Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики від 04.02.2016 року, укладений між ним та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хомою О.В., реєстровий № 282, через його удаваність. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 04.02.2016 року укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 268350 грн., а позичальник зобов`язався повернути вказані кошти безпроцентно у строк до 31.12.2016 року згідно з графіком, визначеним п.3 договору. Вказаний договір підписаний сторонами за умови не подання відповідачем заяви до органів поліції про притягнення його дружини до кримінальної відповідальності за фактом виявлених порушень ведення складського обліку [PERSON] та [PERSON] . Вказані порушення виявлені актом ревізії фінансово - господарської діяльності складу оптової торгівлі ТОВ «Хазар» ЛТД від 05.02.2016 року. Однак ТОВ «Хазар» ЛТД подано заяву про кримінальне правопорушення і після того 05.02.2019 року відповідачем подано позов до суду про стягнення з нього заборгованості за договором позики. Його дружина [PERSON] працювала у ТОВ «Хазар» ЛТД на посаді менеджера з оптової торгівлі з 01.09.2009 року. Актом ревізії фінансово - господарської діяльності складу оптової торгівлі ТОВ «Хазар» ЛТД від 05.02.2016 року за період з 01.01.2015 року по 05.02.2016 року встановлено наявність порушень ведення складського обліку [PERSON] та [PERSON] , здійснення останніми розкрадання товарно - матеріальних цінностей, належних ТОВ «Хазар» ЛТД на загальну суму 1188856,76 грн. Під час ревізії ним, як керівником, запропоновано добровільно повернути суму коштів, на яку не вистачило товарно - матеріальних цінностей, його дружині та [PERSON] , який працював в.о. кладовщика. Оформити зобов`язання з відшкодування шкоди [PERSON] запропонував окремими нотаріально посвідченими договорами позики між ним та дружиною. Суму коштів, яка зазначена в договорі [PERSON] визначив самостійно, пояснивши, що частину недостачі бере на себе, оскільки в цьому є також його провина як керівника. Він погодився підписати оскаржуваний договір, як і його дружина та [PERSON] , під обіцянку [PERSON] не подавати заяву до органів поліції. Однак, сума, яку йому та дружині необхідно було виплачувати є надто великою і за оскаржуваним договором він не здійснив жодного платежу. Вироком Київського районного суду м. Харкова від 30.06.2018 року, який набрав законної сили [PERSON] , визнано невинуватою та виправдано у вчиненні інкримінованих правопорушень, у задоволенні ТОВ «Хазар» ЛТД відмовлено. Дійсного наміру позичати кошти у нього не було, оскільки щомісячна сума є надто великого для нього та дружини, а тому на підставі викладеного звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 03.03.2020 року відкрито провадження по даній справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 08.04.2020 року представником відповідача подано відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , вказуючи про те, що звернення позивача з даними вимогами до суду має на меті у будь - який спосіб уникнути цивільної відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань щодо повернення [PERSON] грошових коштів за оскаржуваним договором позики. Під час укладення оскаржуваного договору нотаріусом сторонам правочину роз`яснено його зміст, умови та наслідки порушення. Вказав на не надання позивачем належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог. 07.07.2020 року до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив відповідача, згідно якого просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] , вказуючи на відсутність у відзиві належних та допустимих доказів на спростування обставин, що містяться в позовні заяві. 10.07.2020 року до суду надійшли заперечення представника відповідача, що долучені до матеріалів цивільної справи № 638/1511/20. Ухвалою суду від 15.07.2020 року закрито підготовче судове засідання по даній справі, призначено її розгляд по суті в загальному позовному провадженні. Сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним чином, представник відповідача надав суду заяву з прохання про розгляд справи за його відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач та його представник надали суду заяви про перенесення слухання справи, через карантинні обмеження. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлена належно, причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала. Стосовно клопотання позивач та його представника про перенесення судового засідання суд зазначає наступне. Ухвалою суду від 03.03.2020 року відкрито провадження по вищевказаній справі. Судове засідання призначене на 08.12.2020 року представник позивача просив відкласти обґрунтовуючи зайнятістю в іншому судовому процесі, не надавши суду доказів про це. Судове засідання призначене на 10.02.2021 року представник позивача просив перенести, у зв`язку із зайнятістю в іншій справі, підтверджуючих документів не надав. 15.04.2021 року та 09.06.2021 року представник позивача та позивач окремо 09.06.2021 року зверталися до суду із заявами про відкладення розгляду справи через карантинні обмеження. Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повиннідобросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.1,3 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Частиною 2 статті 43 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження поважності їх неявок до суду, а відтак вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, за наявними у матеріалах справи доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. У відповідності до ст.ст. 12,13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. 04.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів, посвідчений ПН ХМНО Хомою О.В., зареєстрований в реєстрі за №282. Відповідно до п. 1 Договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 268350 грн., а позичальник приймає у власність та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів безпроцентно на умовах, визначених цим договором, в строк до 31.12.2016 року. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.08.2020 року, що набрало законної сили стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 268350 грн., 3 % річних за час прострочення сплати боргу - 20176,14 грн., інфляційні витрати в сумі 92590,27 грн. та судовий збір - 3811,16 грн. Також, згідно вказаного рішення суду від 19.08.2020 року, суд відхилив пояснення сторони відповідача про те, що до [PERSON] застосований психічний тиск при укладанні договору позики від 04.02.2016 року і що грошові кошти в сумі 268350 грн. не були йому фактично надані, а договір позики укладено внаслідок застосування психічного впливу з боку позикодавця. Той факт, що згідно вироку Київського районного суду м. Харкова від 30.08.2018 року дружину відповідача виправдано у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України не спростовують дійсність договору позики, який був посвідчений у нотаріальному порядку. Згідно п. 2 укладеного договору позики від 04.02.2016, який посвідчений нотаріально, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем [PERSON] та одержані позичальником до підписання цього договору, тобто і до підписання Акту про результати проведення ревізії фінансово-господарської діяльності складу оптової торгівлі ТОФ фірма «Хазар» ЛТД від 05.02.2016, в якій зроблено висновок про наявність порушень ведення складського обліку [PERSON] та здійснення останньою розкрадання ведення складського обліку цінностей згаданої фірми на загальну суму 1188856,76 грн. Суд звертає увагу на те, що у відповідача [PERSON] була реальна можливість при посвідченні договору позики напередодні складання згаданого Акту ревізії, коли його дружині ще не висунули офіційно звинувачення на підприємстві, не підписувати договір позики з підстав його безгрошовості. Вказаних дій відповідач не вчинив, навпаки, відповідно до ч.3 Договору, факт одержання грошових коштів підтверджується підписанням позичальником Договору. Таким чином, відповідачем не доведено факту укладення договору позики за наявності будь-якого впливу зі сторони позивача, здійсненого з метою укладення договору, тобто відповідачем не доведено порушення його прав з боку позивача при укладенні спірного правочину. Викладені обставини встановленні рішенням суду та не підлягають доказуванню. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] просить визнати недійсним договір позики від 04.02.2016 року, вказуючи на його удаваність на підставі ст.235 ЦК України. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, заявляючи вимогу про визнання про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Посилання позивача про те, що оскаржуваний договір підписаний через обіцянку відповідача не звертатись до органів поліції із заявою про розкрадання товарно - матеріальних цінностей дружиною позивача [PERSON] є неспроможними, оскільки звернення [PERSON] мало місце та за цією заявою проводилось досудове розслідування та вироком Київського районного суду м. Харкова від 30.08.2018 року [PERSON] визнано невинуватою та виправдано у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.чч.2,3 ст.185 КК України. Спростовують доводи позивача і відсутність звернень останнього з часу укладення оскаржуваного договору позики до правоохоронних органів із заявою про факт тиску з боку відповідача та до суду з позовом про оскарження вчиненого правочину. Самим позивачем вказано про відсутність коштів на виконання зобов`язань за договором позики, а тому суд розцінює даний позов [PERSON] як можливість уникнути виконання взятих на себе зобов`язань. Будь-яких переконливих та достатніх доказів на підтвердження удаваності оспорюваного правочину [PERSON] не надав, усі його доводи грунтуються, виключно на припущеннях, а тому враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] .

Outcome: dismissed