Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Трускавецький міський сектор державної міграційної служби Головного управління ДМС у Львівській області про визнання особи такою що втратила право на проживання та зняття її з реєстраційного обліку. Позивач мотивує позов тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. Його дружина [PERSON] понад рік не проживає по місцю реєстрації у м. Трускавці. До квартири не заходить, сімейних стосунків з ним не підтримує. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засідання проти позову заперечили, в задоволенні позову просять відмовити. Представник третьої особи: Трускавецького міського сектору державної міграційної служби Головного управління ДМС у Львівській області в судове засідання не з'явився і не повідомив причини своєї неявки тому за вказаних обставин, суд вирішив слухати справу без їх участі. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] являється власником квартири, що знаходиться по [ADDRESS], підтвердженням чого є договір дарування від 12.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д., зареєстрований в реєстрі за №1048. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб між сторонами розірвано 02.12.2014 року, підтвердженням чого є рішення Трускавецького міського суду по справі №457/1760/14-ц від 02.12.2014 року. Згідно відповіді Трускавецького міського сектору Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області №1346 від 25.11.2014 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Виходячи з аналізу даної норми, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин. Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З матеріалів справи, а саме: позовної заяви про стягнення аліментів вбачається, що відповідач станом на 29.11.2013 року вже не проживала в спірній квартирі, а саме: вона з дітьми перейшла жити до батьків на [ADDRESS], а [PERSON] залишився проживати у квартирі по [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Трускавецького міського суду по справі №457/1883/13 від 30.01.2014 року встановлено, що відповідачка [PERSON] пішла жити окремо від позивача ще у жовтні 2013 року, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин. Відповідно до вимог ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно п.2 ст.386 ЦК України - власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи вищенаведене, суд, приходить до висновку, що позов слід задоволити, позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, та зняти її з реєстрації за місцем проживання.

Outcome: approved