Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яку згодом уточнив, до Фонду та ДП «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків,в сумі 40 000 грн. Крім того у судовому засіданні позивачем та його представником усно заявлено про уточнення позовних вимог і доповнено їх вимогами про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 500 грн. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що він перебував у трудових відносинах з ДП «Артемсіль», працюючи на посаді машиніста електровозу та звільнений за власним бажання на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Указав на те, що 09 вересня 1997 року о 09:30 годині на робочому місці він отримав травму спини - перелом поперекового відростку 5 поперекового хребта. За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) був складений акт форми Н-1 №8 від 09 вересня 1997 року. За висновком МСЕК йому у 1998 році було встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. Стверджує, що отримання виробничої травми призвело до порушення його особистих немайнових прав, наслідком стало порушення нормальної життєдіяльності, здійсненням нею додаткових зусиль для організації свого життя, зважаючи також на те, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Тому вважає, що факт спричинення відповідачем йому моральної шкоди наявний та просить суд стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду, заподіяної ушкодженням здоров'я, пов'язаним з трудовим каліцтвом, у сумі 40 000 грн. У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, просили задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалами суду 23 вересня 2016 року та від 01 листопада 2016 року у справ за клопотання представника ДП «Артемсіль» було призначено психологічну експертизу, проведення якої доручити Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Бакаріуса. 07 березня 2017 року до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експертизи №11251 від 22 лютого 2017 року з підстав неявки [PERSON] для проведення експертизи в експертну установу. За пояснення учасників провадження позивач не мав змоги з'явитись у м. Харків для проведення експертизи за станом здоров'я та браком коштів. Представник ДП «Артемсіль» також посилався на перешкоди у здійснення доставки позивача до експертної установи власними зусиллями. У зв'язку з зазначеним провадження у справі було поновлено. Представник ДП «Артемсіль» у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву проти позову заперечував у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. Зокрема, зауважив, що 09 вересня 1997 року з позивачем дійсно трапився нещасний випадок на робочому місці, проте стався він через порушення також позивачем правил безпеки при експлуатації транспортних засобів та з наявністю його вини. Крім того вказує на те, що позивачем в судовому засіданні не доведено те, що внаслідок трудового каліцтва підприємством йому було завдано моральну шкоду, вину підприємства у цьому і просив суд прийняти до уваги те, що позивач ухилявся від проведення судової психологічної експертизи, що свідчить про його побоювання щодо спростування висновком зазначеної експертизи наявності моральної шкоди. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі. Представник Фону у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву проти позову заперечувала у повному обсязі посилаючись на те, що Фонд є неналежним відповідачем у справі зважаючи на те, що стійка втрата працездатності позивачу встановлена висновком МСЕК уперше 17 лютого 1998 року, проте на той час на Фонд законом не було покладено обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди, пов'язаною з трудовим каліцтвом. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 08 серпня 1985 року по 28 жовтня 2009 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи до квітня 1998 року на посаді машиніста (електровозу, конвеєра) і у подальшому тесляра та електромонтажника; звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.42-44). Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 №8, складеного 09 вересня 1997 року, 09 вересня 1997 року о 09 годині 30 хвилин стався нещасний випадок при наступних обставинах: машиніст конвеєра [PERSON] згідно наряду обслуговував бункер №1; завантаживши бункер [PERSON] спустився на пункт завантаження вагонеток; у 09 годині 09 хвилин, здійснивши частковий провід вагонетки до стопора, [PERSON] вручну повернув її під течу живильника бункеру №1 для завантаження; утримуючі її руками, знаходячись між вагонетками, він дав команду голосом машиністу конвеєра [PERSON] на завантаження; машиніст конвеєра [PERSON] натиснув помилково замість кнопки «живильник» кнопку «штовхач», внаслідок чого [PERSON] був відкинутий ударом вагонетки на завантажену вагонетку і отримав травму спини (а.с.9-10). Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: 1) порушення вимог безпеки при експлуатації транспортних засобів, 2) недостатній контроль за безпечним виконанням робіт з боку надзору зміни; встановлено наявність вини як підприємства, так і потерпілого. Зазначеним спростовуються доводи відповідача щодо відсутності вини відповідача у нещасному випадку на виробництві. Крім того зазначений Акт, з наявних у праві матеріалів, не переглядався та не оскаржувався ДП «Артемсіль». Згідно виписок з актів огляду МСЕК 17 лютого 1998 року [PERSON] уперше встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом на виробничому об'єднанні «Артемсіль», яка неодноразово переглядалась, та 19 жовтня 2009 року визначено безстроково 40% стійкої втрати професійної працездатності і третя група інвалідності (а.с.4, 26). Частково задовольняючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Зазначені роз'яснення викладені у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Як установлено судом, право на відшкодування шкоди у зв'язку з утратою професійної працездатності виникло у [PERSON] 17 лютого 1998 року після встановлення стійкої втрати працездатності (виписка з акту огляду МСЕК серії ДОН 2-18 АГ від 17 лютого 1998 року). У подальшому ступень стійкої втрати професійної працездатності переглядався та зменшився до 40% у 2009 році. Згідно з п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 21 січня 2004 року № 1-рп/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України (в редакції від 08 листопада 1997 року) на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. За положеннями ст. 173 КЗпП України (в редакції від 08 листопада 1997 року) шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 173-1 КЗпП України (в редакції від 08 листопада 1997 року) відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У відповідності до ст.12 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року (в редакції від 06 червня 1996 року) відшкодуванням моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. З урахуванням вищевикладеного, ураховуючи доведеність наявності шкоди та вини роботодавця, тяжкість травми та відповідні ускладнення для здоров'я позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, настання негативних змін у його житті після отримання травми та неможливість відновлення стану (потребує постійного стороннього догляду), який мав позивач до нещасного випадку на виробництві, необхідність проходження медикаментозного лікування, інвалідність, суд вважає, що вимоги позивача до ДП «Артемсіль» підлягають частковому задоволенню на суму 15 000 грн. моральної шкоди. Указаний розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті, вимогам розумності, справедливості і найголовніше рівності осіб перед судом, що постраждали на виробництві незалежно від часу отримання ушкоджень. Заперечення відповідача не приймаються судом до уваги і спростовуються вищевикладеним. Зокрема, твердження представника відповідача про те, що позивачем не доведено отримання у результаті трудового каліцтва моральної шкоди, є безпідставними, оскільки моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків,заявлених до Фонду суд зазначає наступне. 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», завданням якого відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону визначалося відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей Фондом соціального страхування від нещасних випадків. За змістом підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні зокрема й грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. 01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», а 01 січня 2007 року - Закон України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесені зміни до абз. 4 ст. 1, підп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105- XIV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, за рахунок Фонду соцстраху у разі, якщо стійку втрату працездатності вперше встановлено у період із 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року. Отже вимоги в цій частині необґрунтовані і задоволенню не підлягають. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 500грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Представник позивача, обґрунтовуючи витрати на правову допомогу, здійснені позивачем, в розмірі 500 грн., надає суду договір про надання правової допомоги від 27 липня 2016 року (а.с.45) та довідку б/н від 02 червня 2017 року, видану [PERSON] з печаткою колегії адвокатів «Юридична консультація м. Артемівська», в тому, що від нього прийнято за надання йому правової допомоги при підготовці позовної заяви та за участь у судовому засідання 500 грн. за підписом адвоката [PERSON] У п. 47 постанови від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надав роз'яснення про те, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 3013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно з п. 48 цієї Постанови підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Проте суду не надано документальних підтверджень, розрахунків витрат, актів виконаних робіт, квитанцій чи інших фінансових документів, які б доводили понесені позивачем витрати, безпосередньо пов'язані із наданням правової допомоги у цій справі. Наданий позивачем суду договір про надання правової допомоги від 27 липня 2016 року взагалі не містить розмірів опалити за надані послуги, реквізитів справи, за якою надається правова допомога, а довідка б/н від 02 червня 2017 року не може бути належним і допустимим доказом здійснення їх оплати, оскільки не є платіжним (фіскальним) документом і не містить необхідних реквізитів. З огляду на зазначене, витрати, понесені позивачем на правову допомогу адвоката [PERSON] не доведені позивачем належним чином. Про обов'язковість документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунку, а також необхідність допуску до участі у справі особи, яка надає правову допомогу, в порядку, передбаченому ч.2 ст.56 Цивільного процесуального кодексу України, для подальшого стягнення витрат на правову допомогу, зазначає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи в своїй правовій позиції, викладеній в ухвалі від 28 жовтня 2015 року по справі №6-18375св15. Судові витрати, що складаються з судового збору покласти на відповідачів пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. Судові витрати, понесені ДП «Артемсіль», щодо оплати вартості судової експертизи в розмірі 13 240 грн. покладенню на сторін пропорційно задоволених вимог не підлягають, оскільки фактично висновок експертом не складений. Зазначені витрати підлягають поверненню платнику у відповідності до норм законодавства. З огляду на викладене та

Outcome: partial