Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що на підставі договору позики від 3 грудня 2014 року він (позивач) позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 15 000 грн. без одержання процентів за користування позикою строком до 15 липня 2015 року. [PERSON] добровільно не повернув йому (позивачу) позичені кошти. [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 15 000 грн. та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, які зазначені в позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, пояснили, що грошові кошти, зазначені в договорі позики, відповідач не отримував, а тому договір позики від 3 грудня 2014 року не є укладеним. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що 3 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 15 000 грн. з терміном повернення боргу до 15 липня 2015 року, що підтверджується копією договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Зеленським В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1210 (а.с. 31), та копіями документів, на підставі яких був посвідчений зазначений договір (а.с. 32-37). Форма договору позики, що передбачена ст. 1047 ЦК України, сторонами дотримана. В силу ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідачем та його представником не надано доказів того, що вищезазначений договір оспорювався у встановленому законом порядку з підстав, зазначених в ст. 1051 ЦК України. Доводи відповідача та його представника про те, що відповідач не отримував кошти від позивача, факт передачі коштів не підтверджується належними доказами, не заслуговують на увагу, оскільки є необґрунтованими, такими, що не відповідають чинному законодавству, та спростовуються добутими по справі доказами. Верховний Суд України при розгляді цивільної справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, суд вважає доведеним факт передачі [PERSON] грошових коштів в сумі 15 000 грн. [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню позивачу отриманих у борг коштів в сумі 15 000 грн. у встановлений строк, чим порушив вимоги ст. 1049 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані на законі та підлягають задоволенню. З відповідача на користь позивача згідно договору позики від 3 грудня 2014 року підлягають стягненню грошові кошти в сумі 15 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 243,60 грн., що підтверджується квитанцією, а тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (а.с. 1). Судові витрати позивача на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача, оскільки представником позивача докази, які підтверджують витрати позивача на правову допомогу (квитанція до прибуткового касового ордера від 11 листопада 2015 року та розрахунок компенсації витрат на правову допомогу) були подані з порушенням встановленого порядку, а саме під час судових дебатів, що суперечить ч. 8 ст. 193 ЦПК України. На підставі ст.ст. 16, 625, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст.ст. 88, 193, 214, 215 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved