Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він та його дружина на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна є власниками будинку [ADDRESS] . Зазначає, що відповідач при продажі квартири був зареєстрований за вказаною адресою з 26.04.2014 року. Вказує, що колишній власник [PERSON] запевняв, що його син [PERSON] , тобто відповідач по справі, як член його сім`ї, добровільно зніметься з реєстрації, оскільки проживає за іншою адресою. Крім того, в п.13 договору купівлі - продажу будинку зазначено, що продавець зобов`язується зняти з реєстраційного обліку зареєстрованих осіб до 07.02.2021 року. Вказує, що відповідач добровільно не бажає зніматися з реєстрації, а тому вказані дії відповідача порушують гарантовані законом його права, як власника майна. На підставі викладеного просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав повністю та просив суд справу розглядати у його відсутності. Вiдповiдач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомив і не просив суд відкласти розгляд справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослiдивши матерiали справи, суд дiйшов висновку, що позовнi вимоги пiдлягають задоволенню повністю. Так, 13 червня 2017 року у Чернівецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 897. Прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] . Згідно договору купівлі - продажу від 01 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Давньою О.І., та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 242575813 від 01.02.2021 року, [PERSON] продав [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] . В п. 13 вказаного договору зазначено, що продавець зобов`язується зняти з реєстраційного обліку зареєстрованих осіб до 07.02.2021 року. Як вбачається з договору купівлі - продажу земельної ділянки від 01 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Давньою О.І. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 242578943 від 01.02.2021 року, [PERSON] продав [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] , площею - 0,0773 га, кадастровий номер 7321082700:01:004:0114, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Відповідно до довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому будинку [ADDRESS] від 30.03.2021 року, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади м. Чернівці Чернівецької міської ради, у житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналізуючи правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, суд приходить до висновку, що з моменту набуття позивачем [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно право користування житловими приміщеннями колишнього власника та членів його сім`ї за своєю правовою природою є сервітутним, а тому може бути припинене на підставі ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ч.1 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що наявна на даний час реєстрація місця проживання відповідача у належному на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] житловому будинку створює перешкоди для вільного використання, користування та розпорядження ним цим майном. На підставі наведеного,

Outcome: approved