Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON]С про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: с. Гадинківці, вул. І.Франка, 44 Гусятинського району Тернопільської області. В обґрунтування позову посилається на те, що є власником зазначеного житлового будинку. До 2013 року в даному будинку проживали і зареєстровані по даний час його тітка [PERSON] з дітьми: [PERSON], [PERSON]. Після 2013 року відповідач по місцю реєстрації не у вказаному будинку не проживає, змінила місце проживання та проживає в [INFO], забравши дітей та власні речі. Але добровільно знятися з реєстрації не бажає. Будь-які домовленості між ним і Відповідачкою щодо користування житлом немає, остання не сплачує ніяких житлово-комунальних послуг. Разом з тим факт її реєстрації створює позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, що належить на праві власності, утискає права на оформлення житлової субсидії, оскільки він повинен подавати довідки про доходи усіх зареєстрованих осіб. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що з 2001 року і по даний час вона з дітьми постійно проживає в житловому будинку, що належав її покійній матері. Зараз проводить там ремонт. Представники третіх осіб: Служби у справах дітей Гусятинської районної державної адміністрації [PERSON], Гадинківської сільської ради [PERSON] вважали, що позов не підлягає до задоволення, і є таким, що порушує права неповнолітній дітей. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] на підставі рішення Гусятинського районного суду від 10.12.2012 року є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: с. Гадинківці, вул. І.Франка, 44 Гусятинського району Тернопільської області. (а.с.3-5). Як слідує із пояснень сторін, відповідач [PERSON] є тіткою позивача [PERSON] Сторони не є членами сімї. [PERSON] з дітьми з 2001 року проживає в зазначеному житловому будинку зі згоди колишнього власника матері [PERSON], яка померла 31.05.2001 року. Відповідач [PERSON] зареєструвалась за місцем проживання 28.03.2003 року, [PERSON] 25.10.2002 року. Неповнолітня [PERSON] згідно адресної довідки не значиться в Гусятинському районі. (а.с.17-19). Згідно акту обстеження на факт проживання особи від 22.12.2015 року, довідки Гадинківської сільської ради від 03.08.2015 року, [PERSON] зареєстрована в житловому будинку за адресою: с. Гадинківці, вул. І.Франка, 44, але не проживає. (а.с.5,6). Як встановлено, підтверджується матеріалами справи, відповідач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: с. Васильківці, вул. І.Франка, 16. (а.с.101-103). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що кожного року з 2012 року вони з [PERSON] 2-3 рази на рік приїжають в будинок, що належить позивачу в с. Гадинківці по вул. Франка, 44. В будинку не проживають відповідачі, в кімнатах безлад, порозкидані речі, відсутня електроенергія. Додатково показала, що їй відомо, що [PERSON] також не проживає в будинку, що їй належить в с. Васильківці. Свідок [PERSON] показала, що в лютому 2016 року вона заходила в зазначений житловий будинок в с. Гадинківці по вул. Франка, 44. Всередині будинку нікого не було. В кімнатах вона побачила порозкидані речі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що в лютому 2001 року вона переїхала з Вінницької області в с. Гадинківці, щоб доглядати за матірю [PERSON], яка померла в травні 2001 року. Після смерті матері вона зареєструвалась з дітьми в зазначеному будинку та продовжувала проживати в ньому. Вона з дітьми і надалі там живе. На даний час проводить ремонт. Іншого житла в с. Гадинківці вона не має. Будинок в с. Васильківці, який їй належить не придатний для проживання. Факт проживання [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] в житловому будинку за адресою: с. Гадинківці, вул. І.Франка, 44, підтверджується актом обстеження житлових умов від 9 березня 2016 року, з якого слідує, що комісією при Гадинківській сільській раді проведено обстеження житлових умов [PERSON] та встановлено, що остання з неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають в [INFO]. Акт підписано членами комісії. (а.с.32). Зазначені обставини підтвердила в судовому засіданні представник Гадинківської сільської ради сільський голова [PERSON], яка пояснила, що оглянута в судовому засіданні ксерокопія акта обстеження на факт проживання особи від 22.12.2015 року, подана стороною позивача містить неправдиву інформацію, а також акт не затверджений печаткою ради. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як встановлено, позивач заявив вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком та в обґрунтування своїх вимог послався на положення ст. 386, ст. 405 ЦК України та ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР. Зазначив, що це є однією із форм захисту власником своїх прав. Суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з тим, у ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом. Пунктом п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не є членами сімї теперішнього власника спірного житлового будинку. Однак, зареєстровані та мешкають у ньому до цього часу та користуються цим житлом. Належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, що доводять обставини, на які посилається сторона позивача в позові, позивачем [PERSON] не надано та не спростовано встановлені судом обставини. Враховуючи вищевикладене позивач не довів обставин відсутності відповідачів без поважних причин понад один рік в житловому будинку, що належить йому та не надав доказів обґрунтованості позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Як вбачається із змісту позову, [PERSON] не предявлено позову усунення перешкод в користуванні власністю, виселення відповідачів, тощо, а заявлено вимоги про визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житлом на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України. При цьому суд відповідно до ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, розяснюючи сторонам їх права та сприяв у їх здійсненні. Наявні матеріали справи також свідчать про те, що за змістом ст.ст. 3,4,15 ЦПК України, позивач вибрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, що не позбавляє [PERSON] повторно звернутись до суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed