Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 02 квітня 2018 року по день фактичного розрахунку 17 квітня 2020 року у розмірі 181 550, 08 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 03.12.2012 року він працював на посаді головного інженера у КП «Харківській обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». Штатним розписом на 2018 рік, затвердженим директором КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» головному інженеру з 01.01.2018 року встановлено посадовий оклад у розмірі 6321 гривня. Наказом директора КП «Харківській обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» від 04.12.2017 року №24-к [PERSON] було встановлено надбавку у розмірі 15% від посадового окладу з 04.12.2017 року, як такому стаж роботи в Фонді якого становить понад 5 років. 02.04.2018 року у зв`язку з тривалою невиплатою заробітної плати [PERSON] був вимушений звільнитися з займаної посади за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, з того часу відповідачем жодних грошових коштів позивачу виплачено не було. 03.09.2018 року [PERSON] звернувся із заявою до директора КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» [PERSON] з проханням виплатити заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, а також середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні згідно із КЗпП України, проте йому було відмовлено у задоволенні заяви, але наявність заборгованості по заробітній платі не заперечувалась. У подальшому відповідач наполягав на відсутності підстав для виплати заробітної плати [PERSON] , у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2019 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено, стягнуто з КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на користь позивача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 56 297 гривень 34 копійки, яка складається із заборгованості по заробітній платі станом на 02.04.2018 року - 22 190 грн. 04 коп., компенсації за невикористану відпустку -12 300 грн., вихідної допомоги - 21 807 грн. 30 коп. Постановою Харківського апеляційного суду від 20.02.2020 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.10.20219 року залишено без змін. Позивач зазначає, що 17.04.2020 року рішення суду було виконано, виконавчою службою стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі. Разом із тим, відповідач не виплатив середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 181 550 гривень 08 копійок. Розмір заборгованості по виплаті середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні розрахований наступним чином: 2018 рік - 250 робочих днів - 63 (дні коли позивач працював до звільнення) = 187 робочих днів затримки; 2019 рік - 250 робочих днів затримки; 2020 рік - 75 робочих днів затримки. Розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 354 грн. 59 коп., що підтверджується довідкою №68 від 17.07.2018 року. Таким чином, розмір заборгованості складає: 187+250+75=512 (робочих дні затримки) х 354, 59 (середня заробітна плата за день) = 181550,08 грн. Посилаючись на ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач просить стягнути з КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на його користь вказану суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 02.04.2018 року по день фактичного розрахунку 17.04.2020 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08.05.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 22.07.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку із тим, що позовна заява є необґрунтованою, позовні вимоги [PERSON] є такі, що не підтверджені достатніми доказами. В обґрунтування надав пояснення, що [PERSON] було звільнено з посади головного інженера підприємства наказом директора [PERSON] від 02.04.2018 року. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.10.2019 року у справі №645/4814/19 позовні вимоги [PERSON] стосовно заборгованості по невиплаченій заробітній платі задоволено, вказане судове рішення фактично виконане 14.04.2020 року, про що свідчать Виписки з особового рахунку підприємства від 31.03.2020 року та 14.04.2020 року. Отже, встановлені обставини свідчать про те, що спір щодо розміру належних до виплати при звільненні сум між позивачем [PERSON] та відповідачем вирішено в судовому порядку. Також відповідач зазначив, що приписи ст. 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, спір щодо стягнення розрахунку при звільненні було вирішено судом 18.10.2019 року та спір перейшов у стадію виконання. З первісним позовом щодо стягнення компенсації за ст. 117 КЗпП України позивач звернувся до суду 08.05.2020 року, тим самим пропустивши встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк. Позивач не представив достатніх і об`єктивних доказів, що свідчать про поважну причину пропуску процесуального строку, та не заявили вимог щодо поновлення пропущеного строку, тому суд не має підстав для його поновлення відповідно до вимог статті 234 КЗпП України.Відтак, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що положення статей 116 та 117 КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її трудовий спір був вирішений судом та виплачений. Крім того, відповідач зазначив, що попередній директор Підприємства [PERSON] був звільнений з посади згідно Рішення XIII сесії VII скликання Харківської обласної ради №599-УІІ від 07.12.2017 року та Наказу про звільнення №1-к від 03.01.2018 року.У період відсутності директора підприємства [PERSON] з 03.01.2018 року і до призначення директором [PERSON] виконуючим обов`язки директора на підставідо п. 2.16, 2.17 Посадової інструкції головного інженера КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та довіреністю від 10.10.2016 року на ім`я [PERSON] , був головний інженер Підприємства [PERSON] , тобто саме він зобов`язаний був, зокрема, вести належний облік використання робочого часу (табелі використання робочого часу), складати та підписувати документацію з нарахування та виплати належної працівникам заробітної плати, проводити відповідні виплати. Не зважаючи на це, на період з січня по квітень 2018 року включно взагалі відсутні відомості по нарахуванню заробітної плати працівникам підприємства, зокрема, і позивачу [PERSON] , а таким чином взагалі фактично неможливо говорити про наявну заборгованість по виплаті заробітної плати працівникам за період з січня по квітень 2018 року, так як остання навіть не була нарахована уповноваженою на те особою. До того ж, табелі обліку робочого часу за 2018 рік (січень-квітень) були відсутні у належному вигляді (складені та підписані Директором та головним бухгалтером, з печаткою підприємства) на підприємстві на момент призначення на посаду нового директора підприємства. Таким чином, факти виконання своїх трудових обов`язків згідно чинного трудового законодавства та трудового розпорядку колишнім працівником підприємства [PERSON] (зокрема, вихід на роботу у робочий час підприємства) у 2018 році взагалі не могли бути підтверджені, адже були відсутні належним чином складені та засвідчені табелі обліку робочого часу за січень-квітень 2018 року, що призвело до вирішення трудового спору у судовому порядку, що вплинуло на затримку розрахунку при звільненні, оскільки весь цей час вирішувався спір стосовно виконання належних обов`язків позивача відносно підприємства. Також, за період звільнення позивача з квітня 2018 на підприємстві відсутні вимоги на адресу директора [PERSON] стосовно отримання виплат, а заяву від позивача [PERSON] стосовно виплати заборгованості по заробітній платі було отримано директором [PERSON] лише 03.09.2018 року. 30.07.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає про те, що заява відповідача про те, що саме позивач виконував обов`язки директора Фонду у зв`язку із звільненням директора Фонду [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки згідно із інструкцією, що діяла у період роботи відповідача, він мав право виконувати обов`язки директора лише у трьох випадках: перебування директора Фонду у відпустці, відрядженні або на лікарняному. Крім того, у п. 2-17 посадової інструкції головного інженера, яка діяла у період роботи позивача, головний інженер наділявся правом підпису банківських та бухгалтерських документів в разі відсутності директора згідно із дорученням директора. Що стосується довіреності від імені директора Фонду [PERSON] від 10.10.2016 року, на яку посилається відповідач, то вона стосується лише можливості представляти інтереси підприємства в органах нотаріату і до управління діяльністю підприємства жодного відношення не має. Розпорядження Голови Харківської обласної ради про призначення виконуючим обов`язки директора Фонду [PERSON] після звільнення [PERSON] не видавалося. За таких обставин висновок відповідача про виконання обов`язків директора Фонду позивачем до призначення на посаду директора [PERSON] не відповідає дійсності. З приводу посилань відповідача на відсутність табелів обліку робочого часу як на підставу невиплати заробітної плати позивач зазначив, що на нього Законом не покладалися обов`язки по забезпеченню обліку виконуваної роботи чи веденню бухгалтерського обліку. За таких умов втрата роботодавцем первинних документів для нарахування заробітної плати не є підставою для позбавлення позивача належних йому грошей.Саме директор Фонду [PERSON] , відповідно до п. 5 Статуту Фонду, повинен був прийняти у звільненого попереднього директора [PERSON] усі документи Фонду та забезпечити їх збереження.Вказані доводи відповідача вже розглядалися судом (Справа №645/4814/19) та визнані такими, що не знайшли свого підтвердження. Також позивач вказав, що звернувся до суду в межах передбаченого законодавством строку, оскільки сам відповідач визнає, що погасив заборгованість перед позивачем по заробітній платі лише 14.04.2020 року, отже перебіг 3-місячного строку звернення працівника до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починається з наступного дня після проведення зазначених виплат, тобто з 15.04.2020 року. Позивач [PERSON] та його представник Ніконов М.М. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача директор Бакшеєв О.В. та заступник директора Меньшикова О.А. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиву на позовну заяву. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається з матеріалів справи, з 03.12.2012 року позивач працював на посаді головного інженера КП «Харківській обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» (наказ № 40-к від 03.12.2012 року). Наказом директора КП «Харківській обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» Кравченка С.М. № 5-к від 02.04.2018 року [PERSON] , головного інженера КП «Харківській обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», звільнено з роботи з 02.04.2018 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На час звільнення [PERSON] у відповідача перед позивачем існувала заборгованість по заробітній платі. При звільненні розрахунок по заробітній платі з позивачем не був проведений. 03.09.2018 року [PERSON] звернувся до КП «Харківській обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» із заявою про виплату заборгованості по заробітній платі з 01.01.2018 року по 02.04.2018 року, компенсації за невикористану відпустку, а також середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні згідно КЗпП України. Листом директора КП «Харківській обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» [PERSON] від 10.10.2018 року за вих. № 146 [PERSON] було повідомлено, що Фонд має намір надати свої пояснення по суті заявлених [PERSON] вимог у цивільній справі, яка перебуває у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова за № 638/12829/18, та надати відповідні докази в обґрунтування своїх заперечень. Таким чином, [PERSON] фактично було відмовлено у задоволенні його заяви від 03.09.2018 року. У липні 2019 року позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених відповідачем трудових прав. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.10.2019 року, яке було залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20.02.2020 року, позовні вимоги [PERSON] до КП «Харківського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» були задоволені. Стягнуто з КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на користь [PERSON] заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 56 297 грн. 34 коп., яка складається із: заборгованість по заробітній платі станом на 02 квітня 2018 року - 22190,04 грн.; компенсація за невикористану відпустку - 12 300,00 грн.; вихідна допомога - 21807,30 грн. Вирішено питання про судові витрати. Рішення суду було виконано відповідачем в примусовому порядку 17.04.2020 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку на ім`я [PERSON] від 21.04.2020 року (а.с. 37). Тобто днем фактичного розрахунку відповідача з позивачем по заробітній платі є 17.04.2020 року. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Відповідно до довідки КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» від 17.07.2018 року, вих. № 68, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 354 грн. 59 коп. При розрахунку середнього заробітку за період з 02.04.2018 року по 17.04.2020 року включно необхідно враховувати, що кількість робочих днів за цей період дорівнює 512 робочі дні (2018 рік: січень -21 день, лютий -20 днів, березень -21 день, квітень - 19 днів, травень - 21 день, червень - 20 днів, липень - 22 дні, серпень - 22 дні, вересень -20 днів, жовтень - 22 дні, листопад -22 дні, грудень -20 днів, всього - 250 робочих днів - 63 (дні коли позивач працював до звільнення) =187 робочих днів затримки; 2019 рік: січень - 21 день, лютий - 20 днів, березень - 20 днів, квітень - 20 днів, травень - 22 дні, червень - 18 днів, липень - 23 дні, серпень - 21 день, вересень - 21 день, жовтень - 22 дні, листопад - 21 день, грудень - 21 день, всього - 250 робочих днів затримки; 2020 рік: січень-21 день, лютий - 20 днів, березень - 21 день, квітень - 13 днів, всього - 75 робочих днів затримки). Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.04.2018 року по 17.04.2020 року включно дорівнює добутку середньоденної заробітної плати та кількості робочих днів за час затримки і визначається як 354 грн. 59 коп. * 512 робочі дні = 181 550 грн. 08 коп. Отже, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02.04.2018 року по 17.04.2020 року в сумі 181 550 грн. 08 коп. та погоджується з розрахунками сторони позивача. Посилання представників КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на зміну директорів підприємства, на відсутність відомостей про нарахування заробітної плати робітникам підприємства, табелю обліку робочого часу ні є підставами для відмови у позові, оскільки вони були предметом судового розгляду при вирішенні цивільної справи за позовом [PERSON] до КП «Харківського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» були задоволені. Стягнуто з КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» про стягнення заборгованості по заробітній платі та рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.10.2019 року, яке було залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20.02.2020 року їм надана належна оцінка та позовні вимоги були задоволені. Питання про стягнення судових витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно наявної в матеріалах справи квитанції № 49 від 30.04.2020 року, під час звернення до суду з вказаним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1815,50 грн. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в загальній сумі 1815,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved