Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив: зняти арешт з усього нерухомого майна, в тому числі з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , арешт на яку накладено постановою слідчого управління УМВС України в Донецькій області б/н від 09.02.2007 року та припинити обтяження та скасувати у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відвідний запис обтяження. У обґрунтування позову, зазначив, що він мав намір продати свою квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , однак йому стало відомо, що на його майно накладено арешт. В подальшому, він звернувся до начальника слідчого управління ГУНП в Одеській області та йому повідомили, що відповідно до наявної інформації, [PERSON] притягували до кримінальної відповідальності у кримінальній справі №0508021200001696 за ч.2 ст. 205, ч.2 ст. 209, ч.2 ст. 366 КК України, яка 25.05.2007 року, була направлена до суду. Відповідно до даних інформаційної системи «Оперативно - довідкова картотека» ЄІС МВС України 23.02.2009 року, зазначена кримінальна справа закрита. Вважає, що не зважаючи на закриття кримінальної справи, арешт з його майна знятий не був, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Представник позивача адвокат Джевага - Третьякова С.Ю. в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутність, посилаючись на введення карантину у країні. В подальшому надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідач у своєму відзові не заперечує проти притягнення позивача до кримінальної відповідальності та накладення в рамках вказаної справи арешту на все нерухоме майно. Вважає, що постанова від 09.02.2007 року, якою накладено арешт на все нерухоме майно, [PERSON] , стосувалась саме позивача - [PERSON] , а розбіжності у прізвищі позивача та особи на майно якої накладено арешт, відбулись, через введення судочинства російською мовою. Додатково надала витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень по справі №11-1182 від 20.05.2008 року. Начальник ГУ НП в Донецькій області Семенишин М.О. подав заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, в подальшому надав відзив, у якому заначив, що дійсно кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу злочину. Додатково зазначив, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру у [ADDRESS] , відносно якої, відсутні відомості з Єдиного реєстру нерухомого майна, а арешт накладено на все нерухоме майно « [PERSON] », а у паспортних даних позивача його прізвище зазначено, як « [PERSON] ». Вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а провадження у справі підлягає закриттю, через відсутність предмету спору. Розглянувши позовну заяву, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , належить квартира [ADDRESS] , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відомості про обтяження зазначеної квартири відсутні. /а.с. 10/. Відповідно до інформації з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 22.02.2007 року, Першою Донецькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови №б/н від 09.02.2007 року, СУ УМВС України в Донецькій області, заб. 59, накладено арешт невизначене майно, все нерухоме майно, що належить [PERSON] , жодних додаткових даних, які ідентифікують особу (ІПН, дата народження) не зазначено /а.с.11/. Відповіддю заступника начальника Слідчого управління ГУНП в Донецькій області, [PERSON] , повідомлено, що в автоматизованих обліках наявна інформація щодо його притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 205, ч.2 ст. 209, ч.2 ст. 366 КК України, однак справа 23.02.2009 року була закрита на підставі п.2 ст. 6 КПК України /а.с.13/. З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що жодних обтяжень на квартиру [ADDRESS] чи на позивача - [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) - не накладено /а.с.33/. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що в ході судового розгляду не встановлено порушень прав та законних інтересів позивача - [PERSON] , оскільки спірний арешт накладено на все нерухоме майно - [PERSON] . Суд не приймає посилання позивача, про існування арешту накладеного саме на його квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , оскільки зазначене спростовується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.33/. Суд критично відноситься до наданого представником позивача, витягу з Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме: ухвали Апеляційного суду Одеської області від 20.05.2008 року, оскільки зазначена ухвала не доводить накладання арешту саме на майно позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом .Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч.1-3ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України) Відповідно до ст..76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги із заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст..80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином із урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, враховуючи відсутність предмета спору, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.12,13,81,76-77, 80-81, 263-265,ЦПК України, 316-317, 319, 321, 328 ЦК України, суд,-

Outcome: dismissed