Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 10.09.1993 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №543, мотивуючи тим, що з липня 2015 року з відповідачем припинили спільне проживання, ведення спільного господарства з причин втрати взаєморозуміння з питань сімейного життя, почуття любові й поваги один до одного. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала щодо задоволення позову. Вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 10.09.1993 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (повторне) від 14.01.2016 року серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №543. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO], відносно якої відповідно до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2007 року сторін - [PERSON] та [PERSON] позбавлено батьківських прав. Сторони не проживають разом та спільне господарство не ведуть з липня 2015 року зв'язку з розбіжностями характерів та поглядів на життя. Спору щодо розподілу спільного майна немає. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене. Крім того, також не можливо насильно одного з подружжя без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, а також відповідач позов визнав, наслідки визнання позову, передбачені ч.2 ст. 174 ЦПК України відповідачу роз'яснені, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved