Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в позовній заяві, що він з 22.12.2004 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка [INFO] року померла. За час спільного проживання він разом з дружиною [PERSON] купили у [PERSON] ? частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] загальною площею цілої частки 89,7 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м., заплативши йому 2500 доларів США. При цьому він та дружина придбали зазначену частку будинку за спільні кошти і відповідно до чинного законодавства половина придбаної частки будинку належить йому. Після смерті дружини він мав намір звернутись до нотаріальної контори з подачею заяви про прийняття спадщини, але не міг відшукати правовстановлюючі документи і зрештою 05.02.2014 року дізнався, що придбана ним та дружиною частина будинку була оформлена приватним нотаріусом [PERSON] договором дарування, тоб то [PERSON] подарував дружині свою частку будинку, таким чином позбавивши його права власності на ? частину даного будинку. Він же під час оформлення права власності на придбану частку будинку в нотаріуса не був і повністю довіряв своїй дружині. Таким чином він думав, що куплена ним та дружиною у [PERSON] частка будинку оформлена шляхом укладення договору купівлі - продажу. З цього приводу він звернувся до [PERSON] із проханням пояснити чому було укладено договір дарування, адже у нього було викуплено частку належного йому будинку та оплачено гроші в сумі 2500 доларів США. [PERSON] повідомив йому, що переоформленням будинку займалась [PERSON] і з метою дешевшої оплати між ними було укладено договір дарування. Його не цікавило яким чином відбудеться переоформлення, він отримав свої гроші і претензій ні до кого не мав. Які документи підписував у нотаріуса він не звертав уваги так як його це не цікавило. Оскільки він розраховував, що має право на частку у придбаній частині будинку як інший з подружжя, однак внаслідок укладення дружиною оскаржуваного правочину такого права позбавлений, тому вимушений звернутись до суду з позовом про визнання договору дарування удаваним і визнання за ним права власності на свою частку. Допитаний в судовому засіданні як позивач та як свідок [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Просить його позов задовольнити і стягнути з відповідачів витрати понесені ним в зв'язку з розглядом справи в суді та надання юридичної допомоги. Відповідач, він же допитаний як свідок, [PERSON] позов визнав в повному обсязі, пояснив, що він дійсно проживав в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Під час проживання в шлюбі вони придбали у [PERSON] ? частину житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS]. Для придбання будинку він отримав кошти шляхом продажу власного автомобіля та отримання кредиту в банку. Зазначена частка будинку була придбана ним та дружиною для власних потреб та за кошти подружжя і являлась їх спільною сумісною власністю подружжя. 04.08.2003 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Вони розійшлись мирним шляхом, підтримували дружні стосунки. Добровільно також поділили спільне майно. Що стосується придбаної ним та [PERSON] ? частки житлового будинку у [PERSON] то він домовився з [PERSON], що та за його частку сплотить йому 2500 доларів США і оформлення буде вчиняти вона. Через деякий час [PERSON] одружилась з [PERSON] та прийняла його прізвище. В березні 2006 року, його бувша дружина, в цей час уже [PERSON], зателефонувала йому, щоб він приїхав для оформлення частки будинку до нотаріуса. Коли він приїхав то [PERSON] сказала йому, що краще буде оформити договір дарування, поскільки так буде менша оплата. Він повідомив, що його не цікавить як буде оформлено право на частку будинку, яку він їй продав, його це не цікавить. В нотаріуса він підписав договір дарування не повідомляючи нотаріуса про то, що він за частку, яка оформляється отримав грошові кошти. [PERSON] та [PERSON] сплатили йому 2500 доларів США саме за часту належного йому житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] Вінницької області. Отже позов він визнає, оскільки частину будинку він фактично продав, а не подарував так як отримав за це грошову компенсацію. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, пояснила, що між її сестрою [PERSON] та [PERSON] 02.03.2006 року було украдено саме договір дарування, а отже даний договір виражав волю сторін і не може бути визнаний як удаваний. В задоволені позову просить відмовити. Допитана в судовому засіданні в якості третьої особи приватний нотаріус [PERSON] пояснила, що нею при посвідчені договору дарування від 02.03.2006 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] було роз»яснено сторонам умови договору, і при укладенні договору дарування між сторонами їм все було зрозуміло і в неї не виникало жодних підозр того, що сторони домовились про укладення договору купівлі-продажу, а насправді приховуючи від нотаріуса дійсні наміри вчинили укладення договору дарування. Вона ж була впевнена, що посвідчує саме договір дарування. Свідок [PERSON]дала покази в яких підтвердила, що їй відомо про купівлю частки будинку [PERSON] та [PERSON] у [PERSON] З матеріалів справи вбачається: [PERSON] та [PERSON] 22.12.2004 року зареєстрували шлюб, [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON]( а.с. 10). З свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] померла [INFO] року(а.с.11,65). З договору дарування від 02.03.2006 року вбачається, що [PERSON] подарував [PERSON] ? частину житлового будинку [ADDRESS], яка є їх спільною сумісною власністю ( а.с. 14,49,75 ). З розписки від 02.04.2006 року [PERSON] вбачається, що ним отримано від [PERSON] та [PERSON] 2500 доларів США за половину проданого їм будинку ( а.с. 19,235 ). З свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 04.08.2004 року розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] ( а.с. 50). Відповідно до свідоцтва про спадщину від 07.01.1987 року [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті матері по ? частині житлового будинку в [ADDRESS] ( а.с. 51, 208). Суд вислухавши доводи сторін, свідка, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне: Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст.60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Судом створено для сторін рівні та всі необхідні умови для надання доказів, які б підтверджували ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог або заперечень. В ході судового розгляду справи сторони заявили, що у них немає більше доказів, крім тих, які були досліджені в ході судового розгляду справи, тому суд постановляє рішення тільки на тих доказах, які досліджені в ході даного судового розгляду справи. Обставини перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі на час укладення спірного договору сторонами не оспорюються та підтвердженні Свідоцтвом про шлюб ( а.с.10). Факт смерті [PERSON] [INFO] року підтверджено свідоцтвом про смерть. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним, відповідати його внутрішній волі, недотримання цієї умови є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ЦК України підставою для визнання недійсності договору (правочину) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законодавством. Ст. 203 ЦК України встановлені наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. правочин має здійснюватися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що здійснюється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також договір може бути визнаний судом недійсним у випадку укладення договору під впливом помилки, обману, тяжкої обставини, якщо договір було укладено недієздатною особою тощо. Згідно копії договору дарування від 02.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за номером 416, сторони договору попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, діючи добровільно без будь-якого фізичного чи психологічного тиску і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, уклали цей договір про те, що Дарувальник добровільно подарував, а обдарований прийняв в дар належну дарувальнику частину житлового будинку. За п.6 цього договору його сторони підтверджують, що цей договір відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним,усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі,реальній домовленості сторін, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Дарування майна іншим особам належить до виключного права власника майна, що є предметом договору дарування. Договір дарування від 02.03.2006 року відповідає усім вимогам цивільного законодавства: по-перше, він не суперечить вимогам ЦК України; по- друге, необхідний обсяг цивільної дієздатності сторін за договором перевірено нотаріусом; по-третє, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі; по-четверте, договір укладено у письмовій формі та посвідчений нотаріально, що відповідає вимогам законодавства ( а.с. 75). Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч.1 ст.202,ч. З ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON]було укладено саме договір купівлі-продажу частки будинку, що підтверджується визнанням позову [PERSON], показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та розпискою [PERSON] про отримання коштів в сумі 2500 доларів США від [PERSON] та [PERSON] саме за ? частину будинку, що розташований в [ADDRESS] Вінницької області, який йому раніше належав ( а.с. 19). Разом з тим відповідачка [PERSON] не навела жодного доказу на спростування доводів позивача та відповідача [PERSON] щодо удаваності оспорюємого правочину. Крім того, доводи відповідачки [PERSON]щодо дійсності укладення договору дарування оспорюємого правочину, не знаходять логічного обґрунтування, оскільки [PERSON] та [PERSON]( в послідуючому [PERSON]) шлюб розірвали 04.08.2003 року (а.с.50), в подальшому [PERSON] та [PERSON] 22.12.2004 року зареєстрували шлюб( а.с.10), а отже на день посвідчення оспорюємого договору його сторони були чужими людьми і підстав для обдаровування одного з них іншим не існувало. За таких обставин суд вважає, що під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Немирівського нотаріального округу Вінницької області [PERSON] « Про визнання договору дарування удаваним, визнання права власності», судом достовірно встановлено, що волевиявлення [PERSON] та [PERSON] було спрямовано на укладення договору саме купівлі-продажу частки будинку, а не на укладення договору дарування квартири. Отже,внаслідок укладеного договору купівлі-продажу частки житлового будинку [PERSON], яка на момент купівлі перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], то придбана частка є їх спільною сумісною власністю, оскільки була придбана для потреб сім»ї та на спільні кошти. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 70 СК України частки майна подружжя є рівними. При вирішені питання про визнання права власності на частку в житловому будинку за позивачем [PERSON] суд виходить з наступного: Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами у справі, що відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, [PERSON] та [PERSON] купили у [PERSON] ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Слідуюча ? частина цього ж будинку, в порядку спадкування після смерті матері, належала [PERSON] Отже [PERSON] та в той час [PERSON] ( в послідуючому [PERSON]) [PERSON], виходячи з рівності часток майна подружжя, відповідно було придбано по ? частині половини житлового будинку, який належав [PERSON] Після даного придбання [PERSON] стала власником ? частин, а [PERSON] ? частини від всього зазначеного житлового будинку. Як зазначено в договорі дарування частки житлового будинку від 02.03.2006 року [PERSON] відчужив [PERSON] ? частину зазначеного житлового будинку, яка була їх спільною сумісною власністю, оскільки була придбана ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали, відповідно до удаваного договору дарування, у [PERSON] належну йому всього ? частку житлового будинку, ставши таким чином власниками по 1/8 частині від цілої частки будинку . Отже,виходячи з наведеного, суд вбачає, що позивач [PERSON] має право на 1/8 частку в житловому будинку [ADDRESS] право власності на яку за ним і слідує визнати. Що стосується клопотання відповідача [PERSON] та її представника, щодо відмови в задоволені позову в зв'язку з застосуванням строків позовної давності то суд вважає, що дане клопотання не обґрунтоване та строк позовної давності не може бути застосовано з огляду на наступне: Ст.261 ч.1 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено в судовому засіданні при посвідченні договору дарування між [PERSON] та [PERSON] позивач [PERSON] був впевнений, що між ними буде укладено саме договір купівлі-продажу частки будинку. При цьому він не був присутнім в нотаріуса і не міг знати який саме правочин укладено.Він являється особою юридично не обізнаною. В послідуючому, [PERSON], 07.05.2010 року склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON].( а.с.23). Крім того 17.09.2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] « про визнання правочину дійсним, визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться в [ADDRESS]», Немирівським райсудом було ухвалено рішення про задоволення цього позову( а.с.12-13). Відповідачка [PERSON] повністю визнала позов. Зазначене рішення в послідуючому, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17.03.2014 року скасовано та ухвалено рішення про відмову в задоволені позову( а.с.15-18). Зазначені дії як [PERSON] так і [PERSON] суд вважає направлені на позбавлення права на частку в спільному майні [PERSON], при цьому , діючи з зазначеним умислом у [PERSON] були всі підстави введення в оману та ненадання для ознайомлення [PERSON] фактично укладеного договору дарування. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] дійсно міг дізнатись про порушення свого права , а саме посвідчення у нотаріуса договору дарування, а не договору купівлі-продажу, за обставин на які він посилається, а саме після смерті дружини, збираючи документи для подачі нотаріусу для прийняття спадщини. Оскільки позовна давність, відповідно до вимог чинного законодавства встановлена тривалістю у три роки, а позивач довідався про порушення свого права взимку 2014 року, як він зазначає 05.02.2014 року, то на підставі вище викладеного дані доводи позивача суд сприймає як достовірні, а отже підстав для застосування спливу строків позовної давності не вбачає. Вирішуючи питання, щодо стягнення судових витрат, суд виходить з вимог ст.. 88 ЦПК України, відповідно до якої, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. Оскільки кінцевим результатом розгляду справи було визнання права власності на частку майна, заявлену позивачем в розмірі ? частини, а задоволено в розмірі 1/8 частини, тому пропорційно в 2 рази і зменшується сума відшкодування судових витрат. Так як документально підтверджені судові витрати становлять 4872 грн за надання правової допомоги та 498 грн оплата судового збору, а загалом 5370 грн. То ? частки від цієї суми становить 2685 грн, а отже з обох відповідачів підлягає стягненню на користь позивача по 1342 грн 50 коп. На підставі викладеного ,

Outcome: partial