Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить: встановити факт народження [PERSON], [INFO], зареєстрованої за адресою: [INFO], в Державній установі «Свердловська центральна міська багатопрофільна лікарня» міста Довжанськ Луганської Народної Республіки, 05.11.2016 року дочки [PERSON], батьками якої є [PERSON], мати [PERSON]. В обґрунтування заяви зазначив, що він 13.07.2016 року одружився з [PERSON] Під час шлюбу у них 05.11.2016 року у м. Довжанськ (колишній Свердловськ) так званої ЛНР народилась дочка [PERSON], про що свідчить медичне свідоцтво про народження № 656 від 05.11.2016 року, яке було видано Державною установою «Свердловською центральною міською багатопрофільною лікарнею», м. Довжанськ так званої ЛНР. На підставі запису про народження дитини відділ РАЦС має видати свідоцтво про народження, проте у випадку народження дитини на тимчасово окупованій територій виконати це неможливо. Єдиним шляхом отримання свідоцтва про народження дитини є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Встановлення факту народження необхідно заявнику для отримання свідоцтва про народження дитини встановленого законодавством України зразка, підтвердження громадянства України дитини та реалізації в подальшому дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України. Представник заявника в судовому засіданні подану заяву підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник заінтересованої особи - Фрунзенського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник заявника [PERSON], допитаний за його клопотанням в якості свідка, в судовому засіданні пояснив, що родину [PERSON] знає з жовтня 2016 року. Станом на жовтень 2016 року [PERSON] була вагітна та перебувала на 8 місяці вагітності. Свідку відомо, що на початку листопада 2016 року [PERSON] народила дочку [PERSON] на території м. Довжанськ (колишнє м. Свердловськ) Луганської області. [PERSON] викладала в соціальних мережах фотографії свої та свого чоловіка [PERSON], де вони були разом зі своєю новонародженою дитиною. Коли свідок спілкувався з ними по Скайпу, то на відео бачив на задньому плані дитину. Вони йому казали, що хочуть переїхати до м. Харкова, але не можуть залишити майно в м. Довжанську. Йому [PERSON] особисто розповідала, що дійсно народила дитину на початку листопада 2016 року в лікарні в м. Свердловську, в перинатальному центрі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що є другом родини [PERSON], знає їх приблизно 2 роки. Він бачив [PERSON] в м. Харкові в жовтні 2016 року. [PERSON] в той час була вагітною на останньому строку, що було дуже помітно. Свідок є другом саме [PERSON] Він спілкувався з нею після народження дитини та бачив дитину по Скайпу. [PERSON] особисто йому розповідала, що народила дівчинку, яку вони з чоловіком назвали [PERSON]. \~\~Заслухавши пояснення представника заявника, свідків, дослідивши матеріали справи,\~\~судом встановлені наступні факти. Відповідно до ч.1 ст. 257-1 ЦПК України - заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Як вбачається з копії паспорту громадянина України серії МТ456341, виданого 14.07.2016 року Фрунзенським РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області, [PERSON], [INFO] є уродженкою [INFO]. Згідно копії паспорту громадянина України серії МТ456342, виданого 14.07.2016 року Фрунзенським РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області, [PERSON], [INFO] є уродженцем [INFO]. 13.07.2016 року між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії І-ВЛ № 291790, актовий запис № 251. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON]. Заявником надано Медичне свідоцтво про народження № 565, видане 05.11.2016 року державною установою «Свердовська центральна міська багатопрофільна лікарня Луганської народної республіки», згідно якого 05.11.2016 року о 19-05 год. в пологовому відділенні м. Свердловськ народилася дівчинка, мати [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, 16.11.2016 року Фрунзенським районним у м. Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено відмову у проведенні державної реєстрації народження № 2617/15-8-03-06, відповідно до якої оскільки заявником для підтвердження факту народження дитини предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, відмовлено у державній реєстрації народження. Також представником заявника надані фотокартки, на яких зображена, як ним зазначено, [PERSON] разом з малолітньою дитиною. Вирішуючи питання відносно того, чи можуть бути вказані вище документи, видані органом ЛНР, належними та допустимими доказами, якими може бути підтверджений факт народження, суд керується наступним. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. \~ \~\~ Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» також передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, як вбачається з правових позицій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в інформаційному листі щодо окремих питань застосування\~Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті\~58,\~59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої\~статті 58 ЦПК України\~є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої\~статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами 4 України.\~Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог\~статті 213 ЦПК України\~щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку\~статті 257-1 ЦПК України. Враховуючи наведене вище та оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, в тому числі показання свідків, фотографії, а також враховуючи положення ст. 5 вказаного вище Закону, яким передбачено, що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, суд вважає за можливе встановити факт, про який просить заявник, та вважає доведеним факт народження у [PERSON] 05.11.2016 року у м. Довжанськ (м. Свердловськ) дитини жіночої статі. При цьому суд відмовляє в заяві в частині зазначення батька дитини, а також імені дитини, з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 259 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Таким чином, визначення прізвища, власного імені та по батькові дитини, а також її походження, відноситься до компетенції органу, що проводитиме державну реєстрацію народження дитини на підставі даного рішення суду про встановлення факту народження дитини.

Outcome: partial