Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовує наступним. 16 січня 2006 року начальником слідчого відділу прокуратури м. Ужгород [PERSON] порушено кримінальну справу №6100506 відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. 21 квітня 2006 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури м. Ужгород [PERSON]було винесено постанову про притягнення позивача як обвинуваченого. На підставі матеріалів кримінальної справи 10 травня 2006 року затверджено обвинувальний висновок про обвинувачення [PERSON]Е за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, а саме по факту вимагання та отримання хабара від гр. [PERSON] та ряду інших осіб, які здійснювали перевезення пасажирів по Закарпатській області. Позивач вказує на те, що перебував під слідством з 16 січня 2006 року по 31 грудня 2015 рік, тобто повних 119 місяців, під час якого до нього застосовувалась підписка про невиїзд, яка діяла безпосередньо до закриття кримінальної справи. У відповідності до змісту позовної заяви, за вказаний період часу судами різних інстанцій кримінальна справа декілька разів поверталась прокурору м. Ужгород для організації додаткового розслідування, прокурором змінювалось обвинувачення, виносився вирок Ужгородського міськрайонного суду від 29 вересня 2010 року, яким позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України та призначено покарання, такий однак був скасований, а справу направлено на новий судовий розгляд. У зв'язку із змінами чинного законодавства, та на виконання постанови Ужгородського міськрайонного суду від 30.12.2013 року, внесено відомості до ЄРДР №12014070030001147 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. 31 грудня 2015 року прокурор Ужгородської місцевої прокуратури (прокуратура м. Ужгород реорганізована в Ужгородську місцеву прокуратуру у зв'язку із прийняттям Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року в новій редакції) [PERSON], розглянувши матеріали досудового розслідування, виніс постанову про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. Таким чином, позивач вважає, що починаючи з 16 січня 2006 року по 31 грудня 2015 року незаконно перебував під слідством, відповідно до нього неправомірно було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. На підставі викладеного позивач просить суд встановити, що розмір моральної шкоди, завданої [PERSON] внаслідок незаконного перебування під слідством у період з 16 січня 2006 року по 31 грудня 2015 року становить 517 650, 00 грн. та стягнути з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] зазначену моральну шкоду. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач представник [PERSON] Закарпатської області в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових заперечення № 05/2-1525-16 від 28.03.2017 року, зокрема з огляду на те, що [PERSON] жодним чином не обґрунтовує якими саме доказами доводяться обмеження, яких він зазнав під час розслідування та судового розгляду вказаної позивачем кримінальної справи . Відповідач представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву № 01.3-12-3/14 -933 від 28.03.2017 року, зокрема з огляду на , що враховуючи компетенцію Казначейства України жодні правіві звязки з [PERSON] в даної структури не виникали, оскільки Казначейство України відповідно до наданих повноважень не веде слідство, не порушує кримінальної справи та відповідно не спричинило ніякої шкоди позивачу, відтак на думку відповідача спірні відносини виникли виключно між позивачем та [PERSON] Закарпатської області. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані докази в їх сукупності, виходячи з їх належності та допустимості, приходить до наступного висновку. 16 січня 2006 року відносно [PERSON] начальником слідчого відділу прокуратури м. Ужгород [PERSON] порушено кримінальну справу №6100506 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України та постановою від 21 квітня 2006 року слідчим слідчого відділу прокуратури м. Ужгород притягнуто такого як обвинуваченого. 10 травня 2006 року затверджено обвинувальний висновок про обвинувачення [PERSON]Е за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, а саме по факту вимагання та отримання хабара від гр. [PERSON] та ряду інших осіб, які здійснювали перевезення пасажирів по Закарпатській області. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів та пояснень сторони позивача судом встановлено, що 19 жовтня 2007 року Ужгородський міськрайонний суд виніс постанову, якою кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] повернуто прокурору м. Ужгород для організації додаткового розслідування, яка однак 21 травня 2008 року була скасована апеляційним судом Закарпатської області та направлена на новий судовий розгляд. 08 грудня 2008 року Ужгородський міськрайонний суд виніс постанову, якою кримінальну справу про обвинувачення [PERSON] за ч. 2 ст. 368 КК України повторно повернуто прокурору м. Ужгород для проведення додаткового розслідування. 10 листопада 2009 року старшим слідчим прокуратури м. Ужгород [PERSON] була прийнята постанова про закриття кримінальної справи по окремому епізоду. 14 грудня 2009 року повторно затверджено обвинувальний висновок по обвинуваченню [PERSON] 20 квітня 2010 року державним обвинувачем прокурором Дорошевич Р.Р. винесено постанову про зміну обвинувачення: дії обвинуваченого перекваліфіковано з ч. 2 на ч. 1 ст. 368 КК України. Вироком Ужгородського міськрайонного суду від 29 вересня 2010 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки з позбавленням права обіймати пов'язані з організаційно-розпорядчими функціями строком на два роки, в порядку ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від призначеного покарання. Зазначений вирок був позивачем оскаржений, однак [PERSON] було відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження вироку. Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2012 року справу направлено на новий судовий розгляд. 03 липня 2012 року Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області вирок Ужгородського міськрайонного суду від 29 вересня 2010 року відносно [PERSON] скасовано, кримінальна справа направлена прокурору м. Ужгород для додаткового розслідування. 02 листопада 2012 року повторно затверджено обвинувальний висновок щодо [PERSON] по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 30 грудня 2013 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 368 КК України повернуто прокурору для організації досудового розслідування. Як вбачається з матеріалів даної справи, протягом всього часу розгляду кримінальної справи до позивача був застосований запобіжний захід - підписка про невиїзд. У зв'язку із змінами чинного законодавства, та на виконання постанови Ужгородського міськрайонного суду від 30.12.2013 року, внесено відомості до ЄРДР №12014070030001147 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. 31 грудня 2015 року прокурором Ужгородської місцевої прокуратури (прокуратура м. Ужгород реорганізована в Ужгородську місцеву прокуратуру у зв'язку із прийняттям Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року в новій редакції) [PERSON], розглянувши матеріали досудового розслідування прийнято постанову про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. Узагальнюючи все вищевикладене, суд встановив, що фактично [PERSON] перебував під слідством та судом з 16 січня 2006 року по 31 грудня 2015 рік, тобто повних 119 місяців. [PERSON] вказує на те, що неправомірними діями органів досудового розслідування та прокуратури йому завдано моральних страждань та порушено усталений спосіб життя, що спричинило йому психологічну травму та страх незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, це зрештою привело до погіршення стану здоров'я та змушувало позивача неодноразово після судових засідань звертатись до лікаря-кардіолога у зв'язку з гіпертонічним кризом та проходити курси лікування в кардіореанімаційному відділенні. На підтвердження проходження лікування позивачем до матеріалів справи долучено виписки №3902, яка підтверджує що у період з 19.12.2008 року по 19.02.2009 року [PERSON] знаходився на лікуванні у Закарпатському обласному кардіологічному диспансері із діагнозом ІХС Кардіосклероз атеросклеротичний; гіпертонічна хвороба І ст. СН І. В матеріалах справи позивачем додані копії сторінок амбулаторної книжки із записами кардіолога від 05.06.2006 року, 15.06.2006 року, 23.06.2006 року, 05.06.2013 року, копії виписки з історії хвороби №10661/857 із Ужгородської міської центральної клінічної лікарні про проходження лікування у період з 07.10.2013 року по 28.10.2013 року із скаргами на тиск та головні болі (діагноз: артеріальна гіпертензія). Для підтвердження фактів погіршення звичного життя та сімейного становища позивачем та його представником в судовому засіданні заявлялось клопотання про допит свідків. Так, допитаний в якості свідка [PERSON] ( мешканець м. Ужгород, вул. Легоцького, 58/24), з яким позивач перебуває у дружніх відносинах, в судовму засіданні показав, що неодноразово чув від [PERSON] скарги на незаконне звинувачення у вчиненні злочину, що призвело до погіршення його здоров»я та необхідність проходити лікування. Свідок пояснив, що навідував його у лікарні та чув, що позивач не має можливості виїхати за межі України для оздоровлення на море у звязку із дією відносно нього підписки про невиїзд. Допитаний в якості свідка [PERSON] ( мешканець м. Ужгород, вул. Університетська, 20), який доводиться позивачу рідним батьком, в судовому засіданні показав, що через тривале слідство у його сина [PERSON] почались проблеми зі здоровям, такий часто змушений був проходити лікування, крім того був обмежений у можливості вільно пересуватись через застосування відносно нього підписки про невиїзд. З огляду на завдані збитки позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 517 650, 00 грн. Згідно зі\~статтею 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України\~(далі\~\~ЦК України)\~визначено, що \~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України\~регламентовано, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту п'ятого\~статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення,\~\~незаконного взяття\~\~і\~\~тримання\~\~під\~\~вартою,\~\~ незаконного \~\~проведення\~\~ в ході кримінального\~\~провадження\~\~обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту\~\~на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до частини 3\~статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~(в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. При цьому у відповідності до вимг чинного законодавства при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України\~\~на 2016 рік»\~установлено\~\~з 1 травня \~\~\~ 2016 року мінімальну заробітну плату у розмірі 1450 грн.\~\~ З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати,\~\~виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Оскільки [PERSON] перебував під слідством та судом з 16 січня \~\~2006 року по 31 грудня 2015 року, тобто 119 повних місяців, то судом встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди становить 172 550 грн. (мінімальна заробітна плата * кількість місяців). Разом з тим позивач ставить вимогу щодо стягнення з відповідача розміру моральної шкоди у сумі 517\~650, 00 із розрахунку трьохкратного розміру мінімальної заробітної плати. Суд не може погодитись з розміром встановленого позивачем відшкодування моральної шкоди, виходячи з того, що законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати, однак жодною нормою закону не визначений порядок сплати такої в трьохкратному розмірі. Відтак, на підставі викладеного суд приходить до переконання, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності [PERSON] заподіяно моральну шкоду, розмір відшкодування якої з урахуванням характеру, враховуючи конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи внаслідок притягнення заявника до кримінальної відповідальності, обсягу заподіяних страждань у розмірі 172 550 грн. підлягає стягненняю з відповідача.

Outcome: partial