Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики №1-2016, укладений між ним та [PERSON] 18 квітня 2016 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12 квітня 2016 року йому випадково стало відомо про начебто укладений ним договір позики з [PERSON] №1-2016 від 18 квітня 2016 року. Того ж дня начебто від його імені була написана розписка про отримання ним коштів на виконання цього договору. Стверджує, що він жодних договорів позики з [PERSON] не укладав, жодних розписок на ім'я останнього не писав та не видавав. Більше того, він взагалі таку особу ніколи не знав і не знає на сьогоднішній день. Вважає зазначені вище договір та розписку сфальсифікованими документами. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на приписи ст. 215, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] надав письмові пояснення на позов, засвідчені начальником Селидівської виправної колонії (№82). Зазначив, що він ніколи не був знайомий з [PERSON], договір позики з ним не укладав та розписки від нього не отримував. Крім того, він ніколи не мав грошових коштів у такому розмірі. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем оскаржено договір про надання безпроцентної позики №1-2016, укладений в м. Маріуполь 18.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] За даним договором [PERSON] в порядку та на умовах, визначених цим договором, передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 30000000 грн., що згідно курсу НБУ є еквівалентом 1149051 долар США, а [PERSON] зобов'язався повернути суму позики до 31.12.2016 року (п.1, п.3, п. 6 Договору). Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України). За змістом ст. ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаєв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку , що встановлені договором. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно частин 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оспорюючи договір позики у суді, позивач посилався на вимоги ст. 215, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України та стверджував, що жодних договорів позики з [PERSON] не укладав, жодних розписок на його ім'я не писав та взагалі з ним не знайомий. В своїх письмових поясненнях відповідач [PERSON] позов визнав та підтвердив, що не знайомий з [PERSON], договір позики з останнім не укладав, грошові кошти йому не передавав та не отримував від нього ніяких розписок. Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Суд не має сумніву щодо достовірності визнаних учасниками справи обставин або добровільності їх визнання і, з огляду на наведені вище приписи закону, приходить до висновку про наявність підстав для визнання оскарженого договору позики недійсним.

Outcome: approved