Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03 липня 1993 року. Від шлюбу мають двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. Поряд з тим, зазначив, що з березня 2015 року вони припинили шлюбні відносини, остання виїхала в Італійську Республіку на роботу. З тих пір, кожен із них живе своїм окремим життям та своїми інтересами. За п`ять років відповідач додому не приїжджала, жодного разу вони не бачились. За цей час у них змінились погляди на сімейне життя та обов`язки подружжя, вони перестали розуміти один одного, втратили почуття любові та поваги один до одного, стали зовсім чужими людьми. Також зазначив, що намірів відновлювати стосунки вони не мають, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають та шлюбних стосунків підтримують. Крім того, зазначив, що він на адресу відповідача надсилав повідомлення з пропозицією прибути в орган РАЦС подати спільну заяву про розірвання шлюбу, однак таке повернулося без вручення. Вважає, що шлюб між ними існує формально, подальше збереження шлюбу є неможливим, у зв`язку з чим просив суд шлюб між ними розірвати. Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 квітня 2020 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали надіслати відзив на позовну заяву. У визначений в ухвалі суду строк, відповідач надіслала відзив на позов, у якому просила справу слухати у її відсутності, при цьому зазначила, що позов визнає, не заперечує щодо розірвання шлюбу. За таких обставин, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, стверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] , виданим 03 липня 1993 року Стрілковецькою сільською радою Борщівського району Тернопільської області, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 03 липня 1993 року у Стрілковецькій сільській раді Борщівського району Тернопільської області, про що складено відповідний актовий запис № 4. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині « [PERSON] ». Від шлюбу мають двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. Також судом встановлено, що шлюб між сторонами існує формально, такі з 2015 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть, подружні відносини не підтримують. Наміру зберегти шлюб сторони не висловили. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, а його розірвання не суперечить будь-чиїм законним правам та інтересам. Поряд з тим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених ним судових витрат у виді судового збору. Тому, враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 112, 113 Сімейного кодексу України, Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: approved