Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт народження [PERSON], [INFO], громадянкою України, дитини жіночої статі [PERSON], 02 березня 2018 року у місті Горлівка Донецької області. В обґрунтування заявлених вимог заявником зазначено, що він є чоловіком заінтересованої особи [PERSON], яка 02 березня 2018 року, перебуваючи на тимчасово окупованій території України, а саме: у місті Горлівка Донецької області, народила дитину жіночої статі, про що медичним закладом видано відповідне свідоцтво про народження, яке відповідно до діючого законодавства не створює правових наслідків, у звязку з чим заявник звернувся до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з заявою про видачу свідоцтва про народження доньки, на що заінтересована особа йому надала письмову відмову у проведенні державної реєстрації народження, посилаючись на те, що надані заявником для підтвердження факту народження дитини документи видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення даного юридичного факту заявнику необхідно для подальшої державної реєстрації народження дитини та отримання свідоцтва про народження встановленого законодавством України зразка, що в свою чергу породжує певні цивільні права та обовязки для заявника, дитини та її матері. В судове засідання заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, повідомили суд засобом телефонного звязку, що оформлено відповідними телефонограмами, що просять справу розглядати за їх відсутності, зазначивши, що заявлені вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду клопотання, в якому просив справу розглядати без його участі, зазначивши, що не заперечує щодо задоволення заявлених вимог. При таких обставинах суд вважає за можливе розглянути дану справу під час відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. У звязку з неявкою сторін та у відповідності до\~частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, у ході судового розгляду встановлено, що встановлення факту, якого вимагає заявник, породжує правові наслідки. Встановити такий факт іншим шляхом неможливо. З копії свідоцтва про шлюб серії 1-НО № 221849 вбачається, що [PERSON], [INFO], є чоловіком [PERSON], [INFO], якій після реєстрації шлюбу присвоєне прізвище чоловіка [PERSON] (а.с. 11). В суді встановлено, що 02 березня 2018 року в місті Горлівка Донецької області заінтересована особа [PERSON], [INFO], народила дитину жіночої статі, на підтвердження чого заявником надано до заяви копії наступних документів: медичного свідоцтва про народження № 417 від 02 березня 2018 року, відповідно до якого [PERSON] березня 2018 року о 13 годині 25 хвилин народила дівчинку вагою 3350 грамів (а.с. 12), обмінної карти пологового відділення (а.с. 14-19), протоколів ультразвукового обстеження (а.с. 20-21, 22-23). Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів: медичного свідоцтва про народження № 417 від 02 березня 2018 року та медичних документів (протоколів ультразвукового дослідження, обмінних карток пологового відділення), виданих Донецьким республіканським центром охорони материнства та дитинства Міністерства охорони здоровя Донецької народної республіки, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується частиною 2\~статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією України\~та законами України. Крім того, суд враховує норму\~статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі за текстом ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidouv.Turkev», «Cyprusv.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozerv.theRepublikofMoldovaandRussia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. У відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. В матеріалах справи мається відмова у проведенні державної реєстрації народження, видана Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за № 15.14-93-1597 від 20 березня 2018 року, згідно якої заявнику було відмовлено у державній реєстрації народження дитини жіночої статі, народженої 02 березня 2018 року (а.с. 26). Підставою для встановлення факту народження є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про народження громадянина в певний час і за певних обставин. Для встановлення народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. Підсумовуючи викладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги заявника є обґрунтованими, оскільки надані заявником докази достовірно свідчать про народження дитини жіночої статі у певний час і за певних обставин, у зв'язку з чим заява підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню. Також суд вважає за доцільне розяснити заявнику положення частини 2 статті 319 ЦПК України, згідно якої рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. На підставі викладеного,

Outcome: approved