Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування вимог посилається на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою до 29 листопада 2010 року. В період шлюбу в порядку приватизації державного житлового фонду стали власниками квартири [ADDRESS], як належить їм на праві спільної сумісної власності. За домовленістю з відповідачкою визначились, що вартість ? частки квартири складає 40 000 грн. відповідач відмовляється добровільно поділити майно. Посилаючись на ст. 60, 70 СК України просить виділити йому та відповідачу у власність по ? частині квартири. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав. Суду пояснив, що розуміє, що вже є власником ? частини квартири, тому визнання права власності на частку квартири в судовому порядку не потрібно. Наполегливо зазначав, що суд має визначити скільки квадратних метрів в квартирі належить йому, а скільки відповідачу. Наголосив на тому, що ціна квартири ним визначена самостійно, і він вважає її правильною. Зауважив, що іншого житла немає. Призначення будь-яких експертиз вважає непотрібним, оскільки і так зрозуміло, скільки кому потрібно житлової площі та вартість квартири. Пояснив, що відповідач йому чинить перешкоди у користуванні квартирою, але яким чином суду не повідомив. В поясненнях позивач так і не визначив, яке його право порушено та який конкретно спосіб захисту свого права він обрав. Судом позивачу роз'яснено право звернутися до суду з позовом, в разі порушення його права та визначити спосіб захисту порушеного права. Більш того, судом роз'яснено, що способи захисту порушеного права різняться в залежності від способів його порушення. Роз'яснено, положення ст.ст. 10, 60 ЦПК України, щодо обов'язку сторін надати докази на підтвердження вимог на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Також роз'яснено, що докази повинні бути допустими та належними та стосуватися предмету спору. Не зважаючи на роз'яснення позивач наполягав на задоволенні вимог про виділення у власність ? частки квартири, заперечуючи зміну позовних вимог та надання будь-яких інших доказів по справі, а тим більше призначення експертизи. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги не визнали. Суду пояснили, що вимоги про поділ спільного майна подружжя пред'явлені з пропуском строку позовної давності. Відповідач чотири роки тому пішов і сім»ї, в квартирі не проживав, в утриманні майна участі не приймав. До відповідачки з пропозиціями щодо поділу квартири, або будь-яких інших варіантів вирішення житлового питання не звертався. Вартість квартири з відповідачкою не погоджував, а на власний розсуд визначив вартість своєї частки у розмірі 40000 грн. Крім того, квартира складається з двох кімнат гуртожитку, одна з яких переобладнана у кухню. В квартирі проживає відповідачка з донькою та онуком. Просить у задоволенні вимог відмовити Заслухавши пояснення позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 вересня 2004 року сторони отримали свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру [ADDRESS] у рівних частках. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності по ? частині кожному. Згідно із ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням частко кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Посилання позивача на те, що квартира належить сторонам на прав спільної сумісної власності є помилковим. Відповідно до ст. 386 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Сторони володіють квартирою на праві спільної часткової власності, тому відносини між сторонами регулюються нормами ЦК України, які регулюють правовий режим спільної часткової власності. Шлюб між сторонами розірваний 29 листопада 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. [PERSON] у позові зазначив, що квартира належить їм на праві спільної сумісної власності та просить виділити йому та відповідачці у власність по ? частині квартири. В судовому засіданні [PERSON] зазначив, що визнання права власності за ним та відповідачкою по ? частки квартири непотрібно,оскільки він і так є власником зазначеної частки. З пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, фактично неможливо зробити висновок яким чином він прагне захистити своє право, та яким чином його порушила відповідач. Суду пояснив, що іншого житла немає, а відповідач йому чинить перешкоду у користуванні квартирою. Жодного доказу на підтвердження своїх доводів не надав. При цьому вважає, що позовні вимоги сформульовані правильно та саме їх необхідно задовольнити, незважаючи на неодноразові роз'яснення судом ст. 3, 10, 60 ЦПК України (щодо визначення способів захисту порушеного права, належності та допустимості доказів та обов'язку доказування своїх вимог позивачем). Проти призначення будь-яких експертиз категорично заперечує, наголосив на тому, що об'єктивно зрозуміло, скільки житлової площі в квартирі належить саме йому. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Спосіб захисту своїх порушених прав визначається позивачем та повинен відповідати способам захисту, передбачених законом. На сторони покладений обов'язок надати суду належні докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, що передбачено ст.ст. 10, 58, 60 ЦПК України. Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження свого порушеного права. Більш того, позивач не визначився із способом захисту свого права, яке він вважає порушеним, ураховуючи положення ст. 358, 367 ЦК України. Такий спосіб захисту, як виділення у власність частини квартири цивільним процесуальним законодавством не передбачено, тому позов задоволенню не підлягає. Відповідач посилається на те, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення з позовом про поділ майна подружжя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. [PERSON] назвав позов про поділ майна подружжя, але фактично вимог про поділ майна подружжя не заявлено. Відносини, що склалися між сторонами регулюються нормами щодо спільної часткової власності, тому норма ч. 2 ст. 72 СК України до них застосовуватися не може. На підставі ст. 358, 367 ЦК України,

Outcome: dismissed