Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі де зазначив,що 28 грудня 1998 року на біржових торгах товарно - сировинної біржі «Власність» ним був укладений договір № 900 купівлі-продажу житлового будинку, за яким він придбав у власність належний Відповідачеві 1 на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі - продажу від 31.08.1990 року, посвідченого Веселівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1066 та зареєстрованого в Веселівському районному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим № 111, житловий будинок [ADDRESS] . Договір було укладено та зареєстровано у журналі реєстрації ТСБ «Власність» за № 900, згідно вимог ст. 15 діючого на той час Закону України «Про товарну біржу». Нотаріального посвідчення цього договору, згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» на той час не вимагалося, він набув чинності з дня його реєстрації на товарній біржі, тобто з 28.12.1998 р. На підставі зазначеного договору відбулася передача нерухомого майна, а відтак і перехід права власності на нього, згідно відмітки на вище зазначеному договорі від 29.12.98р., право власності за мною на зазначене нерухоме майно було зареєстровано у районному бюро технічної інвентаризації. За таких обставин позивач вважає, що має право на визнання договору укладеного на товарній біржі, дійсним з таких підстав. На час укладення договору купівлі-продажу на біржі він відповідав усім вимогам діючого на той час законодавства, тобто вважався правомірним. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не виплаває з закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як зазначив позивач,що до цього часу, на протязі останніх двадцяти трьох років, він фактично володіє, користується і розпоряджається житловим будинком, а також присадибною ділянкою. Його право власності на житловий будинок ніким не оспорювалося. Вказаний житловий будинок не перебуває під заставою, арештом чи забороною. Тому, позивач вважає себе таким, що набув право власності на житловий будинок з дня його передачі йому, тобто з 28.12.1998 р. Будь-яких підстав для зміни умови договору немає. Посилаючись на законодавчу базу просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] та його представник до судового засідання не з`явилися, але надали до суду заяву в якій просять судове засідання провести без його участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідач 1 до судового засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надав. Представник Відповідача 2 до судового засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням положень ст.280 ЦПК України та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та винести заочне рішення. У відповідності до ст. 281 ЦПК України судом винесена ухвала про заочний розгляд справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, що беруть участь справі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись з матеріалами позову, вважає, що є підстави для застосування ст. 19 ЦПК України. Згідно з п.2 ч.6 ст.19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: … 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; Відповідно до вимог ч.5 ст. 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В свою чергу, Рада суддів України в листі від 16.03.2020 № 9рс-186/20 надала рекомендації Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам щодо режиму роботи в умовах загрози COVID-19. Рада суддів зазначила, що 11 березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України N 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» через спалах у світі коронавірусу з 12 березня в Україні введено карантин та рекомендувала судам встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами та можливість розгляду справ в режимі відеоконференції; припинити всі заходи, не пов`язані з процесуальною діяльністю суду та забезпеченням діяльності органів судової влади (круглі столи, семінари, дні відкритих дверей тощо); припинити проведення особистого прийому громадян керівництвом суду; обмежити допуск в судові засідання осіб, які не є учасниками судових засідань; обмежити допуск у судові засідання та приміщення суду осіб з ознаками респіраторних захворювань, тощо. З огляду на викладене, враховуючи складність даної справи та те, що, на думку позивача, дана справа є справою незначної складності (малозначна), а також з огляду на наявність загрози та попередженню розповсюдження коронавірусу COVID-19 на території України, внаслідок чого урядом введено карантин до 30 червня 2021 року, вважаю, що дана справа може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачем 28 грудня 1998 року на біржових торгах товарно - сировинної біржі «Власність» ним був укладений договір № 900 купівлі-продажу житлового будинку, за яким він придбав у власність належний Відповідачеві 1 на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі - продажу від 31.08.1990 року, посвідченого Веселівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1066 та зареєстрованого в Веселівському районному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим № 111, житловий будинок [ADDRESS] . Договір було укладено та зареєстровано у журналі реєстрації ТСБ «Власність» за № 900, згідно вимог ст. 15 діючого на той час Закону України «Про товарну біржу». Нотаріального посвідчення цього договору, згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» на той час не вимагалося, він набув чинності з дня його реєстрації на товарній біржі, тобто з 28.12.1998 р. На підставі зазначеного договору відбулася передача нерухомого майна, а відтак і перехід права власності на нього, згідно відмітки на вище зазначеному договорі від 29.12.98р., право власності за мною на зазначене нерухоме майно було зареєстровано у районному бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (ред. 16.01.03р.) його положення застосовуються до цивільних відносин що виникли після набрання ним чинності (тобто після 01.01.04р.), таким чином до зазначених вище правовідносин з питань визначення дійсності договору мають застосовуватися норми ЦК УРСР (ред. 1963р.) та законодавство чинне на вказаний період. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на день укладення договору передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, тобто, діюче законодавство не вимагало від сторін подальшого нотаріального посвідчення вказаного договору. В той же час, відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (ред. 1963р.) для договорів купівлі - продажу жилого будинку, у разі якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов`язкову нотаріальну форму, недодержання якої тягнуло за собою недійсність угоди (ст. 47 ЦК УРСР). Відсутність нотаріального посвідчення зазначеної угоди тягне за собою неможливість повноцінної реалізації мною прав власника нерухомого майна. Враховуючи ту обставину, що перехід права власності до позивача на зазначене нерухоме майно ніким не оспорюється і відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства, то єдиним питанням яке потребує судового вирішення є питання визнання дійсним зазначеного договору (в зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення) так як окрім зазначеного, він містить всі необхідні суттєві умови, визначені законодавством для відповідних договорів. Можливість вирішення питання щодо визнання зазначеної угоди дійсною була передбачена ч.2 ст. 47 ЦК УРСР, також така можливість передбачена нормою ч.2 ст. 220 ЦК України. Згідно ст. ст. 219-220 ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004 р., у разі недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору, він вважається нікчемним, проте може бути визнаний судом дійсним за умови, що він відповідав дійсній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню договору перешкоджали обставини, які не залежали від волі цієї особи; якщо відбулося повне, або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. На час укладення договору купівлі-продажу на біржі він відповідав усім вимогам діючого на той час законодавства, тобто вважався правомірним. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не виплаває з закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До цього часу, на протязі останніх двадцяти трьох років, позивач фактично володіє, користується і розпоряджається житловим будинком, а також присадибною ділянкою. Право власності на житловий будинок позивача ніким не оспорювалося. Вказаний позивачем житловий будинок не перебуває під заставою, арештом чи забороною. Тому, суд вважає позивача таким, що набув право власності на житловий будинок з дня його передачі , тобто з 28.12.1998 р. Будь-яких підстав для зміни умови договору немає. В обґрунтування позовних вимог позивача судом встановлені наступні докази: 1. копія договору № 900 купівлі - продажу від 28.12.1998 року зареєстрований на Товарно - сировинній біржі «Власність» за № 900. Оригінал договору знаходиться у позивача; 2. Копія технічного паспорту на житловий будинок; 3. Копії листів домової книги. Оригінали вказаних документів знаходяться у позивача. За таких обставин суд вважає, що позивач має право на визнання договору укладеного на товарній біржі. На підставі ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР (1963 р.), ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 р. та ст. ст. 219-220, ч. 2 ст. 328, ЦК України (2004 р.), ст. ст., 19, 229, 263, 265, 279, 280-285 ЦПК України, суд -

Outcome: approved