Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 09.06.2016 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони укладено іпотечний договір, згідно котрого останній отримав грошові кошти у сумі 375 000 грн, та в якості забезпечення виконання своїх боргових зобов`язань передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру за адресою : квартира [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] свої зобов`язання по договору не виконав, грошові кошти у встановлений договором строк не пізніше 01.06.2018 року не повернув, у зв`язку з чим у [PERSON] виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки - належну відповідачу квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за іпотечним договором на суму 375 000 грн. шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки. На підставі викладеного, позивач [PERSON] прохав суд : в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за іпотечним договором від 09.06.2016 року, яка станом на 12.03.2020 року становить 375 000 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру що розташована за адресою [ADDRESS] вартістю 172 739 грн., яка перебуває у власності [PERSON] на підставі договору дарування від 20.12.2004 року, зареєстрованого за реєстровим №5549, посвідченого приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Полтавської області Ковальчук А.Г.), а саме визнати право власності [PERSON] на квартиру що розташована за адресою [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] . не з`явилися, представник позивача звернувся до суду із заявою, в якій прохав справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача який належним чином не повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи відповідно до ст.247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено, що 09.06.2016 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони укладено іпотечний договір, згідно котрого останній отримав грошові кошти у сумі 375 000 грн. та в якості забезпечення виконання своїх боргових зобов`язань передав в іпотеку належну йому на праві власності на підставі договору дарування від 20.12.2004 року квартиру за адресою квартира [ADDRESS] . Відповідно до п.4 іпотечного договору - вартість предмета іпотеки визначена сторонами у 250 000 грн. Відповідно до пункту 8.2.3 Іпотечного договору у випадку порушення іпотекодавцем вимог щодо погашення боргу у встановлений термін, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. п. 13 Договору, встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. п. 14 Договору, встановлено, що за домовленістю сторін, у разі невиконання боржником зобов`язання, в тому числі, часткового, забезпеченого іпотекою, цей договір передбачає передачу права власності на майно, та є правовою підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки. Таким чином, пунктом 13 іпотечного договору, сторони погодили виключно судовий спосіб покладення стягнення на предмет іпотеки. Також, в іпотечному договорі (п.14) міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення зобов`язань з повернення предмету позики. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі виключили позасудовий спосіб врегулювання спору і передбачили можливість звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Після настання крайнього строку повернення позики, [PERSON] свої зобов`язання по іпотечному договору не виконав, позичені грошові кошти в розмірі 375 000 грн. у встановлений договором строк не пізніше 01.06.2018 року не повернув, в результаті чого за іпотечним договором у нього перед позивачем утворилася заборгованість станом на як на час подачу позову, так і на час вирішення спору судом в розмірі 350 000 грн. Згідно зі статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідачем не надано суду доказів про сплату всього чи частини боргу. Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем суд зазначає наступне. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. В той же час, договором можуть бути встановлені інші способи реалізації права іпотекодержателя на задоволення своїх вимог. Такі способи так само підлягають судовому захисту. Згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року по справі № 910/4997/17, не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду. Так, у постанові ВС зазначено, що судами попередніх інстанцій вірно встановлено , що виходячи з положень частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, частини 3 статті 33, статті 36, частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Аналогічна позиція викладена в правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений в Постанові від 21 березня 2018 року, по справі № 760/14438/15-ц, в якій вказано, що, хоча Законом не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю прав власності, але при вирішенні такої категорії справ, судам необхідно досліджувати ту обставину, чи не передбачено таке право відповідним договором : «Разом з тим, зазначаючи про право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом прийняття його у свою власність на підставі іпотечного договору, Верховний Суд України вказав, що суди, які задовольнили позовні вимоги та визнали право власності іпотекодержателя на обтяжене іпотекою майно, не звернули уваги на те, що цей спосіб захисту є позасудовим і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні статтею 16 ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами». Таким чином, оскільки Іпотечним договором сторони погодили такий спосіб захисту прав Іпотекодержателя, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Статтею 5 ЦПК України визначено способи захисту, які застосовуються судом, а саме: здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. При цьому, суд враховує, що у позасудовий спосіб позивач не може реалізувати свої права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Так, на звернення позивача до приватного нотаріуса Тищенко І.В. з вказаного питання, постановою нотаріуса від 20.02.2020 року йому відмовлено у вчиненні виконавчого напису на іпотечному договорі з тих підстав, що згідно п. 13 іпотечного договору звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Виходячи з вищевикладеного, позов [PERSON] підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача у відповідності з ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved