Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 15.03.2013 р. у сумі 15 000 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та [PERSON] було укладено договір позик відповідно до якого [PERSON] позичив у нього для будівництва гаражів 15 000 гривень, про що Відповідачем власноруч було написано відповідну розписку. Відповідно до договору позики від 15.03.2013 року, Відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти за письмовою вимогою Позивача, протягом тридцяти календарних днів у сумі 15 000 гривень. Однак, Відповідач відмовився виконати належним чином свої зобов'язання передбачені договором позики від 15.03.2013 року щодо повернення позики. Оскільки Відповідач на момент пред'явлення позовної заяви не виконав своє грошове зобов'язання за договором та не повернув Відповідачу грошову суму позики, [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] відповідної суму боргу. 18 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про залучення співвідповідача та уточнення своїх позовних вимог, в якій вказав, що договір позики від 15.03.2014 року є трьохстороннім, відповідно до якого, [PERSON] є позикодавцем, а [PERSON] та [PERSON] - є позичальниками. Позивач також зазначив, що 15.03.2013 року між ним та громадянами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики відповідно до якого, [PERSON] передав зазначеним громадянам грошову суму у розмірі 320 000 гривень, на будівництво гаражів. У зв'язку з тим, що, після звернення до суду з позовною заявою, [PERSON] також відмовився повертати позичені грошові кошти, Позивач просив залучити до розгляду справи [PERSON] як Співвідповідача. Також Позивач зазначив, що у якості гарантії по поверненню грошових коштів, між ним та Відповідачами 28 грудня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об'єкти завершеного будівництва - гаражі. За усною домовленістю, у випадку якщо [PERSON] та [PERSON] не зможуть віддати Позивачу 320 000 гривень, Позивачу у власність перейдуть майнові права на нежитлову будівлю Літ. «Г-1», розташовану у [ADDRESS], загальною площею 84,8 м2, нежитлову будівлю Літ. «Д-1», розташовану у [ADDRESS], загальною площею 40,2 м2, нежитлову будівлю Літ. «В-1», розташовану у [ADDRESS], загальною площею 61,0 м2, які [PERSON] та [PERSON] самовільно за власні кошти побудували у 2005 р. На момент укладання договору купівлі-продажу майнових прав на самовільно побудовані нежитлові будівлі ані [PERSON], ані [PERSON] не мали документів, які належним чином підтверджували би їх право власності на зазначені будівлі, але обіцяли оформити всі необхідні для цього документи в строк до 01.05.2014 року. Зобов'язання по отриманню усіх необхідних документів, покладене на Співвідповідачів для оформлення права власності на зазначені нежитлові будівлі, вони не виконали. З метою підтвердження можливості подальшої безпечної експлуатації нежитлових будівель Літ. «Г-1», загальною площею 84,8 м2, нежитлову будівлю Літ. «Д-1», загальною площею 40,2 м2, нежитлову будівлю Літ. «В-1», загальною площею 61,0 м2, розташованих у [ADDRESS]. Відповідно до розділу «Висновки та рекомендації» зазначеного технічного висновку, стан будівельних конструкцій на момент огляду забезпечує несучу здатність, достатню для експлуатації будівлі. Експлуатація не суперечить будівельно технічним, санітарним та протипожежним нормам. У судове засідання позивач не з'явився, до його початку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві, розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, ознайомившись із заявами сторін та дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що за договором позики від 15.03.2014 року [PERSON] передав громадянам [PERSON] та [PERSON] грошову суму у розмірі 320 000 гривень, на будівництво гаражів. У якості гарантії по поверненню грошових коштів, між Позивачем та Співвідповідачами 28 грудня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об'єкти завершеного будівництва - гаражі. За усною домовленістю, у випадку якщо [PERSON] та [PERSON] не зможуть віддати Позивачу 320 000 гривень, Позивачу у власність перейдуть майнові права на нежитлову будівлю Літ. «Г-1», розташовану у [ADDRESS], загальною площею 84,8 м2, нежитлову будівлю Літ. «Д-1», розташовану у [ADDRESS], загальною площею 40,2 м2, нежитлову будівлю Літ. «В-1», розташовану у [ADDRESS], загальною площею 61,0 м2, які [PERSON] та [PERSON] самовільно за власні кошти побудували у 2005 р. На момент укладання договору купівлі-продажу майнових прав на самовільно побудовані нежитлові будівлі ані [PERSON], ані [PERSON] не мали документів, які належним чином підтверджували би їх право власності на зазначені будівлі, але обіцяли оформити всі необхідні для цього документи в строк до 01.05.2014 року. Зобов'язання по отриманню усіх необхідних документів, покладене на Співвідповідачів для оформлення права власності на зазначені нежитлові будівлі, вони не виконали, чим порушили права Позивача, як позикодавця та як покупця нежитлових будівель, у зв'язку з неможливістю реалізувати свої права. Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами ч. 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно до ст. 540 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 Цивільного кодексу України). Відповідно до приписів ч. 1, 3 ст. 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором. Згідно зі ст.ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частини 1,3 ст. 1049 Цивільного кодексу України). Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» у ст. 3 визначає майнові права, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Статтею 177 Цивільного кодексу України встановлено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ст. 90 Цивільного кодексу України майном, як особливим об'єктом вважаються в тому числі є майнові права та обов'язки, які в свою чергу є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України чинним правочином є правочин зміст якого не суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України). Приписами ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, встановлено, що у разі якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р., обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно юридичних осіб. Згідно положень Цивільного кодексу зазначене вище нежитлова будівля відносяться до об'єктів нерухомого майна, тобто до об'єктів, право власності на які підлягає обов'язковій державній реєстрації. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 376 Цивільного кодексу України передбачено, що нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо воно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 331 ЦК України, ст. 376 Цивільного кодексу України суд має право визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 331 Цивільного Кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва - створення майна. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державної реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року №1952-IV передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб. Відповідно до п.п. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №703 від 22 червня 2011 р документам, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання. На підставі викладеного,

Outcome: approved