Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Вказував, що у зазначеному будинку з 2003 року зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які доводяться йому донькою та зятем відповідно. В червні 2014 року відповідачі виїхали на інше місце проживання та з того час за місцем реєстрації не проживають, усі особисті речі та належне їм майно, яке знаходилося в будинку, відповідачі вивезли, будь яких витрат з утримання будинку і сплати комунальних послу не несуть, добровільно знятися з реєстрації відповідачі відмовляються. У зв`язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просив суд розглядати справу за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце його проведення були повідомлені у встановленому порядку. Причини неявки в судове засідання не повідомили, не звернулися до суду з заявою про проведення судового розгляду справи без їхньої участі, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавали. За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини. З свідоцтва на право приватної власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого виконкомом Станично-Луганської селищної ради 23.12.2011, зареєстрованого в державному реєстрі прав власності 26.12.2011 за №35633552, вбачається, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 6,7). Із ксерокопії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Станично-Луганським РВ УМВС України в Луганській області 14.09.1998, вбачається, що відповідач [PERSON] з 15.10.2003 зареєстрований в будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.10), та згідно ксерокопії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Станично-Луганським РВ УМВС України в Луганській області 04.06.1998, відповідач [PERSON] також з 15.10.2003 зареєстрована в будинку за вищевказаною адресою (а.с.11), що також підтверджується записами в домовій книзі про прописку громадян (а.с. 12-13). Відповідно до Акту про відсутність осіб за місцем реєстрації, посвідченого Станично-Луганською селищною радою Луганської області 14 березня 2019 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] , з червня 2014 року, будь-які особисті речі в будинку відсутні (а.с.8-9). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В силу вимог ст. 391 ЦК України,ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчиняли. За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог під час розгляду справи не подано, а судом не здобуто. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача зі сторони відповідачів, які підлягають захисту, шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . На підставі наведеного,

Outcome: approved