Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. До початку розгляду судом справи по суті позивач змінив підставу позову та обґрунтував його тим, що 17.08.2014 року померла його рідна тітка - [PERSON], [INFO], яка була зареєстрована та проживала на час смерті у квартирі [ADDRESS]. Зазначена квартира належала [PERSON] на праві власності. Оскільки інших спадкоємців у померлої [PERSON] не було, позивач 18.09.2014 року звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. Проте, як зясувалось під час оформлення спадщини, вищезгадана квартира, яка належала [PERSON] та мала б увійти до складу спадкового майна, була продана 15.08.2014 року (тобто за 2 доби до смерті [PERSON]І.) відповідачкою [PERSON] своєму синові [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] Як вбачається з даного договору купівлі-продажу, [PERSON] діяла від імені продавця [PERSON] на підставі усного договору доручення, в підтвердження укладення якого видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], яка була видана в той же день. Відповідачка [PERSON] є колишнім соціальним працівником, яка здійснювала догляд та допомагала по господарству померлій [PERSON] з 2008 до 2011 року. Після припинення виконання відповідачкою своїх обовязків, вона не переставала періодично навідуватись до [PERSON] В день укладення оспорюваного договору доручення та видачі довіреності на продаж квартири [PERSON] була госпіталізована службою швидкої медичної допомоги в стаціонар Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги з діагнозом: «Гостра обтураційна кишкова непрохідність. Атеросклеротичний кардіосклероз I-II ст. А, гіпертонічна хвороба ІІ ст. середнього ступеню ризику. Гіпертензивне серце». Скориставшись хворобливим і безпорадним станом [PERSON], відповідачка [PERSON] зявилась до неї додому з нотаріусом та отримала довіреність на продаж її квартири. В цей же день, діючи від імені [PERSON], вона уклала оспорюваний договір купівлі-продажу даної квартири зі своїм сином - [PERSON] Позивач вважає, що в момент укладання договору доручення та підписання довіреності на продаж квартири [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними внаслідок важкого хворобливого стану, який потягнув за собою термінову госпіталізацію до хірургічного відділення, та призвів через добу до її смерті. Окрім того, відповідно до оспорюваного договору купівлі-продажу оціночна вартість квартири складала 266393,38 грн., в той час як продаж квартири був здійснений за 140000 грн., що майже вдвічі менше за її дійсну вартість. Вказана квартира була єдиним нерухомим майном померлої і її постійним місцем проживання. Іншого майна в [PERSON] не було. Тому факт позбавлення себе єдиного житла шляхом продажу за ціною, вдвічі меншою за ринкову вартість, доводить те, що [PERSON] не усвідомлювала в момент вчинення оскаржуваних правочинів негативних наслідків позбавлення себе єдиного житла на умовах його продажу за вкрай низьку ціну. За життя [PERSON] ніколи не мала наміру продавати належну їй на праві власності квартиру. Крім того, вона не була зацікавлена позбавляти себе майна в обмін на отримання коштів, оскільки не мала матеріальних проблем та не потребувала будь-яких коштів, оскільки була матеріально забезпеченою особою. З огляду на викладене вище, посилаючись на норми ст.ст. 16, 203, 215, 216, 225 ЦК України, позивач просив суд: визнати недійсним договір доручення, укладений 15.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 15.08.2014 року між [PERSON], від імені якої по довіреності діяла [PERSON] та [PERSON]; застосувати наслідки недійсності зазначених правочинів, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів у розмірі 140000 грн., переданих на виконання недійсного правочину; визнати за позивачем право власності на вищевказану квартиру в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на доводи, що наведені в позовній заяві. Позивач додатково суду пояснив, що померла [PERSON] була його рідною тіткою, між ними були дуже теплі відносини. За життя [PERSON] хворіла, у неї в тазостегновому суглобі були затиснуті нерви. В 2011 році [PERSON] відмовилась від послуг соціальної працівниці [PERSON] і до неї почала приходити інша соціальна працівниця [PERSON], яка обслуговувала [PERSON] 13.08.2014 року [PERSON] зателефонувала йому і повідомила, що його тітка в поганому стані. Наступного дня позивач разом з братом приїхав до Вінниці з Білої Церкви, де він проживає, щоб забрати тітку для лікування до Білої Церкви, однак тітка сказала, що вона в такому стані не доїде. Останній раз він бачив тітку 14.08.2014 року, вона була у лежачому стані, мова її була загальмованою, вона потребувала постійної сторонньої допомоги. 15.08.2014 року [PERSON] госпіталізували після виклику швидкої медичної допомоги і цього ж дня через 8 годин виписали додому. Коли він дзвонив на стаціонарний телефон до тітки 14, 15, 16 серпня, то слухавку піднімали то [PERSON], то [PERSON], а тітку до телефону вони не підпускали. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити. Суду пояснила, що вона з померлою знайома з молодих років, коли працювала у с. Шпикові. В подальшому, у 2008-2009 роках, коли вона працювала соціальним працівником у благодійній організації «Хесед», її направили доглядати [PERSON], чому вони обоє зраділи. На початку серпня 2014 року [PERSON] перейшла жити до [PERSON] та доглядала за нею до її смерті. За те, що вона доглядала [PERSON] протягом 6 років, остання сказала, що продасть їй свою квартиру за півціни, тобто за 140000 грн. За спільною домовленістю дану суму [PERSON] віддала [PERSON] наперед, 10.08.2014 року, а вона, в свою чергу, віддала її своїм племінникам, залишивши собі 2000 грн., про що їй особисто повідомила. 15.08.2015 року близько 9 ранку [PERSON] разом з нотаріусом прийшли додому до [PERSON] з метою оформлення договору купівлі-продажу квартири. [PERSON] була при ясному розумі, нормально говорила та все розуміла. Нотаріус залишилась з [PERSON] наодинці в кімнаті та про щось з нею розмовляла. Далі нотаріус повідомила [PERSON], що краще спочатку оформити на неї довіреність на продаж квартири, а вже в подальшому її продати. Тому між [PERSON] та [PERSON] було оформлено усний договір доручення, на підставі якого видано довіреність на продаж квартири. Потім [PERSON] поїхала в нотаріальну контору оформлювати договір купівлі-продажу вказаної квартири на свого сина, а з [PERSON] залишилась з [PERSON] Згодом вона дізналась, що [PERSON] стало погано і її забрали в лікарню. З нотаріальної контори вона поїхала в лікарню, де лікар її повідомив, що [PERSON] необхідно робити операцію, однак остання від неї відмовилась. Цього ж дня [PERSON] відвезли додому. Наступного дня, 16.08.2014 року, їй стало краще, однак увечері знову погіршало і вночі вона померла. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що [PERSON] це його мати. З [PERSON] у нього були теплі, нормальні відносини. Він періодично підвозив матір до [PERSON] додому. 15.08.2014 року він також допомагав транспортувати [PERSON] з лікарні додому. Психічний стан [PERSON] був нормальний, вона жартувала, нормально розмовляла. Чим вона хворіла йому невідомо. Розрахунок за квартиру здійснювався 10.08.2014 року. Він особисто передав [PERSON] 140000 грн. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона з квітня 2010 року працювала в благодійній організації «Хесед» соціальним працівником. З 1 квітня 2010 року вона почала доглядати [PERSON] До неї додому вона приходила 5 днів на тиждень, крім вихідних. У розмовах [PERSON] їй говорила, що вона давно знає [PERSON] і хоче їй віддячити за догляд, залишивши квартиру. Перед приїздом племінників у серпні 2014 року [PERSON] їй говорила, що буде розмовляти з ними з приводу передачі квартири [PERSON] і їх також не образить. Казала, що в неї під подушкою є передані їй за квартиру гроші, які вона віддасть племінникам.15.08.2014 року близько 9 години ранку додому до [PERSON] прийшла нотаріус з приводу переоформлення квартири. В цей час [PERSON] була при ясному розумі. Нотаріус розяснила їй її права та прочитала довіреність і [PERSON] розуміла, що підписує. [PERSON] не мала проблем з памяттю, до останнього дня вона розгадувала кросворди, постійно була у піднесеному настрої, цитувала вірші. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знала [PERSON] ще з дитинства. В останній час вона відвідувала її щодня по 2-3 години. За життя [PERSON] була дуже розумною жінкою. Вона казала їй, що хоче залишити свою квартиру [PERSON], оскільки остання її доглядала і вони підтримували дружні відносини. Востаннє бачила [PERSON] 16.08.2014 року перед днем смерті. Остання була в нормальному психічному стані, цитувала вірші. В стані депресії [PERSON] не перебувала, в неї були переживання з приводу її хвороби. З памяттю у неї проблем не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу. Влітку 2014 року вона виїздила додому до [PERSON] для посвідчення правочину. В цей час [PERSON] була повністю дієздатна, адекватна, вона лише погано пересувалась. [PERSON] виявила бажання відчужити свою квартиру [PERSON], уклавши договір купівлі-продажу, однак було вирішено оформити договір доручення на продаж квартири, оскільки для оформлення договору купівлі-продажу необхідно було зібрати певний пакет документів, а [PERSON] не могла пересуватись. [PERSON] казала, що [PERSON] багато років за нею доглядала і видала доручення, щоб остання розпорядилась квартирою. Паспорт та ідентифікаційний код для вчинення правочину [PERSON] надала особисто. Довіреність [PERSON] прочитала і з нею погодилась. Договір купівлі-продажу квартири вчинявся в офісі нотаріуса. З приводу формулювання в договорі купівлі-продажу, що [PERSON] має звільнити квартиру до 1 вересня 2104 року, нотаріус зазначила, що це стандартна фраза і [PERSON] було відомо про вказане формулювання, однак вона повністю довіряла [PERSON] і була впевнена, що все буде добре і на вулиці вона не залишиться. [PERSON] повністю розуміла значення своїх дій, в стані депресії, тривоги, психологічного пригнічення не перебувала. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 24.02.1994 року на підставі рішення Вінницької міської ради народних депутатів та відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1, а.с. 168, 169). За вказаною адресою [PERSON] постійно проживала і була зареєстрована, що підтверджується довідкою від 15.08.2014 року № 2645/5, виданою МКП «ЖЕК № 15» (т.1, а.с. 173). 15.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено усний договір доручення, на виконання якого [PERSON] видала на імя [PERSON] довіреність, якою уповноважила останню бути її представником по питанню продажу на умовах їй відомих, належної [PERSON] квартири [ADDRESS]. Зазначена довіреність посвідчена того ж дня приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 752. На звороті довіреності зазначено, що вона підписана [PERSON] в присутності нотаріуса. Особу [PERSON] встановлено і її дієздатність перевірено. У звязку з похилим віком довірителя довіреність посвідчена за місцем її проживання за адресою: [INFO] (т.1, а.с. 170). Того ж дня, 15.08.2014 року, між [PERSON], від імені якої на підставі вищевказаної довіреності діяла [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] в особі представника [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 769 (т. 1, а.с. 166, 167). У відповідності до п. 4 даного договору продаж квартири вчинено за 140000 грн., які покупець сплатив, а представник продавця отримав повністю до підписання договору. Згідно з п. 5 цього договору оціночна вартість квартири для цілей оподаткування станом на 15.08.2014 року складає 266393,38 грн. 15.08.2014 року право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.06.2015 року (т. 1, а.с. 25, 26). 17.08.2014 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.08.2014 року серії І-АМ № 293965 (т. 1, а.с. 90). Копія спадкової справи на майно померлої [PERSON] знаходиться в матеріалах справи (т. 1, а.с. 79-130). 18.09.2014 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] з письмовою заявою про прийняття спадщини (т. 1 , а.с. 82). З матеріалів спадкової справи вбачається, що заповіту після своєї смерті [PERSON] не залишила, єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину, є її племінник - позивач [PERSON] 04.03.2015 року на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з грошових коштів з належними відсотками та компенсаціями, що знаходяться на відповідних рахунках в АТ «Ощадбанк», в розмірі 967,23 євро та 6135 євро (т. 1, а.с. 112). 07.04.2015 року на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом (додаткове), яка складається з грошових коштів, що знаходяться на відповідних рахунках в ПАТ КБ «ПриватБанк», в розмірі 2030,01 євро, 2547 грн., 254,43 грн., 587,50 дол. США (т. 1, а.с. 124). Того ж дня на ім'я позивача видано свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, яка складається з грошового вкладу з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією в сумі 3016 дол. США (т. 1, а.с. 126). За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності з ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ч. 1 ст. 1003 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою ст. 203 ЦК України, зокрема, передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як розяснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 02.06.2016 року, проведеної судово-психіатричним відділенням Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. Ющенка, встановлено наступне. За даними архіву Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. Ющенка [PERSON] на стаціонарному обстеженні та лікуванні не перебувала. Із амбулаторної медичної картки № 6-6724, яка також оглядалась в судовому засіданні, слідує, що [PERSON] зверталась за медичною допомогою з приводу різних соматичних захворювань (захворювання тіла, не пов'язані з психічними захворюваннями), починаючи з 2005 року. Із карти виїзду бригади лікарів станції швидкої медичної допомоги від 15.08.2014 року вбачається, що [PERSON] скаржилась на загальну слабкість, біль та здуття живота, нудоту, блювоту, сухість в роті. Повідомила, що даний стан у неї виник раптово і повязувала його із порушенням дієти. Також вказала, що впродовж останніх 9 років страждає на холецисто-панкреатит. При обстеженні загальний стан задовільний. Свідомість ясна, поведінка спокійна. У неврологічному стані відхилень не виявлено. Встановлений попередній діагноз: загострення хронічного холецисто-панкреатиту? Гостра кишкова непрохідність? Пацієнтка доставлена у Вінницьку міську клінічну лікарню швидкої медичної допомоги (т. 2, а.с. 53). Згідно з копією медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] 15.08.2014 року о 14:15 год. була доставлена бригадою швидкої медичної допомоги в хірургічне відділення Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги. Лікарю приймального відділення скаржилась на загальну слабкість, інтенсивний біль по всьому животу, нудоту, блювоту, здуття живота. Зі слів захворіла 08.08.2014 року, коли зявились вищезазначені скарги. Загальний стан середнього ступеня важкості. 15.08.2014 року [PERSON] була оглянута лікарем-терапевтом. Скаржилась на болі в животі, нудоту, блювоту, закрепи, набряки на ногах. Встановлений діагноз: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба II ст., гіпертензивне серце, синусова тахікардія. 15.08.2014 р. о 16:00 год. оглядалась лікарем-анестезіологом - положення в ліжку лежаче. Скаржилась на загальну слабкість, сухість в роті, біль у животі. Живіт болісний в усіх відділках, здутий, перистальтика не вислуховується. Встановлений діагноз: гостра кишкова непрохідність. Після сумісного лікарського огляду 15.08.2014 року о 17:00 [PERSON] було виявлено клініку раку товстого кишковика. Від проведення рентгенографії органів черевної порожнини, лікування, а також від оперативного встручання та подальшого перебування в хірургічному відділенні хвора категорично відмовилась. Про можливі ускладнення попереджена. Виписана з лікарні з заключним діагнозом: рак товстого кишковика (т. 1, а.с. 139-152). На підставі викладеного комісія судових експертів дійшла висновку, що [PERSON] при житті, в тому числі і на час вчинення нею правочину (підписання довіреності від 15.08.2014 року) на хронічне душевне захворювання не страждала, перебувала поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, про що свідчить її достатня соціально-трудова адаптація впродовж життя, відсутність недоречностей в її поведінці та звернень до лікаря-психіатра за медичною допомогою. Крім цього, [PERSON], особливо в останні роки свого життя, перебувала під постійним наглядом лікарів, з якими підтримувала адекватний мовний контакт, логічно і послідовно висловлювала скарги стосовно стану свого здоров'я у відповідності до соматичних захворювань, лікарями не відмічались у неї будь-які порушення в сферах мислення, памяті, інтелекту, волі, емоцій, свідомості, критики, а також психотична симптоматика (маячення, галюцинації). Наявні у неї соматичні захворювання: загальний атеросклероз, церебросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопатія, хронічна недостатність мозкового кровообігу, онкопатологія (рак товстого кишковика) не викликали клінічно значимих порушень в сфері її психічної діяльності, які б вплинули на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тому [PERSON] за своїм психічним станом 15.08.2014 року на момент оформлення довіреності на продаж квартири на [PERSON], усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними і на хронічне душевне захворювання, в тому числі і недоумство, не страждала, перебувала поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності (т. 2, а.с. 87-90). За правилом ч. 1 ст. 225 ЦК України для визнання правочину недійсним суду необхідно встановити, що на час вчинення такого правочину особа була абсолютно неспроможна усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що під час вчинення оспорюваного договору доручення від 15.08.2014 року [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, доказів протилежного судом не встановлено. Позивачем не надано суду жодного доказу, що [PERSON] страждала на будь-яке душевне захворювання, чи випадки розладів психічної діяльності, так як і не надано доказів того, що наявні у [PERSON] соматичні захворювання спричинили порушення в сфері її психічної діяльності, які б вплинули на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час вчинення оспорюваного правочину. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі наведеного вище суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсним договору доручення, укладеного 15.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON], а тому позов в цій частині слід залишити без задоволення. Зважаючи на те, що решта позовних вимог (щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2014 року, застосування наслідків недійсності правочинів та визнання за позивачем права власності на вищевказану квартиру в порядку спадкування за законом) є похідними від першої, в їх задоволенні також слід відмовити. Суд також вважає безпідставними доводи позивача про недійсність договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2014 року з тих підстав, що її продаж був вчинений за ціною, яка є майже вдвічі менше за її оціночну вартість, з огляду на те, що ціна в договорі встановлюється саме за домовленістю сторін цього договору (ч. 1 ст. 632 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Позивачем не було надано суду доказів того, що померла [PERSON], видаючи довіреність [PERSON], доручала останній продати спірну квартиру за іншу ціну, ніж та, яка встановлена у договорі. Крім того, показами свідків підтверджується та обставина, що [PERSON], виходячи із почуття вдячності [PERSON], мала намір продати їй спірну квартиру за значно нижчою ціною, ніж її ринкова вартість. Враховуючи те, що розгляд справи судом завершено, заходи забезпечення позову, що застосовані відповідно до Ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 01.07.2015 року підлягають скасуванню. ( Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що в задоволенні позову відмовлено, а відповідачами не підтверджено наявність понесених судових витрат, судові витрати, понесені позивачем, слід залишити за останнім.

Outcome: dismissed