.02.2015 року була написана розписка на отримання коштів у сумі 3000 доларів США, згодом у грудні 2015 року було надано [PERSON] ще в борг 2000 доларів США, тому [PERSON] написана нову розписка на 5000 доларів США, а розписку на 3000 доларів США [PERSON] особисто знищила, однак дата в розписці була зазначена попередня, а саме 13.02.2015 року. Відповідачка та її представник адвокат Деревянко І.О. в судовому засіданні заперечували проти позову, та звертали увагу, що розписка була написана під примусом, кошти по ній не передавалися, дата написання розписки не відповідає даті зазначеній в розписці, для чого була проведена експертиза. До проведення даної експертизи, позивач не зазначав в позовній заяві, щодо двох розписок та не зазначав, що дата написання не відповідає даті вказаній в розписці, а на даний час позивач намагається підлаштувати свої покази під експертизу, тому почав пояснювати про два етапи передачі коштів у 2015 та у 2016 році. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідачки та її представника, вивчивши надані докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що згідно наданого позивачем [PERSON] оригіналу розписки, [PERSON] взяла у [PERSON] суму у розмірі 5000 доларів США 13.02.2015 року та зобов`язалась повернути до 13.03.2016 року. (а.с.42) Позивач посилається, що в передбачені розпискою строки та на теперішній час позичені грошові кошти [PERSON] не повернула та ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань. Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідачка [PERSON] підтвердила написання даної розписки, однак заперечувала щодо отримання коштів та пояснювала що розписка була написана під примусом 13.02.2016 року. За клопотання відповідачки 07.05.2018 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя було призначено судово-технічну експертизу, проведення якої було доручено експертам Київської незалежної судово-експертної установи. 21.05.2018 року позивач надав згоду на вирізання фрагментів записів, що містяться у розписці. (а.с. 61) 12.06.2018 року відповідачка [PERSON] сплатила 12 500,0 грн. за проведення експертизи, що підтверджується квитанцією №52 від 12.06.2018 року. (а.с. 63) Відповідно до Висновку експерта №2562 від 19.07.2018 року за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в цивільній справі №334/1107/17 (провадження 2/334/567/18), аналізуючи показники старіння, які відображують залишковий вміст феноксіетанолу в штрихах, встановлено, що об`єкт виконано в період серпень 2015 - квітень 2016 років, що не відповідає зазначеній в документі даті - 13.02.2015 року. Отже, давність виконання рукописного тексту боргової розписки (а.с.42) датованої 13.02.2015 року, складеної від імені [PERSON] про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 5000 доларів США в борг, із зобов`язанням повернути позичені кошти до 13.03.2016 року, не відповідає вказаній в розписці даті. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50 цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Заперечуючи проти позову відповідачка та її представник у судовому засіданні посилались на ті обставини, що спірна розписка була написана не у лютому 2015 року, а у лютому 2016р, дана розписка є безгрошовою, будь-які кошти згідно вказаної розписки відповідачці не передавались, та розписка була написана під примусом. Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Надана позивачем розписка містить посилання, що 13.02.2015 року [PERSON] отримала кошти від [PERSON] , однак відповідно до Висновку експерта №2562 від 19.07.2018 року за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в цивільній справі №334/1107/17 (провадження 2/334/567/18), встановлено, що об`єкт виконано в період серпень 2015 - квітень 2016 років, що дає підстави для висновку, що у лютому 2015 року [PERSON] не писала розписку та не отримувала кошти від [PERSON] . Суд, критично відноситься до пояснень позивача, які він надав після проведення експертизи, що кошти надавалися в борг двічі, що спочатку 13.02.2015 року була написана розписка на отримання коштів у сумі 3000 доларів США, згодом у грудні 2015 року було надано [PERSON] ще в борг 2000 доларів США, тому [PERSON] написала нову розписка на 5000 доларів США, а розписку на 3000 доларів США [PERSON] особисто знищила, однак дата в розписці була зазначена попередня, а саме 13.02.2015 року. Суд враховує, що відповідачка у своїх запереченнях заявляла, що розписка написана під примусом у лютому 2016 року, а не лютому 2015 року, як зазначено в розписці, та наполягала на проведенні експертизи, щоб довести це в судовому засіданні. В той же час, позивач не визнавав, що розписка дійсно була написана у лютому 2016 року та не зазначав у своїх позовних вимогах та поясненнях, що кошти він передавав позивачці за двома розписками, а вже після проведення експертизи змінив свої пояснення про отримання грошових коштів, що кошти передавалися за двома розписками, хоча в позовній заяві зазначив, що саме 13.02.2015 року були передані кошти у сумі 5000 доларів США, що підтверджується розпискою. Призначаючи дану експертизу по даній розписці, в судовому засіданні позивач також мовчав, що розписка дійсно написана не 13.02.2015 року. Отже, позивач [PERSON] посилається в позовній заяві, що грошові кошти у сумі 5000 доларів США були передані 13.02.2015 року [PERSON] , що підтверджується наявною розпискою написаною відповідачкою. В той же час, написана [PERSON] розписка, яка надана позивачем від 13.02.2015 року, відповідно до проведеної експертизи №2562 від 19.07.2018 розписка написана в період серпень 2015 - квітень 2016 років, що дає підстави для висновку, що у лютому 2015 року [PERSON] не писала розписку, тобто дана розписка не підтверджує передачу коштів 13.02.2015 року, тобто даною розпискою не підтверджено факт передачі [PERSON] 13.02.2015 року [PERSON] 5000 доларів США, а тому за своєю правовою природою не породжує правовідносин, що могли б виникнути, виходячи з договору позики від 13.02.2015 року. Вимогами статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статей 1046-1050 ЦК України позов про стягнення боргу за договором позики може бути задоволений за умови факту передачі коштів. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Таким чином, розписка від 13.02.2015 року, яка є підставою позову [PERSON] не підтверджує факту передачі ним 13.02.2015 року відповідачу [PERSON] 5000 доларів США, що в ній вказані, а відповідачем отримання зазначений коштів від позивача, тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики не ґрунтуються на вимогах закону. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за борговою розпискою від 13.02.2015 року слід відмовити. Згідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Отже, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню понесені та документально підтверджені витрати за проведення експертизи в розмірі 12 500 грн. (а.с. 63).

Outcome: approved