Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір позики від 19 лютого 2018 року, укладений між ним та відповідачем. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в 2017 році він познайомився з [PERSON] . 13 грудня 2017 року вони разом створили підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто-Строй 2017». Основним видом діяльності підприємства є пасажирські перевезення в межах міського та приміського сполучення. Керівником підприємства за рішенням засновників була призначена дружина [PERSON] - [PERSON] . Відповідно до рішення Державної служби України з безпеки на транспорті «Авто-Строй 2017» видана ліцензія № 17 від 10.01.2018 року на внутрішні перевезення пасажирів автобусами. 19 лютого 2018 року він та відповідач, як засновники, надали згоду керівнику підприємства [PERSON] (дружині відповідача) на укладання договорів з їх партнером ТОВ «КИЙТРАНС 2005» про передачу в оренду 10 автобусів марки «Богдан» А091» з правом подальшого викупу (6 автобусів на ім`я відповідача та 4 автобуси на ім`я позивача), посвідчені приватним нотаріусом Озерною О.П. Враховуючи партнерські відносини «Авто-Строй 2017» з ТОВ «КИЙТРАС 2005», йому була видана довіреність на представництво інтересів ТОВ «КИЙТРАНС 2005» при укладенні зазначеного договору. Оригінали цих договорів [PERSON] залишив у себе, так як в подальшому він мав стати, за домовленістю між сторонами, одноосібним власником всіх 10 одиниць транспортних засобів. Одночасно, [PERSON] запропонував йому укласти договір позики грошових коштів в сумі 15000 доларів США, що складало на той час в еквіваленті 420000 (чотириста двадцять тисяч) грн. Свою пропозицію [PERSON] обґрунтував тим, що ці кошти будуть надані позивачу при викупі 4 автобусів, отриманих в оренду від ТОВ «КИЙТРАНС 2005», з метою забезпечення його права власності та отримання гарантії того, що після викупу автобусів, реєстрація права власності на всі транспортні засоби, в тому числі, на 4 автобуси, які за договором оренди оформлювалися на позивача, перейдуть у його власність. Як пояснив йому [PERSON] , одночасно з оформленням на його ім`я право власності на 4 автобуси, він анулює договір позики. В разі якщо позивач, всупереч домовленості, здійснить оформлення права власності на себе, відповідач буде мати можливість стягнути з позивача в судовому порядку їхню вартість, використовуючи укладений між нами договір позики. Він погодився з пропозиціями відповідача, тому що відповідач був його партнером по бізнесу, і позивач йому повністю довіряв. Отже, 19 лютого 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, в якому [PERSON] зазначений як позикодавець, а він позичальником. Про зміст договору та суму грошового зобов`язання йому стало відомо лише тоді, коли на запрошення [PERSON] він прибув до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Озерної О.П., яку обрав для нотаріального засвідчення договору позики сам [PERSON] . Відповідно до п. 1 Договору, позикодавець нібито передав у власність строком до 19.02.2019 року, а позичальник нібито прийняв від нього у власність строком до 19.02.2019 року грошові кошти в розмірі 420000 (чотириста двадцять тисяч) грн., що на дату укладення цього договору, за офіційним курсом комерційних банків України, є еквівалентом суми 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США. Відповідно до п. З Договору, виконання позичальником свого зобов`язання за цим договором має бути здійснено в м. Кропивницькому Кіровоградської області готівкою. Після виконання позичальником свого зобов`язання, позикодавець повинен передати йому заяву про повний розрахунок, підпис на якій має бути засвідчений нотаріально разом з примірником даного договору. За п. 7 зазначеного Договору, цей договір вважається укладеним з моменту передачі позикодавцем грошей позичальникові та його нотаріального посвідчення. Він стверджує, що ні в присутності нотаріуса Озерної О.П., ні за межами нотаріальної контори, ні в подальшому самим відповідачем [PERSON] , будь-яких коштів йому не передавались. Йому стало відомо, що у [PERSON] та його дружини взагалі не було коштів, необхідних для виконання зобов`язання щодо викупу у власність ні 6, ні 4 одиниць ТЗ. Факт передачі йомку коштів не може засвідчити будь-яка інша особа, тому що ніхто не був присутнім в нотаріальній конторі при складанні зазначеного договору. В зв`язку з тим, що відповідач не здійснив передачу коштів у вказаній сумі, розписки або інший документ на підтвердження цього факту не складався. В зв`язку з тим, що [PERSON] не були надані кошти для викупу транспортних засобів, в січні 2019 року договори між «Авто-Строй 2017» та ТОВ «КИЙТРАНС 2005» були розірвані. В зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] ввів його в оману щодо своїх зобов`язань про передачу коштів для викупу транспортних засобів, він звернувся до нього в телефонному режимі з пропозицією скасувати договір позики, однак отримав відмову. Позивач і його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання правочину (договору позики) недійсним, як вчиненого під впливом обману не підлягають задоволенню, про що надала письмовий відзив на позовну заяву. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що є дружиною позивача. Її чоловік разом з [PERSON] створили фірму «Авто-Строй 2017», займалися автобусами та маршрутами міського транспорту. Прибутку це не приносило. Автобуси вони взяли в борг, в аренду з правом викупу, однак грошей в них не було та вони так і не викупили автобуси. [PERSON] запропонував її чоловіку укласти договір позики, щоб у нього були гарантії, для страховки, а коли бізнес почне приносити прибуток то обіцяв анулювати договір. З самого початку вона була проти, щоб її чоловік укладав вказаний договір, тому що це все не правильно. Вони з цього приводу дуже посварились з чоловіком та не розмовляли, тож, коли укладався цей договір її не було і вона не знала. На наступний день їй сказали прийти до нотаріальної контори та поставити підпис. Так як вона хотіла підтримати свого чоловіка, то все ж пішла і поставила свій підпис. Ніхто у неї документів не перевіряв, права їй не зачитував та сам документ, що вона підписувала не читала, так як їй просто вказали де поставити підпис. Стверджує, що її чоловік гроші додому не приносив та взагалі їх не отримував, адже вказаний договір був фіктивним для гарантій [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він знайомий з позивачем близько 3 років. Вони вирішили разом зайнятися бізнесом. Похали до Київа та купили 10 автобусів Богданів . Дали завдаток в 15 тисяч доларів, з яких він заплатив 14700, а [PERSON] 300 долларів та домовились в послідуючому викупити їх. Всього автобуси коштували 40 тисяч доларів, по 4, 5 тисячі за автобус. Вони ремонтували ці автобуси, коштів не вистачало. В кінці листопада знайшлися люди, які хотіли викупити автобуси. Він запропонував [PERSON] продати, але той відмовився. В цей період зявився [PERSON] , який почав говорити, що це ніби то його автобуси. Він говорив, щоб той віддав йому борг в 15 тисяч доларів, які він заплатив як завдаток, але він постійно викручувався. Потім почав шантажувати, ніби віддасть гроші, як автобуси вийдуть на маршрут. Він домовився та допоміг йому з маршрутом, але гроші йому так і не віддавали. В травні місяці їм відмовили в тендері на маршрут і [PERSON] вирішив розірвати договір. Вони разом поїхали до Києва та повернули 4 автобуси, їм залишилося повернути 5300 долларів. Але навіть цих коштів у них не було, та він поїхав і знову заплатив власні гроші. Тож 6 автобусів він оформив на себе та продав. Жодних претензій до позивача і відповідача він не має. Про договір позики грошей між сторонами він дізнався в квітні 2018 року. На його думку він був фіктивним, мабуть ці гроші були потрібні для того, щоб віддати йому. Проте [PERSON] грошей не мав. При укладені договору він не був присутнім та не бачив його. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 19.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав грошові кошти в розмірі 420 000 (чотириста двадцять тисяч) гривень 00 копійок, що на дату укладання договору за офіційним курсом комерційних банків України є еквівалентом суми 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) доларів США 00 центів, а [PERSON] прийняв вищевказані грошові кошти. Договір позики від 19.02.2018 року нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Озерною О.П., зареєстровано в реєстрі за № 85. Відповідно до п. 1 Договору, позикодавець передав у власність строком до 19.02.2019 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 19.02.2019 року грошові кошти в розмірі 420000 (чотириста двадцять тисяч) грн., що на дату укладення цього договору, за офіційним курсом комерційних банків України, є еквівалентом суми 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США. Відповідно до п. 3 Договору, виконання позичальником свого зобов`язання за цим договором має бути здійснено в м. Кропивницькому Кіровоградської області готівкою. Після виконання позичальником свого зобов`язання, позикодавець повинен передати йому заяву про повний розрахунок, підпис на якій має бути засвідчений нотаріально разом з примірником даного договору. За п. 7 зазначеного Договору, цей договір вважається укладеним з моменту передачі позикодавцем грошей позичальникові та його нотаріального посвідчення. Підписання цього договору сторонами є підтвердженням факту отримання позичальником 420 000 грн., що на дату укладення цього договору, за офіційним курсом комерційних банків України, є еквівалентом суми 15 000 доларів США. Договір позики підписаний сторонами, що свідчить про достовірність документа та підтверджує факт укладання договору позики та його умов. Заявою про згоду на укладння договору позики від 19.02.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Озерною О.П. (зареєстровано в реєстрі за № 83), [PERSON] дала свою згоду на підписання своєму чоловікові, [PERSON] , з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, договору позики. При цьому стверджує, що кошти, що надаються у позику є їх спільною сумісною власністю, оскільки набуті під час перебування у шлюбі. Кошти, що є об`єктом спільної сумісної власності надаються у позику за договором позики на умовах, які вони вважають вигідними для них, і укладення вищезазначеного договору відповідає їх дійсному та вільному волевиявленню. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості (ст. 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14. Факт укладення та підписання договору позики сторонами не оспорювався. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цьогоКодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Увипадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочинможе бутиви знаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами ст.ст. 203, 204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В той же час, позивач не надав належні та допустимі докази того, що він не брав у відповідача гроші в сумі 420 000 (чотириста двадцять тисяч) гривень 00 копійок, що на дату укладання договору за офіційним курсом комерційних банків України є еквівалентом суми 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) доларів США 00 центів в борг. Пояснененнями свідків ця обставина також не спростовується і не доводиться. Крім того, в позовній заяві позивач як на підставу недійсності договору позики посилається на обман зі сторони відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно доч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачем не конкретизовано в чому саме полягав обман зі сторони відповідача щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та не надано доказів на підтвердження самого факту обману. Оскільки, позивачем не доведено факт неотриманням ним грошей в позику, застосування до нього вимагання чи психологічно насильства та укладення ним договору позики під впливом обману, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.141ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено, суд вважає, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати, понесені ним на оплату правничої допомоги у розмірі 13544 грн.

Outcome: approved