Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 06.07.2008 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 30\~400 Євро, які зобов'язався повернути 30.06.2009 року. Оскільки відповідач суму боргу не повертає, позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь 30\~400 Євро, що еквівалентно 230\~586 грн. 96 коп. на день взяття позики. В останнє судове засідання позивач та його представник не зявився, подали заяву про заочний розгляд справи у їх відсутність, надали оригінал боргової розписки та примірник газети з надрукованим повідомленням про виклик відповідача у судове засідання. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про права та обов'язки сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, відповідно до ст. ст, 169,\~224\~\~ЦПК України.\~\~ Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу боргової розписки 06.07.2008 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 30\~400 Євро, які зобов'язався повернути 30.06.2009 року. 14.09.2015 року позивач звернувся до [PERSON] з вимогою про повернення боргу, що підтверджується листом та фіскальним чеком (а.с.3). На момент розгляду справи грошові кошти не повернуті, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Дану правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі 6-79цс14. Таким чином, встановивши факт отримання відповідачем грошових коштів у борг та неповернення у визначений строк, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в межах заявлених вимог.

Outcome: approved