Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивований тим, що з 30.06.1990 року по 27.10.2006 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 27.10.2006 року, справа № 2-3741/06 шлюб між сторонами розірвано. Предметом поділу майна подружжя є однокімнатна квартира, загальною площею 33,2 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . 19.05.1992 року Виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів відповідачу видано ордер на заселення даної цієї квартири в будинку як члену ЖБК «Міськелектротранспортник» на сім`ю у складі трьох осіб : [PERSON] , чоловік [PERSON] та син [PERSON] . Позивач зареєстрований у даній квартирі і по теперішній час та продовжував проживати у спірній квартирі після розірвання шлюбу. 17.05.2016 року відповідач зареєструвала право власності на вищевказану квартиру, і з цього часу відповідачем порушується та не визнається право власності позивача на частку у вказаній квартирі. В 2017 році позивач залишив спірне помешкання, та вважає, що відповідачем порушується та не визнається його право на користування, володіння та розпорядження спільним майном подружжя, а тому потребує захисту в судовому порядку шляхом поділу спірного майна та визнанням за ним 7/20 частки у квартирі. Загальна вартість квартири становила 5923,00 крб., під час вступу до ЖБК відповідачем було внесено членські внески у розмірі 1777, 00 крб., що становило 30% вартості квартири. Позивач стверджує, що ці внески було зроблено відповідачем до укладення шлюбу, тому така частка в квартирі є її особистою приватною власністю. 27.02.1990 року відповідачу надано довгостроковий державний кредит на решту 70% вартості квартири терміном на 25 років. 30.06.1990 року між сторонами укладено шлюб. Кошти, що були надані в якості довготермінового державного кредиту були виплачені у вигляді пайових внесків за квартиру у 1992 році під час зареєстрованого з Позивачем шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя. Отже 70% в квартирі належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі, зазначивши наступні заперечення у відзиві на позов. Відповідач з 1987 року стала членом ЖБК «Міськелектротранспортник», одночасно сплативши пайовий внесок у розмірі 30% вартості кооперативної квартири, що становило 1777 крб.00коп, яка знаходиться за адресою : [ADDRESS] . До лютого 1990 року з особистих коштів вона здійснила оплату решту пайових внесків у розмірі 70% вартості кооперативної квартири. [PERSON] права на квартиру та зареєструвала право власності на квартиру під час того, коли не перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з листом КП « Вінницька транспортна компанія» від 26.10.217 року за вих. №1034, 02.08.1985 року до нині громадянка [PERSON] працює в КП « Вінницька транспортна компанія» на посаді старшого нарядника. Рішенням виконкому міської ради №174 від 14.05.1987 року [PERSON] , як молодий спеціаліст поставлена на облік для отримання кооперативної квартири. Згідно з протоколом загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «Міськелектротранспортник» від 31.01.1990 р. (пункт 4 резолютивної частини) було постановлено встановити строк внесення першого пайового внеску та вступного внеску до 10.02.1990 р., особи, які не внесли гроші в зазначений строк, підлягають виключенню з членів кооперативу згідно з рішенням зборів. Факт сплати 30% вартості квартири [PERSON] в сумі 1777, 00 крб. до 10.02.1990 року стверджується позивачем в позовній заяві та визнається відповідачем, і доведенню не підлягає. З 30.06.1990 року по 27.10.2006 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, що доведено рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 27.10.2006 року в справі №2-3741/06 про розірвання шлюбу. Оцінюючи розрахунок\~відсотків у\~праві власності\~позивача у\~спірній квартирі викладений у позовній заяві, позивач претендує на визнання за ним 7/20 частки однокімнатної квартири [ADDRESS] . Такий розрахунок є не правильним і не відповідає дійсності. На момент вступу у ЖБК «Міськелектротранспортник» відповідачем внесено членські внески у розмірі 30% вартості квартири, а саме 1777,00 крб. На думку позивача 27.02.1990 р. відповідачу було надано довгостроковий державний кредит. 30.06.1990 року сторони уклали шлюб, тобто з огляду на такі обставини та аналізуючи таке обґрунтування позову, вбачається, що з 27.02.1990 року по 30.06.1990 року, тобто більше чотирьох місяців [PERSON] здійснювала оплату членських внесків за кооперативну квартиру, не перебуваючи в шлюбі з позивачем, тобто за власні кошти. Відповідно 35% вартості спірної квартири, на яку претендує позивач, спростовується. Позивачем не доведено обставини щодо отримання (оформлення) довгострокового державного кредиту, ні початок сплати такого кредиту за спільні кошти подружжя, ні закінчення сплати. Не доведено позивачем і дати здійснення останньої оплати. Право власності у відповідача виникло 17.05.2016 р. відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, тобто після розірвання шлюбу з позивачем, відповідно право власності на спірне помешкання не виникло під час перебування в шлюбі, тому не є спільним майном подружжя. Допитані в судовому засіданні свідки дали наступні показання. Свідок [PERSON] дала показання про те, що з відповідачем [PERSON] знайома з 1985 р., вони мешкали в одній кімнаті в гуртожитку по [ADDRESS] . В 1987 р. на роботі у Вінницькому трамвайно-тролейбусному управлінні їм запропонували стати в чергу для отримання кооперативної квартири. На той час відповідач та свідок [PERSON] були незаміжні. Вони стали в чергу на отримання однокімнатних квартир. В 1988-1989 роках відповідач на той час [PERSON] та свідок кожен окремо внесли вступний внесок в ЖБК в розмірі 1700 крб. Будинок будувався і взимку 1990 р. їм повідомили про остаточні суми за квартири, які треба було сплатити. Відповідач [PERSON] поїхала за грішми до батьків у Сумську область, повернулась у м. Вінницю разом із матір`ю. Вони привезли гроші на квартиру. Свідок [PERSON] бачила ці гроші в розмірі 4000 крб. Надія разом з матір`ю в присутності свідка перераховували гроші, купюри були по 25 крб. Свідку невідомо, чи батько [PERSON] допомагав у купівлі квартири. Свідок разом з [PERSON] вносили ці гроші в касу, що знаходиться біля кінотеатру імені М.Коцюбинського. Це було в січні-лютому 1990 р. Після укладення шлюбу [PERSON] у гуртожитку не проживала. Вони з чоловіком [PERSON] стали знімати квартиру. В 1991 р. у них народилась дитина. [PERSON] квартири здали в експлуатацію в 1992 р. Сторони та свідок вселились у квартири навесні 1992 р. Ордери видавались за місяць до вселення. На теперішній час у квартирі мешкають [PERSON] із сином. [PERSON] у квартирі не мешкає біля 4-5 років. Свідок [PERSON] стверджує про те, що кооперативні квартири в кредит не надавались. Відповідач [PERSON] кредит не брала. Свідок [PERSON] повідомила суд про те, що познайомилась з [PERSON] в 1989 р. на підприємстві, на той час вони були молодими спеціалістами. Свідок разом з [PERSON] отримували кооперативні квартири, а до цього мешкали в гуртожитку. Свідок [PERSON] теж стояла в черзі на отримання кооперативної квартири. Свідку кошти на квартиру дали її батьки. Зі слів [PERSON] їй гроші на кооперативну квартиру дала мати. На час отримання ордерів гроші за кооперативні квартири, належні [PERSON] та свідку [PERSON] , були сплачені. Перший внесок за кооперативні квартири був біля 1500 крб., решту суми було сплачено в 1990 р. Заселення в кооперативні квартири відбувалось в 1992 р. Також свідок повідомила про те, що сторони разом проживали до 2010-2011 років. Свідок [PERSON] повідомив суду про те, що позивач [PERSON] його колишній зять, а відповідач [PERSON] його сестра. В 1987 р. сестра [PERSON] приїхала додому в с. Мутин, Кролевецького району, Сумської області і повідомила про те, що є можливість стати в чергу на кооперативну квартиру. Їх мати схвалила це і сказала, що у неї (матері) є гроші на ощадній книжці. В 1989 р. свідок [PERSON] пішов служити в армію в період 1989-1991 р.р. В 1990 р. до свідка у військову частину в м. Біла Церква Київської області приїхала мати і розповіла про те, що в село приїздила [PERSON] і вони зняли гроші на квартиру в м. Вінниці, а будинок в с. Мутин залишиться йому (сину). Мати зняла з ощадної книжки 5000 крб. [PERSON] одружилась у 1990 р. Коли сестра [PERSON] була вагітна, вони разом з [PERSON] знімали квартиру на вул. Литвиненко у м. Вінниці. Вселялись у квартиру після народження дитини. Надія кредит на квартиру не брала, а гроші їй дала матір. Свідок зі сторони позивача [PERSON] дав показання про те, що позивача [PERSON] знає 12 років, з 2007-2008 років. В 2015 р. на прохання [PERSON] свідок разом з ним їздив на його батьківщину і зі слів матері позивача (нині покійної) йому відомо, що батьки допомагали [PERSON] виплачувати за квартиру. Відповідач [PERSON] просив свідка купити будівельні матеріали на ремонт квартири. [PERSON] на ремонт ванної кімнати (облицювання кахелем) здається брав кредит. В 2016 р. позивач виїхав з квартири. Відповідача [PERSON] свідок не знає. Зі слів [PERSON] кошти на кооперативну квартиру дали батьки позивача і відповідача. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що працює завідувачем архіву Департаменту міського господарства Вінницької міської ради і складала рукописний лист-відповідь від 27.09.2019 р. №18-00-006-48471 на адвокатський запит представника позивача [PERSON] адвоката Панчук І.О. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила те, що згідно з Типовим Статутом Житлово-будівельного кооперативу будівництво житла здійснювалось за рахунок особистих внесків членів ЖБК та наданих їм кредитних коштів. Рішенням виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 27.02.1990 р. №83 надано довгостроковий кредит ЖБК «Міськелектротранспортник» строком на 25 років. Кредит розподілявся між всіма членами ЖБК. 30 % вартості квартири вносив член ЖБК, а на решту 70% вартості квартири був виданий кредит кожному члену ЖБК. [PERSON] мала писати зобов`язання про погашення кредиту на певну суму, але у матеріалах справи ЖБК «Міськелектротранспортник» таке зобов`язання відповідача відсутнє. Свідок пояснила суду про те, що у відповіді від 27.09.2019р. №18-00-006-48741 на запит адвоката Панчук І.О. вона зазначила «27.02.1990 р. [PERSON] було надано довгостроковий державний кредит в сумі 4146 крб. 00 коп. терміном на 25 років для щомісячного погашення кредиту рівними частками». В судовому засіданні свідок роз`яснила, що саме таку суму 4146 крб. 00 коп. вона підрахувала сама, виходячи із загальної площі, загальної вартості будинку і загальної площі квартири, належної члену ЖБК [PERSON] . Для цього необхідно вирахувати вартість 1 кв. м квартири і помножити на площу квартири, яка розподілена [PERSON] . За результатами математичного розрахунку отримана сума державного кредиту, наданого [PERSON] 4146 крб. 00 коп., що складає 70 % вартості кооперативної квартири. Довгостроковий кредит мав бути погашений за 25 років. Спочатку [PERSON] мала платити гроші на погашення кредиту в банк, а потім в касу укрупненого житлово-будівельного кооперативу за місцем проживання, тому що ЖБК «Міськелекротранспортник» було ліквідовано 01.10.1993 р. Всі члени ЖБК зобов`язані були брати кредит. Банк кредитні кошти членам ЖБК не видавав, а перераховував організації, яка будувала будинок. Зі слів свідка, [PERSON] могла погасити всю суму кредиту 4146 крб. не протягом 25 років, а разовим платежем, якщо у неї були кошти. Також свідок пояснила про те, що на той час вона не займалась справою ЖБК «Міськелектротранспортник». Загальний кредит надавався організації, яка займалась будівництвом будинку і розподілявся між всіма членами ЖБК. Свідок не могла стверджувати про те, що [PERSON] одноразовим платежем сплатила 70 % вартості квартири, тим самим погасивши кредит. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] та письмовий доказ, наданий позивачем, що міститься на а.с. 16 відповідь Департаменту міського господарства Вінницької міської ради від 27.09.2019 року за вих. №18-00-006-48471, оскільки в судовому засіданні завідувачем архівом Департаменту міського господарства Вінницької міської ради Ширкіною Г.С. не було зазначено, з якого документу та на якому аркуші справи ЖБК «Міськелектротранспортник» містяться відомості про укладення кредитного договору [PERSON] . Крім того, суд зауважує, що в цьому листі інформація відображена станом на 27.02.1990 року про [PERSON] , тоді коли відповідач лише після укладення шлюбу 30.06.1990 року набула прізвище [PERSON] , а до цього часу такої особи не існувало. Судом з показань свідка [PERSON] достеменно встановлено, що про нібито наданий [PERSON] довгостроковий державний кредит строком на 25 років на сплату за кооперативну квартиру свідок [PERSON] зробила свій суб`єктивний висновок, який письмовими доказами з матеріалів справи ЖБК «Міськелектротранспортник» не підтверджено. Надання кредиту [PERSON] 27.02.1990 р. є припущенням свідка [PERSON] , а наданий нею розрахунок суми кредиту в розмірі 4146 грн. не є достовірним, та не належить до її повноважень завідувача архівом Департаменту міського господарства. Відповідно до п. 4 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 27.02.1990 р. №83 «Про надання довгострокового кредиту для житлово-будівельних кооперативів «Молодіжний», «Автомобіліст», «Міськелектротранспортник» було вирішено надати довгостроковий кредит для житлово-будівельного кооперативу «Міськелектротранспортник» в сумі 1019728 крб. на будівництво 160-квартирного житлового будинку та розраховано цей кредит на 25 років. З цього рішення встановлено, що цей кредит надано саме юридичній особі ЖБК «Міськелектротранспортник». Про кредитні правовідносини з надання довгострокового кредиту члену ЖБК [PERSON] в матеріалах справи ЖБК «Міськелектротранспортник» письмові докази відсутні. Належними та допустимими доказами в цій справі мають бути платіжні документи (квитанції, чеки, приходні касові ордери та інші) про сплату пайових внесків в касу ЖБК «Міськелектротранспортник» чи укрупненого ЖБК за рештою 70 % вартості квартири, в яких зазначені певні суми, період сплати та дата документа. Такі докази позивач суду не надав та в поясненнях в судовому засіданні не міг повідомити, які суми в рахунок пайових внесків виплачувались, в яку касу чи установу банку вносились кошти, з якою періодичністю та певний період часу, коли було завершено внесення коштів за спірну квартиру. Відповідно до статті 5 ЦК України\~та статті 3 ЦПК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що позивач обгрунтовує виникнення у нього права на спірне житло з моменту отримання ордеру в 1992 р. та укладення шлюбу з відповідачем в 1990 році, відтак необхідно застосовувати законодавство чинне на цей період часу. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, гаражного або іншого кооперативу чи товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж чи іншу будівлю або приміщення, надане у його користування, набуває право власності на це майно. Майно, набуте подружжям у період шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності (стаття 16\~Закону України «Про власність»). При розгляді справи позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували набуття права спільної сумісної власності на 70% спірної квартири внаслідок спільної праці подружжя. Пунктами а), б) ч. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09. 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роз`яснено, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору; внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні. Вирішуючи спори між подружжям щодо майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відповідно до\~статті 22 КпШС\~УРСР та статті 16\~Закону України «Про власність», які діяли на час набуття майна подружжям, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно із ст. 28 КпШС\~УРСР у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ст. 28 КпШС\~України). З урахуванням того, що ордер на квартиру\~\~ [ADDRESS] було видано у 1992 році, а пайові внески за цю квартиру повністю сплачено у січні лютому 1990 року , тобто до реєстрації шлюбу сторонами, то позивач як чоловік члена житлово-будівельного кооперативу, не набув право на частину паєнагромадження спірної квартири відповідно до положень\~ст. 145 ЖК України, і\~ст. 22 КпШС України. На виконання ухвали від 07.10.2020 р. Вінницького міського суду Вінницької області про витребування доказів філія Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» повідомило про те, що документи про сплату пайових внесків за кооперативну квартиру [ADDRESS] за період з січня по червень 1990 р. відсутні. Строк зберігання касових документів, що утворились в діяльності Філії за 1990 рік закінчився . Касові документи знищено. Відповідач [PERSON] дала суду пояснення про те, що квитанції про повну сплату пайових внесків в 1990 р. до укладення шлюбу з [PERSON] не збереглися. За таких обставин, суд на підставі наданих сторонами доказів, обґрунтовано вважає, що відповідачем не доведена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~1\~і ч.\~2\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з\~ч.\~2\~ст.\~78\~ЦПК України\~обставини справи,\~які за\~законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно частин 1-3 ст.\~83\~ЦПК України сторони\~та інші\~учасники справи\~подають докази\~у справі\~безпосередньо до\~суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Кожна із сторін в справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Відповідно до усталеної практики розгляду справ в порядку цивільного судочинства тягар доказування покладено на позивача. Тобто, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із\~ч.\~2\~ст.\~13\~ЦПК України\~збирання доказів\~у цивільних\~справах не\~є обов`язком\~суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В цій справі суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до\~частин 2\~і 3\~ст.\~12\~ЦПК України\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~п.\~2,\~п.\~4,\~п.\~6,\~п.\~7\~ч.\~2\~ст.\~43\~ЦПК України\~учасники справи\~зобов`язані: сприяти\~своєчасному,\~всебічному,\~повному та\~об`єктивному встановленню\~всіх обставин\~справи; подавати\~усі наявні\~у них\~докази в\~порядку та\~строки,\~встановлені законом\~або судом,\~не приховувати\~докази; виконувати\~процесуальні дії\~у встановлені\~законом або\~судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені сторонами у заявах по суті справи, показання свідків, письмові докази, та оцінивши відповідно до ст. 89 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed