Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого посилається на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Будинок належить йому на підставі договору дарування будинку від 05 березня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори за № 2-865, зареєстрованого в БТІ під № 1914 в книзі 8, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 квітня 2009 року. Відповідач в його будинку була зареєстрована як дружина, але рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.08.2019р. шлюб між ними розірвано. Не зважаючи на рішення суду, втрати статусу члена сім`ї, колишня дружина позивача не бажає добровільно знятися з реєстраційного обліку в його будинку. Відповідач [PERSON] не проживає в його будинку з 10 квітня 2019року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, її особистих речей в квартирі немає. На теперішній час реєстрація відповідача в його будинку заважає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Таким чином, позивач зазначає, що реєстрація колишньої дружини в його квартирі, набутої ним до реєстрації шлюбу, не дозволяє йому користуватися та розпоряджатися своєю власністю та значно обмежує його законні права, а тому, посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що належить позивачеві на праві особистої власності. Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання не з`явилася, вважається такою, що повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить йому на підставі договору дарування будинку від 05 березня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори за № 2-865, зареєстрованого в БТІ під № 1914 в книзі 8. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюб, 11 квітня 1992 року позивач - [PERSON] , та відповідач - [PERSON] , вступили в зареєстрований шлюб. Згідно копії рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано копію Акту обстеження матеріально-побутових умов виконавчого комітету Губиниської селищної ради від 07 вересня 2020 року, згідно якого відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але фактично не проживає в будинку [ADDRESS] , з 10 квітня 2019 року. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає позивач у своєму позові, наявність реєстрації відповідача у належній йому, на праві власності, квартирі, порушує його права власника, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved