Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на проживання в житловому приміщенні (квартирі) у звязку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин, посилаючись на те, що відповідно до акту прийому-передачі від 23.03.2005 р. комісією співвласників майнових паїв ПАФ «Стецівська» позивачу [PERSON] була передана у власність 4-кімнатна квартира №2 у житловому будинку №35 по вул. Миру у с. Стецева Снятинського р-ну, у якій зареєстрованими є позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] і [PERSON] Із відповідачкою [PERSON] позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є син відповідач по справі [PERSON] [INFO] Із дружиною позивач фактично припинив шлюбні стосунки у 2009 р., і з того часу вона та їх син [PERSON] у належній позивачу квартирі не проживають, також Рішенням Снятинського районного суду від 03.11.2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідачі, за період більше 6 років, жодного разу не зявлялися у належній позивачу квартирі, але до цього часу зареєстровані там, а добровільно знятися з реєстрації не бажають. Факт реєстрації відповідачів ускладнює для позивача оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Оскільки відповідачі більше року не проживають за вказаною адресою, відповідно до ст. 405 ЦК України, позивач вважає, що відповідачі втратили право на користування житлом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив позов задоволити та пояснив, що його колишня дружина [PERSON] з 2009 р. не проживає у належній йому квартирі по вул.Миру, 35/2 у с. Стецева Снятинського р-ну, вказав, що його син [PERSON] після демобілізації з армії у 2013 році проживав із ним, проте позивач вигнав сина з квартри, так як просив сина перебувати вдома по ночам, а він був відсутній вдома декілька діб, і на даний час [PERSON] проживає із бабусею. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що позов не визнає, оскільки проживає із батьком у його квартирі [ADDRESS], де і зареєстрований, куди і повернувся після демобілізації із армії в квітні 2013 р., проте нещодавно був відсутній вдома 1 добу, через що батько вигнав його з дому, і тому з того часу [PERSON] проживає у бабусі але бажає проживати із батьком, оскільки є членом його сім'ї як власника квартири. Також [PERSON] підтвердив, що його мати [PERSON] із ними не проживає із 2009 року. Відповідачка [PERSON]В у судовому засіданні була відсутня, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи судом, про причини неявки суд не повідомила, поважних причин її неявки судом не встановлено, тому відповідно до ст.224 ЦПК України у суду є підстави для заочного розгляду справи у відсутності відповідачів. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме, відповідачку [PERSON] слід визнати такою, що втратила право на проживання в належній позивачу квартирі, а з приводу втрати права на проживання у цій квартирі [PERSON] відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачу, відповідно до акту прийому-передачі від 23.03.2005 р. (а.с. 10), комісією співвласників майнових паїв ПАФ «Стецівська» позивачу [PERSON] була передана у власність 4-кімнатна квартира №2 у житловому будинку №35 по вул. Миру у с. Стецева Снятинського р-ну, що підтверджується Договором дарування майнового паю ВСА №409374 від 11.03.2005 р. (а.с.9) та Технічним паспортом (а.с. 11-12), у вказаній квартирі зареєстрованими є позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] і [PERSON], що підтверджується Довідкою Стецівської сільської ради №2240 від 17.11.2015 р. (а.с. 7), Актом обстеження матеріально-побутових умов від 26.11.2015 р. (а.с.8). Також судом враховано ті обставини, що рішенням Снятинського районного суду від 03.11.2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, при цьому судом було встановлено, що сторони шлюбні стосунки не підтримують, починаючи з 2009 р. проживають окремо, та не ведуть спільне господарство. Відповідачка [PERSON] з того часу у належній позивачу квартирі [ADDRESS] не проживає, проте відповідач [PERSON] проживав у цій квартирі разом із батьком з дитинства. Після демобілізації зі ЗСУ у квітні 2013 року повернувся додому, однак у серпні 2013 року батько вигнав його із дому, оскільки він не ночував вдома, а тому [PERSON] на даний час проживає із бабусею та відсутній у квіртирі [PERSON] [ADDRESS] по поважній причині. Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, який йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якої вони є. Відповідно до ч. 2 ст. 405 член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи із наведеного суд вважає, що оскільки відповідачка [PERSON] не є членом сім'ї позивача та не проживає у належній позивачу квартирі понад 1 рік, тому її слід визнати такою, що втратила право на проживання у цій квартирі. Також, оскільки відповідач [PERSON] до демобілізації із ЗСУ у 2013 році проживав у цій квартирі, а на даний час не проживає там не з власної волі, а з поважної причини, так як позивач його вигнав, але [PERSON] бажає надалі проживати у квартирі позивача, так як він є членом сім'ї власника квартири, тому суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги, щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування цією квартирою, слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому суд вважає, що із відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 551,20 грн. судового збору. На підставі ст.319 ЦК України,

Outcome: partial