Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на приміщення гаражу № 22а, який розташований по вул.Кулікова, 8а м.Сарни Сарненського району Рівненської області. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача Сарненської міської ради [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] дала пояснення відповідно до позовної заяви. Представник позивача [PERSON] пояснила, що [PERSON] у 1991 році передав позивачу приміщення гаражу, вказаного у позові, яким позивач безперервно користується з того часу. Вказаний гараж було передано позивачу власником за усною домовленістю, однак, зі слів представника позивача [PERSON], маючи рішення Сарненської міської ради № 370 від 9 жовтня 1991 року про надання дозволу [PERSON] на продаж гаражу, вважав, що володіє вказаним приміщенням на законних підставах. Представник відповідача [PERSON] пояснила, що заперечує щодо правомірності заявлених [PERSON] вимог, оскільки останнім не надано переконливих доказів того, що [PERSON] був власником спірного гаражу, а тому мав право розпоряджатись ним. Крім цього, представник відповідача, зазначила, що надані позивачем копії рішень Сарненської міської ради № 370 та № 82 видані особі, по батькові якої не співпадає, що також, просить врахувати під час оцінки судом вказаних доказів. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані докази, суд дійшов висновку щодо необгрунтованості заявлених вимог. Копія рішення Сарненської міської ради № 340 від 21 жовтня 2015 року, надана позивачем, доводить, що гараж [PERSON], розташований по вул.Кулікова,8а м.Сарни Рівненської області і йому присвоєно №22А. Із долученої до позовної заяви копії технічного паспорту, виготовленого станом на 10 вересня 2015 року, встановлено, що за адресою : вул..Кулікова, 8а м.Сарни Рівненської області дійсно розташоване приміщення гаражу площею 26 кв.м. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Таким чином, відповідно до наведеної норми для визнання за особою права власності за набувальною давністю суду необхідно встановити слідуючі обставини : що особа, яка претендує на певне майно, добросовісно заволоділа таким майном та що вона продовжує безперервно та відкрито користуватись таким майном протягом десяти років. Із позовної заяви та пояснень представника позивача [PERSON] вбачається, що позивач користується зазначеним у позові приміщенням гаражу з 1991 року. Допитаний в суді свідок [PERSON] пояснив, що він користується гаражем, який розташований поряд із гаражем [PERSON] До цього, спірний гараж належав [PERSON], який передав вказане приміщення [PERSON] орієнтовно наприкінці 80-х років і з того часу безперервно користується цим приміщенням гаражу лише [PERSON] Аналогічні пояснення дала в суді свідок [PERSON], яка підтвердила, що [PERSON] користується гаражем, який знаходиться по вул.Кулікова м.Сарни Рівненської області більше 20 років. Таким чином, позивачем підтверджено факт володіння гаражем, вказаним у позові протягом часу, що перевищує 10 років. На підтвердження добросовісності заволодіння приміщенням гаражу позивачем надані копії рішення виконкому Сарненської міської ради № 82 від 21 березня 1977 року, яким [PERSON] відведено земельну ділянку по вул..Кулікова, в районі млина, під забудову гаража для автомашини, та рішення виконкому Сарненської міської ради № 370 від 9 жовтня 1991 року, яким [PERSON] надано дозвіл продати свій власний гараж, розташований по вул.Кулікова, [PERSON]. Однак, вказані докази в жодній мірі не підтверджують ті обставини, що [PERSON] дійсно передав право користування [PERSON], а тому заволодіння останнім спірним приміщенням є добросовісним. Статтями 43, 44 ЦК України 1963 року, який діяв на момент укладення між сторонами домовленості про відчуження приміщення гаражу, передбачено, що угоди громадян між собою на суму, що перевищує 100 крб., за виключенням угод, вказаних у ст.43 цього Кодексу (тобто, угод, що виконуються при їх укладенні) та окремих видів угод, мають здійснюватись у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.153 цього ж Кодексу договір вважається укладеним, коли між сторонами у передбаченій у відповідних випадках формі досягнуто домовленість по всім суттєвим умовам. Представник позивача [PERSON] не заперечує, що будь-яких письмових угод з приводу передачі приміщення гаражу сторони не укладали. Крім цього, суд вважає підставними зауваження представника відповідача стосовно того, що надані позивачем рішення Сарненської міської ради містять невідповідність по батькові осіб, стосовно яких вони виносились ([PERSON] вказаний по батькові і як Євсійович, і як Олексійович, а ймовірний покупець зазначений як [PERSON] - в той час як позивач є [PERSON]). Таким чином, в суді не доведено факт відкритого добросовісного користування позивачем спірним приміщенням. Крім цього, відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Із копії технічного паспорту, наданої позивачем, вбачається, що спірне приміщення в КП «Рівненське ОБТІ» не зареєстровано, що, також, не заперечується представниками позивача. З огляду на наведене, суд вважає позов [PERSON] безпідставним. На підставі наведеного, ст.ст.328, 344 ЦК України,

Outcome: dismissed