Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS], шляхом зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі. В обґрунтування зазначив, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. 25.08.2001 року він уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] Після реєстрації шлюбу [PERSON] зареєструвалася і почала проживати в належній йому квартирі. Від цього шлюбу у них в 2000 році народилася донька [PERSON] 01.04.2014 року, коли позивач повернувся додому з роботи він побачив, що його дружина разом із донькою, без всякого попередження переїхала мешкати на інше постійне місце проживання. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2014 року був задоволений позов позивача про розірвання шлюбу з [PERSON], під час слухання справи [PERSON] жодного разу на засідання суду не зявилася. До теперішнього часу відповідачі квартирою належною [PERSON] не цікавляться, ніяких витрат по сплаті за комунальні послуги не несуть. Відповідачі в квартирі не мешкають вже більше 2 років, але їх реєстрація призводить до того, що позивач змушений нести додаткові витрати за сплату комунальних платежів. Враховуючи викладене, він просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстрації. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що вони з донькою дійсно більше двох років не проживають у [INFO], проте зазначила, що вони не мають власного житла та на теперішній час проживають у орендованій квартирі, а тому у разі визнання їх таким, що втратили право користування вони не матимуть місця реєстрації. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення, пояснила суду що вона дійсно за власним бажанням проживає з матірю за іншою адресою і наміру проживати з батьком з адресою № 8 у будинку № 103 по вул. Садовій у м. Запоріжжі немає. Представник третьої особи Департамента реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву в якій зазначив, що проти задоволення позову не заперечує та просить суд розглядати справу без його участі. Суд, проаналізувавши пояснення позивача і його представника, відповідачів, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості №1179 від 17.09.1999 року, [PERSON] на праві приватної власності, належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про народження, серії 1-ЖС №086643, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Комунарської райадміністрації Запорізької міської ради, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно акту від 21.08.2015 року, складеного Центром обслуговування абонентів №12 МКП «Основаніє», за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При цьому зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] з 01.04.2014 року по теперішній час не проживають за зазначеною адресою. Конституцією України (ст. 41) і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст.150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням зазначеного, суд виходить з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом і підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Аналіз норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин особи більше року у будинку вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Отже, визначальним для вирішення заявленого позову є встановлення факту відсутності особи без поважних причин понад один рік у житловому приміщення, в якому вона має право проживати як член сім'ї власника. Під час судового розгляду відповідачі визнали і не оспорювали факт не проживання їх понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] проживає разом з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Проти цього відповідачі у судовому засіданні не заперечували. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що неповнолітня [PERSON] самостійно обрала місце проживання разом з матірю за вищезазначеною адресою. Отже, позовні вимоги в частині визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. При цьому, суд не вбачає порушення прав неповнолітньої дитини [PERSON] на житло, у звязку із визнанням останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, так як [PERSON] проживає в іншому місці, яке визначено нею самостійно. Крім того, визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому без поважних причин не вважається виселенням чи обмеженням права користування ним, що заборонено ст.9 ЖК України. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved