Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Івано-Франківського МНО Павлісяк Тарас Юрійович, про визнання довіреності № 181 від 04 грудня 2009 року недійсною мотивуючи тим, що на момент посвідчення приватним нотаріусом Павлісяком Т.Ю. довіреності паспорт [PERSON] був не дійсним, оскільки на другому аркуші паспорту не стояла печатка органу, який видав паспорт. Підтвердженням недійсності паспорту є відповідь міграційної служби Маріуполя, Кальміуського РВ у м. Маріуполі ГУДМС України в Донецькій області. Паспорт громадянина України [NUMBER] від 08.04.2000 року виданий на ім`я [PERSON] є не дійсним з моменту видачі та підлягає обов`язковому обміну у зв`язку із його непридатністю до використання. Приватним нотаріусом не дотримано вимог ст. 47 Закону України «Про нотаріат», щодо перевірки відповідності вимогам чинного законодавства документів поданих для вчинення нотаріальних дій. Про вказані обставини позивачу стало відомо у грудні 2018 року, із листа міграційної служби. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не надав, Третя особа письмових пояснень на позовну заяву не подав. Позивач особисто в судові засідання не з`являвся, брав участь в підготовчому засіданні в режимі відео конференції. 26.10.2020 року надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судові засідання не з`являвся, повістки про виклик до суду не отримував, всі вони повернулись за закінченням терміну зберігання, про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв від нього не надходило. Третя особа в судові засідання не з`являвся, про час та місце судових засідання був повідомлений належним чином. 26.10.2020 року від позивача до суду надійшла заява про визнання встановленими обставини недійсності паспорту. В якій позивач зазначив, що 04.12.2009 року у робочому приміщенні приватного нотаріуса Павлісяка Т.Ю. він не перебував та жодних документів на представництво його інтересів [PERSON] не підписував, а оскаржуваний правочин було вчинено поза його волею. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 04.12.2009 року приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Павлісяком Т.Ю. було посвідчено довіреність № 181, відповідно до якої [PERSON] уповноважив [PERSON] вчиняти від його імені правочини: у ВАТ «Ерсте Банк» укладати, змінювати, розривати договори, пов`язані з кредитним договором…; відкривати рахунки в будь яких установах банку, розпоряджатися грошовими коштами на даних рахунках, переукладати договори в банківських установах, закривати рахунки… Довіреність видана терміном до 15.01.2010 року (т.1 а.с.114). Для встановлення своєї особи позивач надав нотаріусу паспорт громадянина України [NUMBER] від 08.04.2000 року (т. 1 а.с.116-117). Позивач заперечує факт перебування в нотаріуса та надання довіреності, але, як вбачається із копії сторінки із реєстру для реєстрації нотаріальних дій, позивач підписався в реєстрі під номером 179, 180, та 181 04.12.2009 року (т. 1 а.с.167). Свій підпис в реєстрі та на довіреності позивач не оспорює. Доказів того, що підпис не його позивач суду не надає та про це у позовній заяві та в заяві від 26.10.2020 року не зазначає. На підтвердження того, що його паспорт громадянина не був дійсний в момент надання довіреності позивач надає копію листа начальника Кальміуського районного відділу у м. Маріуполі ГУМС України в Донецькій області (т. 1 а.с.8) та копію висновку правової експертизи № 9454 (т.1 а.с. 222-226). Із зазначених копій документів вбачається, що паспорт [NUMBER] виданий 08.04.2000 року Іллічівським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області громадянину [PERSON] , [INFO] не був дійсним та придатним для користування. Нотаріус не мав права здійснювати нотаріальні дії за умов відсутності в паспорті печатки органу, який видав даний паспорт. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 207 ЦК України встановлені загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Судом встановлено, що позивач був присутній у нотаріуса під час посвідчення довіреності, про що свідчать його підписи у журналі та на оспорюваній довіреності. Твердження позивача про те, що його не було при посвідченні довіреності у нотаріуса є голослівними та належними доказами не підтверджені. В даному випадку не встановлено факту відсутності волевиявлення позивача на надання довіреності [PERSON] . Щодо висновку правової експертизи № 9454, то в ньому не зазначено, що позивач не хотів чи не мав наміру надавати [PERSON] повноваження на вчинення певних дій від свого імені. Висновок про застосування положень статей 203, 205, 215, 229-233, 627, 638 ЦК України за подібних правовідносин викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), згідно з яким правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. Недійсність паспорта позивача, яка виявлена в 2018 році, не свідчить про обґрунтованість вимог позивача про визнання недійсною довіреності від 04.12.2009 року № 181 у зв`язку із відсутністю волевиявлення позивача на укладення правочину - довіреності. Крім того, довіреність була видана менше ніж на два місяці та втратила свою дію. Позивачем не зазначено, що у зв`зку із виконанням повноважень на підставі оспорюваної довіреності йому було завдано шкоди. Взагалі не надано доказів того, що на підставі довіреності [PERSON] вчинялись якісь дії в інтересах позивача. Отже підстав для визнання довіреності від 04.12.2009 року № 181 недійсною немає. Позовна вимога про визнання недійсною довіреності з підстав відсутності волевиявлення на укладення правочину, є неналежним способом захисту порушеного права, а тому така позовна вимога задоволенню не підлягає. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 203, 204 ч.1, 207, 215 ч.1, 244, 245 ЦК України,

Outcome: dismissed