Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він з 28 травня 1992 року є власником квартири (будинку), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За зазначеною адресою зареєстрований відповідач [PERSON] , який є його сином. Відповідач [PERSON] , будучи членом його сім`ї, 10 вересня 2003 року виїхав з особистими речами, з метою постійного місця проживання. З 10 вересня 2003 року по теперішній час позивач добросовісно, відкрито і безперервно розпоряджається вказаним домоволодінням. На даний час місце проживання [PERSON] позивачу невідомо. У добровільному порядку, знятись з місця реєстрації проживання, відповідач не бажає. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням знятись з місця реєстрації по телефону з попередженням про можливе звернення до суду про примусове зняття з реєстрації, але на його прохання відповідач не реагує. Позивач вказує, що таке становище порушує його права та інтереси, не дає можливість користуватись своїм приватним житлом та не дає можливості оформити субсидію. Позивач [PERSON] про розгляд даної справи був повідомлений належним чином, судову повістку отримав особисто 15 квітня 2019 року (а.с.23). На адресу суду надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує щодо прийняття заочного рішення(а.с.21). Відповідач [PERSON] \~до суду\~не з`явився,\~про розгляд\~даної справи\~був повідомлений\~належним чином,\~згідно до\~п.2\~ч.7\~ст.128\~ЦПК України\~(а.с.18,20).\~Крім того,\~виклик відповідача\~до суду\~було здійснено\~через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.24-25). Клопотань та заяв від [PERSON] на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно зі\~ст.280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 травня 2019 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України\~на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2\~ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст.81\~ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 47 Конституції України\~визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі\~Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено та з наданої позивачем копії витягу з домової книги вбачається, що позивач [PERSON] є власником квартири (будинку) з 28 травня 1992 року (а.с.08). Згідно з довідкою, виданою виконкомом Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 27 вересня 2018 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та має наступний склад сім`ї: дружина [PERSON] та син - [PERSON] (а.с.10). Відповідно до акту обстеження від 18 січня 2019 року, при обстеженні будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] засвідчено, що за вказаною адресою з 2003 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає (а.с.09). Відповідно до ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено\~статтею 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2\~ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд приходить до висновку, що позивач довів свій позов, а тому вважає, що [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із не проживанням за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Даних, які б свідчили, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що йому чинилися перешкоди у проживанні в квартирі, суду не надано. Відповідно до\~ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі\~ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування\~\~житловим\~\~приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, відповідно до викладеного, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою. Відповідно до ч.ч.1,2\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача на підставі\~ст.141 ЦПК України\~підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved