Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до суду з позовом до\~\~[PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 червня 2011 р. між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, проспект Леніна, буд. 167 та складений акт прийому-передачі нерухомого майна. Відповідно до цього акту відповідач передав, а позивач прийняв у власність 6/25 частини вказаного нежитлового приміщення. Відповідно до пункту 2.1 договору позивачем повністю сплачено вартість придбаного приміщення у розмірі 75\~000,00 гривень. Відповідно п. 3.2. зазначеного договору [PERSON] зобовязався за власний рахунок провести нотаріальне посвідчення договору та державну реєстрацію права власності, проте відповідач ухилився здійснити нотаріальне посвідчення, що є порушення підпункту «в» пункту 3.1. договору. Відтак, позивач був позбавлений можливості належним чином й у повній мірі користуватися правом власності. Просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення 55 площею 305,1 м2, розмір частки 6/25 від 20 червня 2011 р., укладеного між позивачем та відповідачем та визнати за позивачем право власності на вказане нежитлове приміщення. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання повторно не прибула, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином рекомендованими листами із повідомленнями, причину неявки не повідомила. Як вбачається з довідок поштового відділення на конвертах із поштовими відправленнями судових повісток, конверти були повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про фактичну відмову відповідача від отримання судових повісток на поштовому відділенні. Відповідно до частини восьмої статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів в порядку статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. 20 червня 2011 р.\~\~між\~ позивачем та відповідачем у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за адресою: м. Запоріжжя, проспект Леніна (на теперішній час Соборний), будинок 167, а також укладений акт прийому-передачі вищевказаного нежитлового приміщення. Відповідно по п 1.1 цього договору продавець продав та передав покупцю, а покупець купив та прийняв від продавця згідно акту прийому-передачі 6/25 частини вказаного нежитлового приміщення. За домовленістю сторін продаж нежитлового приміщення вчинено за 75\~000,00 гривень (п. 2.1). Однак, як випливає зі звіту про оцінку майна, складеного фізичною особою-підприємцем [PERSON], реєстраційний номер ZP150918-002, ринкова вартість обєкту оцінки складає 936\~299,00 гривень, в тому числі частика власником якої є [PERSON] (6/25) становить 224\~711,76 гривень. Крім того, відповідно до п. 3.2 договору покупець зобовязаний: а) прийняти від продавця нежиле приміщення за актом прийому-передачі; б) нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію цього договору за власний рахунок. Відтак, саме на покупця позивача у даній справі договором покладений обовязок здійснити нотаріальне посвідчення договору. Подати на державну реєстрацію покупець має право з моменту нотаріального посвідчення цього договору або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним (п. 4.1). Судом встановлено, що даний договір не був нотаріально посвідчений та його державна реєстрація не проводилась. Підстави набуття права власності закріплені в ст. 328 ЦК України, а саме, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За нормою ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції чинній на час укладення правочину) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як передбачено п. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Відповідно до п. 4 ст. 3 цього Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Враховуючи, що договір між сторонами був укладений 20 червня 2011 р., відтак суд при вирішенні даного спору керується нормами права, що діяли на момент укладення спірного правочину. Відповідно до\~ст. 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір в силу ч. 1\~ст. 220 ЦК України, є нікчемним. Відповідно\~\~до ч. 3\~ст. 640 ЦК України\~договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального\~\~посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державній реєстрації -з моменту державної реєстрації. Як роз'яснено у п. 13\~постанови Пленуму\~\~Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам\~\~необхідно враховувати, що норма ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210\~та\~640 ЦК України\~пов'язується\~\~з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків\~\~для сторін. Оскільки договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в силу\~ вимог ст. 657 ЦК України\~підлягав і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, та не може бути визнаний\~\~дійсним на підставі ч. 2\~ст. 220 ЦК України, відтак відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, який не створює прав та обов'язків для сторін. Підсумовуючи викладене, суд не знаходить передбачених законом підстав для задоволення позову у звязку з чим відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed