Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля від 21.07.2016 р., укладений між відповідачкою [PERSON], від імені якої та за дорученням діяв [PERSON] та [PERSON] Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 11.11.2000 р. перебуває у шлюбі з відповідачкою [PERSON], за час шлюбу придбали автомобіль марки ?ВАЗ?, модель 21099, 1998 р.в., реєстраційний номерний знак № 670 27 ТС, який належить їм на праві спільної сумісної власності. Він дізнався, що 22.06.2016 р. [PERSON] видала довіреність на ім?я [PERSON] на право керування та розпорядження вказаним автомобілем, який відчужив автомобіль [PERSON] за договором купівлі-продажу № 464/[NUMBER] від 21.07.2016 р., при цьому [PERSON] жодних грошових коштів не отримала. Згоди на укладення договору купівлі-продажу автомобіля не надавав, тому просить визнати недійсним оспорюваний договір. В судовому засіданні позивач, за його згодою, в порядку ст. 234 ЦПК України, допитаний як свідок дав показання про те, що на праві спільної сумісної власності їм з дружиною [PERSON] належав автомобіль марки ?ВАЗ?, модель 21099, 1998 р.в. був придбаний в 2003 році. В 2006 році, автомобіль був проданий [PERSON] і отриманими коштами від продажу розпорядилися в інтересах сім?ї. З 2006 року автомобілем розпоряджається [PERSON] В листопаді 2017 року він дізнався про існування договору купівлі-продажу автомобіля [PERSON] за ціною 10 000 грн. Він, як чоловік не давав згоди на укладення договору купівлі-продажу автомобіля в 2016 році. В судовому засіданні відповідачка [PERSON], за її згодою, в порядку ст. 234 ЦПК України, допитана як свідок заперечила проти позову та дала показання про те, що автомобіль марки ?ВАЗ?, модель 21099, 1998 р.в. був придбаний нею в 2003 році. В 2006 р. вона відчужила автомобіль [PERSON], видавши довіреність на право розпоряджатися транспортним засобом, отримавши кошти за автомобіль. [PERSON] зобов?язався протягом двох тижнів переоформити автомобіль. Тому вважала, що не є власником автомобіля і ні її чоловік, ні вона не користувалися автомобілем. Влітку 2016 році до неї звернувся [PERSON] з проханням зняти автомобіль з реєстраційного обліку, бо як виявилося, він рахувався за нею. В 2016 році видала генеральну довіреність за згодою [PERSON] її родичу [PERSON], який зобовязався переоформити вказаний автомобіль на [PERSON] У вересні 2017 року вона дізналася про договір купівлі-продажу автомобіля на суму 10\~000 грн. Жодних коштів в 2016 році від [PERSON] не отримувала Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні допитана, за її згоди, як свідок дала показання, що в 2016 році придбала автомобіль марки ?ВАЗ?, модель 21099, 1998 р.в., гроші передала [PERSON], який діяв на підставі генеральної довіреності. Просить в задовлоленні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків: [PERSON], [PERSON]Б, дослідивши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних мотивів та передбачених законом підстав. Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 11.11.2000 р., що підтверджується копією свідоцтва про одруження 1-СГ №090934 (а.с.7). Згідно довідки приватного нотаріуса [PERSON] від 14.11.2017 р. та повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 14.11.2017 р., [PERSON] 25.08.2006 р. за реєстрованим № 4331 видала довіреність на право розпоряджатися транспортним засобом та посвідчена приватним нотаріусом. Як ствердила відповідачка, станом на 2006 рік, у власності перебував лише автомобіль марки ?ВАЗ?, модель 21099, 1998 р.в. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що в 2006 році придбав у [PERSON] автомобіль марки ?ВАЗ?, модель 21099 за 4\~800 грн. на підставі довіреності, виданої [PERSON] в приватного нотаріуса [PERSON], однак автомобіль не перереєстрував. З 2006 року одноосібно користувався автомобілем. Оскільки вважав себе власником, в 2016 році знайшов покупця і звернувся до [PERSON], яка видала довіреність на [PERSON], який передав йому кошти в сумі 10\~000 грн. за придбання автомобіля. Ніяких коштів в 2016 році він не передавав [PERSON] З довіреності від 22.06.2016 р., посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси при здійсненні правочинів по продажу, передачі в найм, в позичку та з питань експлуатації належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ІНА № 525485, виданого 18.02.2003 року Львівським МРЕВ [PERSON] України автомобіля марки ВАЗ, модель 21099, 1998 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.5). Свідок [PERSON] в судовому дав показання, що він допомагав [PERSON] переоформити автомобіль марки ?ВАЗ?, модель 21099, на підставі генеральної довіреності від [PERSON] [PERSON] в сумі 10000 грн. за купівлю автомобіля [PERSON] передала йому, а він передав [PERSON] власнику автомобіля, з [PERSON] не зустрічався та не знайомий. Відтак, оцінюючи вищенаведені письмові докази, показання свідків, суд прийшов до висновку, що в 2006 році [PERSON] фактично розпорядилася автомобілем марки ?ВАЗ?, модель 21099, 1998 р.в. на підставі довіреності, виданої 25.08.2006 р. за реєстрованим номером № 4331 на право розпорядження транспортним засобом, передавши вказаний автомобіль [PERSON], за що отримала грошові кошти. Разом з тим, з копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 464/[NUMBER] від 21.07.2016 р. вбачається, що договір був укладений між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON], предметом договору був автомобіль марки ВАЗ, модель 21099, 1998 р.в., реєстраційний номер [NUMBER], який проданий за ціною 10\~000 грн. (а.с.6). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] отримав кошти в сумі 10\~000 грн. від продажу автомобіля, які передав [PERSON], що підтверджено свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі №6-17цс17 від 22.02.2017 р. відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Таким чином, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя недійсним, відтак права позивача не порушені, а тому позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля до задоволення не підлягає. На підставі ст. ст. 60, 63, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України,

Outcome: dismissed