Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, уточнивши та збільшивши який, просить стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти в сумі 90677 гривень. Свій позов обґрунтовує тим, що з відповідачкою по справі перебуває у зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 2009 року. Під час спільного проживання у 2012 році родиною було прийнято рішення про інвестування грошей родини в будівництво новобудови та купівлю квартири. 06.09.2012 року між ТОВ «Сучасні перспективи» та [PERSON] було укладено інвестиційний договір про придбання квартири [ADDRESS] у розстрочку. Відповідно до умов договору, інвестор в особі [PERSON] внесла на рахунок ООО попередній внесок 10000 доларів США та щомісяця вносила фіксовану суму грошових коштів 1300 доларів США. Загальна сума коштів сплачених в період з 2012 по 2014 рік складає приблизно 16000 доларів США. Оскільки у 2014 році майновий стан родини [PERSON] погіршився то позивачем і відповідачкою було прийнято рішення розірвати інвестиційний договір та повернути вкладені в будівництво кошти. У травні 2014 року інвестиційний договір між [PERSON] та ТОВ «Сучасні перспективи» було розірвано за взаємною згодою сторін, та збоку останнього було повернуто гроші. Загальна сума повернутих родині позивача грошей, як з'ясувалосяв ході розгляду справи складала 14988 доларів США, що становило 181355 гривень за курсом НБУ. Половина від повернутих грошових коштів в сумі 90677 гривень, еквівалент 7500 доларів США, є частка [PERSON] на праві сумісної власності подружжя. Оскільки після розірвання інвестиційного договору [PERSON] привласнила та сховала, у невідомому позивачу місці, повернуті кошти та розпоряджається ними на власний розсуд, він вимушений звернутися з наступним позовом до суду. В судовому засіданні представник [PERSON] позов свого довірителя підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив суд прийняти рішення про задоволення позову. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснивши суду, що знаходиться у зареєстрованому шлюбі з позивачем, питання щодо розірвання шлюбу не ставиться жодною із сторін. Відповідачка пояснила, що з 2009 року працює на Промринку « 7 кілометр», на протязі декількох років мала достатні заробітки, щоб відкладати гроші. У 2012 році заощадивши гроші, про які навіть не знав чоловік, вона вирішила укласти інвестиційний договір, згідно з яким мала придбати у розстрочку квартиру [ADDRESS]. Квартиру мала намір купити для свого сина від першого шлюбу. Оскільки для укладення такого договору потребувалася згода чоловіка, інвестиційний договір був укладений 06.09.2012 року між нею та між ТОВ «Сучасні перспективи» та врегулював питання придбання квартири [ADDRESS] у розстрочку з урахуванням згоди на це її чоловіка - [PERSON] Відповідачка не заперечувала, що відповідно до умов договору, вона як Інвестор, внесла на рахунок ВАТ «Сучасні перспективи» попередній внесок в розмірі 10000 доларів США та щомісяця вносила фіксовану суму грошових коштів - 1300 доларів США. Відповідачка розповіла суду, що в період шлюбу з [PERSON], останній уклав декілька кредитних договорів з банківськими установами, умови яких виконувати не зміг, у зв'язку з чим утворилася заборгованість з даними кредитами, яку терміново необхідно було погашати. Крім того, вона сама заборгувала гроші за товар, який продавала на Промринку « 7 кілометр», тому вони з позивачем прийняли рішення про розірвання інвестиційного договору, про отримання грошей сплачених ТОВ «Сучасні перспективи» для подальшого погашення боргів сім'ї. 19 травня 2014 року вони разом з чоловіком прибули до офісу ВАТ «Сучасні перспективи», де нею була підписана додаткова угода про розірвання договору № 3.1-71 від 06.09.2012 року. Позивач [PERSON] в той же день 19.05.2014 року, написав письмову заяву на адресу директора ВАТ «Сучасні перспективи», якою дав свою згоду на розірвання договору купівлі-продажу майнових прав. В той же день у присутності позивача вона отримала від ВАТ «Сучасні перспективи» грошову суму у розмірі 181355 гривень. Позивач був присутній при отриманні грошей, потім грошові кошти були витрачені їхньою сім'єю на погашення боргів. Представник відповідачки заперечував проти задоволення позову, вказуючи, що сім'я [PERSON] на час отримання грошей від ВАТ «Сучасні перспективи» проживала однією сім'єю, спільно вирішувала питання про розірвання договору інвестування, про що свідчать письмові заяви позивача, а тому представник відповідачки вважає цілком ґрунтовною правову позицію його довірительки, що станом на 19 травня 2014 року сім'я [PERSON] спільно прийняла рішення про витрату цих грошей, які спрямувала на погашення боргів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У справі встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. З 20 лютого 2009 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Сторонами по справі не оспорюється, що під час шлюбу подружжя 06.09. 2012 року [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № 3.1-71 від 06.09.2012 року, згідно з яким [PERSON] виступила Покупцем майнових прав стосовно об'єкту нерухомого майна а саме квартири [ADDRESS] у розстрочку. Відповідно до умов вищезазначеного договору Інвестор в особі [PERSON] внесла на рахунок ВАТ «Сучасні перспективи» попередній внесок 10000 доларів США ат щомісяця вносила фіксовану суму грошових коштів у розмірі 1300 доларів США. Як вбачається з додаткової угоди від 19 травня 2014 року про розірвання договору № 3.1-71 від 06.09.2012 року, представник ВАТ «Сучасні перспективи», діючий на підставі Статуту в особі директора Разинкіна О.П., іменує мий в подальшому «Продавець» з одного боку, та громадянка [PERSON], проживаюча за адресою: [ADDRESS] іменуємо в подальшому «Покупець» з іншого боку, в подальшому іменує мі «Сторони», уклали наступну Додаткову угоду про розірвання Договору купівлі-продажу майнових прав № 3.1-71 від 06.09.2012 року, укладеного між ВАТ «Сучасні Перспективи» та [PERSON] про нижченаведене: 1. У зв'язку з відмовою Покупця від оплати майнових прав за Договором купівлі-продажу майнових прав № 3.1-71 від 06.09.2012 року, Сторони домовилися розірвати Договір купівлі-продажу майнових прав № 3.1-71 від 06.09.2012 року укладений між Продавцем та Покупцем; 2. За оформлення повної відмови від оплати майнових прав за Договором Продавець утримує з Покупця штраф в розмірі 3% від договірної вартості, що складає - 928 доларів США, що в еквіваленті складає - 181355 гривень з врахуванням утриманого з Покупця штрафу, зазначеного у п.2 наступної Угоди. Як вбачається з заяви [PERSON], складеної 19.05.2014 року на ім'я директора ВАТ « Сучасні перспективи» Разинкіну О.П., позивач дає свою згоду на розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 3.1-71 від 06.09.2012 року. Згідно розписки, складеною [PERSON] 19 травня 2014 року вона отримала від ВАТ «Сучасні перспективи» суму в розмірі - 14988 доларів США, що в еквіваленті складає - 181355 гривень. Відповідно до частини 1 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено, домовленістю між ними відповідно до ст.63 СК України. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Із огляду на вказані норми закону при вирішення питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю з'ясуванню підлягають підстави й час набуття такого майна. Пленум Верховного суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у п.23 роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60,69 СК, ч.3 ст.368), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя зокрема можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. З зазначених вище підстав, суд приходить до висновку, що на час 19 травня 2014 року подружжю [PERSON] належало на праві спільної сумісної власності грошові кошти у розмірі - 181355 гривень, які були отримані ними від ВАТ «Сучасні перспективи». Заперечуючи проти позову, відповідачка зазначила, що ці гроші дійсно придбані ними під час шлюбу, але і витрачені подружжям за час шлюбу в період подружніх стосунків та ведення спільного господарства в інтересах сім'ї, тому що були спрямовані на погашення боргів. В позовній заяві поданої до суду [PERSON], вказується, що оскільки майновий стан родини [PERSON] погіршився, то позивачем і відповідачем було прийнято рішення розірвати інвестиційний договір з ВАТ «Сучасні перспективи» та повернути вкладені в будівництво гроші. Далі позивач вказує, що загальна сума повернутих родині [PERSON] коштів за відрахуванням відсотків становить 15000 доларів США. Позовна заява та підстави якими вона обґрунтовувалася, підтверджені представником позивача в судовому засіданні. З цих підстав суд, врахувавши саме позовну заяву [PERSON] приходить до висновку, що грошові кошти у розмірі 181355 гривень повернуті ні [PERSON] особисто, а подружжю [PERSON] під час перебування у шлюбі, на час існування подружніх стосунків і ведення спільного господарства. Суд, відмовляючи в задоволенні позову, враховує, що позивач стверджує, що грошові кошти отримала сім'я в період шлюбу, під час ведення спільного господарства. Суд враховує, що позивач не вказує, що на час пред'явлення позову та розгляду справи подружні стосунки та ведення спільного господарства між сторонами припинено, а зі змісту позову випливає, що дружина під час сумісного проживання та ведення спільного господарства сховала гроші належні подружжю та розпоряджається ними на свій розсуд, тобто витрачає гроші не так як вважає доцільним чоловік. Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З позовної зави та особистих пояснень представника позивача в залі суду випливає, що [PERSON] не наполягає на тому, що грошові кошти у розмірі 181355 гривень отримані подружжям [PERSON] від ВАТ «Сучасні технології» 19 травня 2014 року є наявними у відповідачки на час розгляду справи, тому з врахуванням вимог закону, які регулюють питання поділу майна подружжя, вказані обставини такі як відсутність майна, також являються безумовною підставою для відмови в позові. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд на підставі сукупності зібраних по справі доказів вважає, що твердження позивача є недоведеними та не підтвердженими, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed