Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в інтересах позивача [PERSON] до відповідачів [PERSON], [PERSON] та Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення виконкому сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на нерухоме майно. Вобґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 08.06.1993 року, у віці 67 років, помер батько позивача [PERSON]. На день смерті останнього разом з ним були зареєстровані та проживали позивач [PERSON] та його мати [PERSON], які прийняли спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном. 21.03.2007 року, у віці 80 років, померла мати повивача - [PERSON] На день смерті останньої разом з нею був зареєстрований та проживав лише позивач [PERSON], який і прийняв спадщину. У зареєстрованому шлюбі батьки позивача [PERSON] та [PERSON] перебували з 26.04.1950 року. Під час шлюбу у них народилось троє дітей: позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та [PERSON], яка померла 30.01.2012 року. За життя батьки позивача побудували житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами по вул. Центральна, №15, (колишня вул. Головна № 5), в с. Михайлівка Глибоцького району, Чернівецької області. У 1988-1989 роках позивач спільно з батьками побудували новий будинок на цьому ж подвір'ї. До спірного спадкового майна належить господарство, що розташоване, по вказаній адресі до складу якого входить: житловий будинок - літ. «А», загальною площею 57,5 кв.м., у тому числі житловою площею 37,2 кв.м.; ганок - літ. «а»; житловий будинок - літ. «Б», загальною площею 98,8 кв.м., у тому числі житловою площею 53,3 кв.м.; веранда - літ. «Б1»; ганок - літ. «б»; літня кухня - літ. «В»; сарай - літ. «Г»; сарай - літ. «Д»; сарай-літ. «Ж»; сарай-літ. «З»; убиральня - літ. «Е»; колодязь - №І, огорожа - № 1; ворота - № 2, загальною вартістю - 51969,00 гривень. Після смерті матері позивач звернувся до приватного нотаріуса, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове нерухоме майно йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Крім цього посилається на те, що оскільки після смерті батька позивача, спадщину прийняли лише двоє спадкоємців, які вступили в управління спадковим майном, а саме позивач [PERSON] та його мати [PERSON], враховуючи, що новий житловий будинок був побудований спільною працею членів сімї, а саме позивачем та його батьками, покійна мати позивача [PERSON] не мала права оформити на себе право власності на все нерухоме майно, а сільська рада не мала право приймати рішення про оформлення за нею права власності на спірне майно. При цьому, у звязку з цим підлягає визнанню недійсним договір дарування житлового будинку укладений між [PERSON] та [PERSON] Також посилається на те, що за життя покійна мати позивач говорила про те, що вона бажає за краще зробити заповіт на позивача і на його сестру [PERSON], при цьому позивач не знав і не міг знати про те, що мати оформила право власності на все майно на себе і подарувала все майно відповідачці [PERSON] З огляду на викладені обставини, позивач просить поновити строк позовної давності та визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №49 від 30.04.2002 року «Про оформлення права власності на житловий будинок»; визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння видане Михайлівською сільською радою 03.07.2002 року на ім'я [PERSON]; визнати недійсним договір дарування житлового будинку серії ВАА № 366862 від 23.08.2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а також визнати за [PERSON] право власності на спірне нерухоме майно, яке розташоване по вул. Центральна, №15, в с. Михайлівка Глибоцького району, Чернівецької області . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] під час судового розгляду справи, позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, з підстав які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився проте, він неодноразово надсилав до суду свої письмові пояснення, в яких вказував на те, що на спірне нерухоме майно він не претендує, позивач участь у будівництві нового будинку не приймав, при цьому йому було відомо про те, що мати все майно подарувала [PERSON], а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, а справу просив розглянути у його відсутності. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення позовних вимог, вказували на те, що позивачу було відомо про договір дарування, а тому просили відмовити у задоволення позову у звяжу із спливом строків позовної давності. Представник Михайлівської сільської ради в судове засідання не зявився, проте він надав суду заяву в якій просив розглянути справу у його відсутності та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по праві, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України, передбачає, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Зокрема, особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 1950 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії XV-УА №095099 від 26.04.1950 року. Під час шлюбу у них народились троє дітей: позивач [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON], яка померла 30.01.2012 року. Відповідно до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України, яке було чинне на момент спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 1 статті 77 Кодексу про шлюб та сімю України було передбачено, що за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. За життя, під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] побудували два житлових будинки та господарські будівлі і споруди, що розташовані в с. Михайлівка, Глибоцького району, Чернівецької області, до складу яких входить: житловий будинок - літ. «А», загальною площею 57,5 кв.м., у тому числі житловою площею 37,2 кв.м., рік побудови - 1950; ганок - літ. «а»; житловий будинок - літ. «Б», загальною площею 98,8 кв.м., у тому числі житловою площею 53,3 кв.м. рік побудови 1988; веранда - літ. «Б1»; ганок - літ. «б»; літня кухня - літ. «В»; сарай - літ. «Г»; сарай - літ. «Д»; сарай-літ. «Ж»; сарай-літ. «З»; убиральня - літ. «Е»; колодязь - №І, огорожа - № 1; ворота - № 2, загальною вартістю - 51969,00 гривень. Слід зазначити, що відповідно до довідки Михайлівської сільської ради від 05.02.2016 року №157 поштова адреса спірного будинковолодіння, яке розміщене по вул. Головній, 5, с. Михайлівка, Глибоцького району, Чернівецької області змінено на вул. Центральна №15, Глибоцького району, Чернівецької області. Відповідно до копії погосподраської книги станом на 1991 рік спірне господарство відносилось до суспільної групи службових дворів. Таким чином спірне господарство належало [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. При цьому, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що оскільки він своєю працею приймав участь у будівництві нового житлового будинку (1988 року побудови) йому та його померлим батькам цей будинок належить на праві спільної сумісної власності, оскільки, відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам розяснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність», щодо спільної сумісної власності поширюється на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (тобто з 15 квітня 1991 року), в даному випадку правовідносини виникли раніше. [PERSON] помер 08.06.1993 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-МИ №471808 від 09.06.1993 року, і після його смерті відкрилась спадщина на його 1/2 частку у спільно сумісному майні подружжя. Відповідно до відповіді приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу [PERSON], спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. На день смерті [PERSON] разом з ним були постійно зареєстровані та проживали в [INFO], його дружина [PERSON] та син (позивач по справі) [PERSON], що підтверджується довідкою Михайлівської сільської ради від 01.12.2015 року за №115. Згідно копії довідки виконкому Михайлівської сільської ради від 21.01.1994 року,позивач [PERSON] провів похорон свого батька [PERSON]. Позивач [PERSON] проживає по даний час в с. Михайлвка по вул. Центральна, 15 Глибоцького району, Чернівецька області з 1965 року, що підтверджується довідкою Михайлівської сільської ради від 01.12.2015 року за №115. Згідно вимог ст.548 ЦК Української РСР спадкоємець має прийняти спадщину. Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Враховуючи, що позивач [PERSON] та померла [PERSON] на момент смерті [PERSON] проживали разом з ним, провели його похорон та після його смерті продовжили проживати у спірному господарстві, суд вважає, що вони фактично вступили в управління спадковим майном та прийняли спадщину, при цьому [PERSON] успадкував 1/4 частину спірного майна та 1/4 частину успадкувала померла [PERSON] і її частка склала 3/4 частини (1/2+1/4). Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли також відповідач [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованими, і будь-яких належним та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не було надано. Разом з тим, незважаючи на те, що померла [PERSON] мала права на 3/4 частки спірного нерухомого майна, рішенням виконавчого комітету №49 «Про оформлення права власності на житловий будинок» від 30.04.2002 року було вирішено оформити право власності за нею на житловий будинок: що складається з двох житлових будинків літери «А», «Б», господарські споруди: літня кухня літера «В», сараї літера «Г, Д, Ж, З» вбиральня літера «Е», колодязь І, огорожа №1,2, що підтверджується архівним витягом від 05.04.2016 року за №1/121. На підставі вказаного рішення, 08.07.2002 року померла [PERSON] отримала свідоцтво на право приватної власності на будинковолодіння яке розташоване в с. Михайлівка, по вул. Головній, 5, Глибоцького району Чернівецької області, яке складається з житлових будинків літери «А», «Б», літньої кухні літера «В», сараї літери «Г, Д, Ж, З» вбиральня літера «Е», колодязь І, огорожа №1,2., що підтверджується копією відповідно свідоцтва. Крім цього, судом встановлено, що договором дарування житлового будинку серії ВАА №366862 від 23.08.2002 року померла [PERSON] подарувала [PERSON] будинковолодіння, яке розташоване в с. Михайлівка по вул. Головній, 5 Глибоцького району Чернівецької області, до складу якого входить житловий будинок літера «А» житловий будинок літери «Б», літня кухні літера «В», сараї літери «Г, Д, Ж, З» вбиральня літера «Е», колодязь І, огорожа №1,2. Відповідно до вимог ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. З огляду на викладені обставини враховуючи, що померла [PERSON] на мала права розпоряджатись усім спірним господарством (ст.243 ЦК УРСР), суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, і вважає за необхідним скасувати рішення виконавчого комітету в частині оформлення права власності на 1/4 частку спірного будиноколодіння за померлою [PERSON]М, визнати частково недійсним свідоцтво про право власності та частково недійсним договір дарування спірного будинковолодіння та визнати за позивачем право власності на 1/4 частину спірного нерухомого майна. Крім цього, враховуючи, що [PERSON] після смерті свого батька прийняв свою частку у спадщині вступивши в управління та володіння спадковим майном, а тому суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення заяви відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: partial