Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області, виконавчий комітет Ковельської міської ради про знесення самочинного будівництва. В обгрунтування заявленого позову позивач зазначив, що є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Він є також власником і земельної ділянки на якій розташоване вказане нерухоме майно. Власником суміжної квартири [ADDRESS] є відповідач, що також підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. На початок 2018 року відповідач розпочала самовільну реконструкцію своєї частини будинку шляхом часткової добудови з використанням елементів спільної частини будинку. Вказане будівництво з ним погоджено не було. Проведення таких робіт, їх завершення негативно відобразилось на його частині будинку. Так внаслідок самочинного будівництва було майже повністю обмежено попадання природного світла у вікно однієї з його кімнат. Вказане підтверджено відповідним Протоколом дослідження освітленості робочого місця від 06 серпня 2018 року у відповідності з яким рівень у розрахунковій точці робочої поверхні природного освітлення не відповідає вимогам нормативам. Самочинне будівництво проведено з порушенням усіх чинним будівельних норм та стандартів, зокрема не дотриманні відстані між конструктивними елементами будівель. Позивач зазначив також, що на неодноразові його звернення до контролюючих органів у відповідь надходили листи про неможливість здійснення перевірки з причини відсутності забудовника. Крім того із листів ДАБІ та виконкому Ковельської міської ради слідує, що відповідач не звертався за отриманням дозволу на будівництво, а виконком константував, що відповідач здійснює самочинну добудову до квартири. Зазначає також, що відповідачем в результаті таких дій порушенні його цивільні права, а тому він наполягає на зобов`язані [PERSON] за власний рахунок знести частину самочинного будівництва(реконструйовану частину) квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13.05.2019 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження. Визначено відповідачу термін для подання відзиву на позов. Третім особам, які не заявляють самостійних вимог надіслано копію даної ухвали, позовні заяви разом з додатками до них. Ухвалою суду від 30 липня 2019 року за клопотанням позивача було призначено в підготовчому судовому засіданні судову будівельно-технічну експертизу після проведення якої 20 травня 2020 року було поновлено провадження у справі та продовжено підготовче судове засідання. Іншою ухвалою суду від 16 липня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено її судовий розгляд на 29 вересня 2020 року. У відзиві на позов [PERSON] зазначила, що позов не визнає і в задоволенні його просила відмовити з таких підстав. Так дійсно вона з 20.07.2016 року є власником квартири [ADDRESS] , а також власником земельної ділянки площею 0,0323 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку. [PERSON] став власником нерухомого у відповідності з договором дарування 24.12.2015 року. До цього попереднім власником була [PERSON] і саме з нею у 2014 році за взаємною згодою мали намір провести реконструкцію житлового будинку під двохквартирний, що підтверджено виготовленим у 2014 році проектом(архітектурна частина) на забудову земельної ділянки. Проте в подальшому [PERSON] ( [PERSON] ) відмовилась від такої реконструкції за сімейними обставинами, як вона пояснила в зв`язку з розірванням шлюбу. В подальшому вона на своїй земельній ділянці провела реконструкцію своє частини квартири з дозволу попереднього власника квартири. На даний час добудова не прийнята в експлуатацію, оскільки проти цього заперечує позивач. Вважає, що її будівля жодним чином не затіняє кімнату позивача і ця обставина не може бути визнана достатньою для знесення добудови. Зазначає також, що будь-яким чином проведена добудова не порушує право позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Представник третьої особи на стороні позивача - Ковельської міської ради в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, будь-яких пояснень не надав. Представник іншої третьої особи - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області також в судове засідання не з`явився та просив розгляд справи проводити за відсутності представника, при цьому надавши письмові пояснення в яких зазначив, що на їх думку реконструкція будинку проведена самочинно, оскільки земельна ділянка не відведена для цієї мети, відсутні документи, що дають право виконувати будівельні роботи з перебудови, відсутній належно-розроблений та затверджений проект перебудови, містобудівельні умови для проектування і т.д. З огляду на викладене, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали і просять їх задовільнити з підстав наведених у позові. Представник відповідача позов не визнала, також підтримала обставини викладені у відзиві на позов та додатково пояснила, що відповідно до судової практики, а також Європейського суду з прав людини знесення будівлі є винятковою мірою цивільної відповідальності і застосовується лише у виняткових випадках коли це становить загрозу життю та здоров`ю громадян. Суд, заслухавши сторони, дослідивши наявні і наданні сторонами письмові докази, висновок судової будівельно - технічної експертизи приходить до наступного висновку. В судовому засідання з достовірністю встановлено і цього жодним чином не оспорюють сторони, що вони на праві власності мають квартири, які розміщені в одному житловому будинку і розділені спільною стіною. Відповідно до ч.2 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 24.12.2015 року є власником об`єкта житлової нерухомості-квартири [ADDRESS] ( Витяг з Державного реєстра речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50740455 від 24.12.2015 року). Він же є власником земельної ділянки площею 0,0453 га, кадастровий номер 0710400000:21:005:0030. Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 08.05.2015 року та земельної ділянки площею 0.0323 га з кадастровим номером 0710400000:21:005:0010 (Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). За висновком комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 12.05.2020 року реконструкція, а саме влаштування прибудови до квартири [ADDRESS] власником [PERSON] на межі з суміжною земельною ділянкою власника [PERSON] здійснено без отримання вихідних даних, містобудівних вимог та розробленою проектною документацією. Зазначено також, що не дотримано нормативну відстань (не менше 1 м) до межі земельних ділянок . Не вжито заходів стікання атмосферних опадів що не можливо без демонтажу частини коридору прибудови. З врахуванням, що перебудова квартири полягає тільки в здійсненні прибудови, яка збудована з порушенням вимог нормативних документів варіанти перебудови не розглядались. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети, не має належного дозволу на будівництво, відсутній належним чином затверджений проект, під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм та правил. Судом встановлено і цього не оспорюють сторони, що відповідач [PERSON] здійснила добудову на своїй земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. За змістом частини 7 статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила будівництво провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила будівництво , відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила будівництво. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з проведенням земельної ділянки до попереднього стану. Крім того, відповідно до положень ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі , якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису або якщо перебудова об`єкту є неможливою. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню коли воно здійснено з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил що порушує права інших осіб, за умови, що особа яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З врахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст.ст.16, 386,391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідні органи державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи право власності яких порушено самочинним будівництвом. За змістом ст.376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст.376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в Постанові Верховного Суду у справі № 822-2149-18. Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. Виходячи із змісту ч.7 ст.376 ЦК України з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутись відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідком розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва. Отже, даючи аналіз наведеними вище нормам законодавства , приймаючи до уваги, що відповідачем добудова проведена на її земельній ділянці, яка відведена для цієї мети, остання не отримувала вимог контролюючих органів про перебудову самочинного будівництва, яка є можливою, виходячи з досліджених матеріалів справи, тобто усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено, суд приходить до однозначного висновку про передчасність та недоведеність вимог позивача про знесення самочинного будівництва. Задовольняючи вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу. Відповідно до п.1 ч.2ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч. 3ст 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представник відповідача [PERSON] представила в судове засідання квитанцію до прибуткового касового ордера №24 від 01.01.2019 року та розрахунок оплати витрат на правничу допомогу, згідно якого відповідач оплатила на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.Відтак, вказана сума, на переконання суду є співмірною і документально підтвердженою та підлягає стягненню з позивача. Відповідно до п.1 ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: approved