Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним. Позов мотивований тим, що 23 листопада 2018 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № Р24.21651.004575200, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 100000, 00 грн. зі сплатою 1.99% річних від залишкової суми кредиту, строком на 60 місяців. Позивач зазначає, що вказаний кредит є споживчим кредитом, а тому відносини сторін даного договору врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів». Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначених пунктом 6.1 договору «Графік щомісячних платежів за кредитним договором». Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору встановлено плату за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центр шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Крім того, згідно пункту 1.6. Договору, Позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок Позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим Договором Позичальник доручає та дає розпорядження Банку переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Банку. Отже, за надання інформації по кредитному договору встановлено щомісячну плату. У зв`язку з тим, що такі умови кредитного договору є несправедливими, суперечать вимогам закону та порушують його права, позивач просить суд визнати недійсними з моменту укладення договору умови пункту 1.4 договору за якою передбачено, що за обслуговування кредиту Банком позичальник, сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, умову пункту 6.1 - «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» в частині визначеної в даному «Графіку» платі за обслуговування, що підлягає до сплатити та умову пункту 1.6 за якою передбачено, що Позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок Позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим Договором Позичальник доручає та дає розпорядження Банку переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Банку, та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору платежів. Зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору № Р24.21651.004575200 від 23 листопада 2018 року позивачем [PERSON] , платежів, зарахувавши сплачену позивачем в сумі цих платежів з погашення заборгованості плату за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 20009,43 грн. - в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбачені мовами кредитного договору № Р24.21651.004575200. Від представника відповідача АТ «Ідея Банк» адвоката Буковинського Т.Й. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву разом з документами. У поданому відзиві представник відповідача заперечував проти задоволення позову, оскільки згідно з пунктом 8 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Вважає, що чинним законодавством України надано право відповідачу отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке право прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому немає підстав для визнання Кредитного договору в тій частині недійсним. Позичальник під час укладання договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у т.ч. з Графіком щомісячних платежів, жодних заперечень не висловлював, а зміст договору жодним чином не порушує його прав та інтересів. Крім того, умови кредитного договору на які покликаються позивач та які просить визнати недійсними не підпадають під статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та не можуть бути несправедливими. Просив в задоволенні позову відмовити (аркуш справи 26-29). У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання повідомлявся належним чином, просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Інших заяв від учасників справи не надходило. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 23 листопада 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір Р24.21651.004575200, за умовами пункту 1.1 якого Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 100000.00 грн. (сто тисяч грн. 00 коп.), включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Строк кредитування становить 60 місяців (аркуш справи 8-11). Відповідно до пункту 1.3. Договору, за користування Кредитом Позичальник сплачує проценти в розмірі 1.99% річних від залишкової суми кредиту. Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено плату за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: - надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центр шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; - надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; - опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Згідно пункту 1.6. Договору, Позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок Позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим Договором Позичальник доручає та дає розпорядження Банку переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Банку. Відповідно до пункту 6.1. Щомісячні внески наведені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзитний рахунок № [NUMBER] . Відповідно до Графіку щомісячних внесків за кредитним договором № Р24.21651.004575200 від 23 листопада 2018 року, сторони погодили строки та порядок внесення щомісячних платежів (аркуш справи 10-11). Станом на 18 липня 2018 року кредитні кошти в сумі 24810,38 грн. позивач повернув банку, про що свідчать додані до позову квитанції (аркуш справи 12-14). Позивач просить визнати недійсною вказану у п. 1.4 та п.6.1 умову кредитного договору за якою передбачено, що за обслуговування кредиту Банком позичальник, сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором та умову п. 1.6 за якою передбачено, що Позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок Позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим Договором Позичальник доручає та дає розпорядження Банку переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Банку. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно роз`яснень Пленуму ВС України, викладених в п. 8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. При цьому статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (який був чинним на момент укладення спірного кредитного договору 23 листопад 2018 року). Судом встановлено, що відповідач у кредитному договорі № Р24.21651.004575200 від 23 листопада 2018 року встановив щомісячну плату за надання інформації з приводу виконання кредитного договору (а саме: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центр шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;-надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника;-опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо) - 3.20%, а всього на суму - 191100,00 грн. Однак відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Отже має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними. Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінюватим умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Отже, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїх постановах від 26 червня 2019 року (справа № 686/5078/18 та від 16 серпня 2019 року ( справа № 357/14311/17) які стосується безпосередньо кредитних договорів, укладених ПАТ «Ідея Банк». Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що Закон України «Про споживче кредитування» передбачає, що комісія є витратами споживача, як і платежі за обслуговування кредиту, що передбачено статтею 8 Закону, адже спрямування сплаченої позивачем плати на одержання інформації про стан кредитування, як у даному випадку, прямо суперечить вимогам частини 1 статті 11 цього ж Закону про безоплатність таких відомостей. Факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати комісію банку в момент укладення договору не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Інші доводи представника відповідача не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду. Разом з тим, позивач не обґрунтував жодних обставин та не надав жодних доказів на їх підтвердження, в чому полягає незаконність умов кредитного договору в частині страхування життя, а тому в цій частині суд відмовляє в позові. Судом також встановлено, що починаючи з 22 листопада 2018 року позивач сплатив коштів на погашення кредитної заборгованості в сумі 24810,38 грн., що стверджується відповідними платіжними документами, які додані до матеріалів справи. З матеріалів справи вбачається, що із цієї суми плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 20009,43 грн. Тому як наслідок визнання недійсним умов кредитного договору в частині визначення плати за обслуговування кредитної заборгованості належить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену позивачем суму в рахунок інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами вказаного кредитного договору, що на думку суду буде повністю відповідати нормам чинного законодавства. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог, звільнення позивача від сплати судових витрат в силу ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», та

Outcome: partial