Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2001 року є власником квартири [ADDRESS]. В зазначеній квартирі залишаються зареєстрованими [PERSON], [PERSON], які там не мешкають з березня 2012 року. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що не проживає в спірній квартирі у зв'язку з тим, що сімейні відносини з позивачем припинені, шлюб розірвано рішенням суду, і вона з дитиною виїхала на постійне проживання до своїх батьків. Просила не позбавляти дитину права на житло та у позові відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2001 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ № 475110 від 18.09.2007 року (а.с. 5). В зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі - [PERSON], [PERSON], які проживали в ній до березня 2012 року. Дані обставини відповідачем [PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], не заперечувалися. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог частини 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, реєстрація відповідачів в належній позивачу квартирі є лише офіційним документальним підтвердженням місця їх проживання, а її припинення за рішенням суду можливе лише у разі втрати відповідачами права на користування цім жилим приміщенням. Відповідно до рішення Сімферопольського районного суду АР Крим від 08.02.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 7). З акту, складеного головою обслуговуючого кооперативу «Молодіжненський» 01.11.2013 року, встановлено, що відповідачка [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з березня 2012 року, її особисті речі в квартирі відсутні (а.с. 9). Посилання відповідачки на створення позивачем умов, які унеможливлюють її проживання в квартирі, жодним доказом не підтверджено. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] не проживають в спірній квартирі без поважних причин понад один рік. Доказів, які спростовують доводи позивача про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідачем не надано. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. З рішення Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 08.02.2013 року по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що дитина проживає разом з матір'ю [PERSON]. Спір між сторонами щодо місця проживання дитини [PERSON] відсутній. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що після припинення сімейних відносин з позивачем вона проживає разом з донькою [PERSON], [INFO], у будинку своїх батьків, де створені всі умови для проживання дитини. Тому суд дійшов до висновку, що на час розгляду справи сторонами досягнута згода щодо місця проживання дитини. Дитина [PERSON], [INFO], житлом забезпечена. За даних обставин задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням не порушує права дитини. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За статтями 79,84 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до складу судових витрат. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлений розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, який не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з обсягу та часу, витраченого на надання правової допомоги позивачу, які підтверджені первісними документами, та розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати. Враховуючи час, необхідний для складання позову - 1 година, тривалість судових засідань 16.01.2014 року з 14 години 00 хвилин до 14 години 28 хвилин, 22.01.2014 року з 14 години 15 хвилин до 14 годин 40 хвилин, всього 1 година 53 хвилини, стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат на оплату правової допомоги підлягає 800 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved