Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], ВДВС Могилів-Подільського міськрайонного управління юстиції Вінницької області про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, мотивуючи тим, що з [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у сторін [INFO] народився син [PERSON], а [INFO] - дочка [PERSON], які проживають разом із відповідачем. Проте, сімейне життя між ними не склалося і 06.08.2010 року їхній шлюб було розірвано. Відповідно до рішення суду від 2010 року з нього на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] стягнуто аліменти по 500 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 01.02.2010 року. Пізніше позивач створив іншу сім'ю, в якій [INFO] народилася дочка [PERSON]. На даний час на його утриманні знаходяться троє неповнолітніх дітей та непрацююча дружина. Відповідно до розрахунків Могилів-Подільського ВДВС станом на 1 грудня 2013 року в нього утворилася заборгованість по аліментам в розмірі 39 200 грн., однак, ця заборгованість виникла у зв'язку з недостовірними твердженнями [PERSON] про те, що вона ніяких аліментів не отримувала. Незважаючи на те, що позивач надав виконавчій службі всі необхідні підтверджуючі банківські документи, працівники Могилів-Подільського ВДВС не розібралися у ситуації, що склалася, та не провели відповідну службову перевірку. Позивач просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментам в розмірі 39 200 грн. на користь [PERSON] на утримання їхніх дітей [PERSON] та [PERSON] на підставі ч.2 ст.197 СК України, оскільки він не має ніякої заборгованості . В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні тим обставинам, що викладені в позові. Підтвердила, що позивач [PERSON] працює в Росії, на його утриманні знаходяться троє дітей та непрацююча дружина. На утримання дітей [PERSON] та [PERSON] він виплачував аліменти в повному обсязі , кошти надсилав переводами через «Western Union», електронним переказом «Укрпошта», перераховував кошти через термінали на картки «ПриватБанк» та «Ощадбанк», що відкриті на ім'я [PERSON] та їхнього сина [PERSON]. Також [PERSON] здійснював перекази аліментів на ім'я племінниці відповідача - [PERSON], через те що син [PERSON] навчався у м. Києві і проживав у неї. Оскільки позивач працював у Росії і отримував заробітну плату у доларах, тому здійснював перекази в іноземній валюті. Він просив своїх знайомих, які є громадянами Росії, оформити дані перекази , тому що для здійснення такої банківської операції необхідно було надати нотаріально завірену копію перекладу його українського паспорта, проте він на це не мав часу. Згідно з розрахунками Могилів-Подільського ВДВС станом на грудень 2013 року у позивача нібито утворилася заборгованість по аліментам в розмірі 39 200 грн., але [PERSON] двічі звертався до виконавчої служби з поясненнями та надавав відповідні документи на підтвердження сплати аліментів в повному обсязі, проте його доводи не були взяті до уваги. Державний виконавець посилається на твердження відповідача, що вона нібито аліменти на утриманні дітей не отримувала. Представник позивача просить на підставі ч. 2 ст. 197 СК України звільнити [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 39200 грн., вважає при цьому іншою обставиною, що має істотне значення, яка передбачена даною нормою закону, відсутність у платника аліментів будь-якої заборгованості по їх сплаті. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] та відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнали, при цьому представник суду пояснила, що відповідач [PERSON] з вересня 2010 року по грудень 2013 року включно аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] не отримувала, тому у позивача [PERSON] виникла заборгованість в сумі 39200 грн. Починаючи з вересня 2010 року [PERSON] двічі отримала грошові перекази від позивача, а саме: у літку 2013 року та у січні 2014 року по 1000 грн., останні надійшли із м. Сніжне Донецької області. Також син [PERSON] отримав одноразову допомогу від батька в розмірі приблизно 2500 грн. на придбання спортивного одягу. Син в даний час навчається і проживає в іншому місті, а дочка [PERSON] мешкає разом із матір'ю. Позивач злісно ухиляється від сплати аліментів, не відповідає на телефонні дзвінки, не проживає за місцем реєстрації, тому [PERSON] була змушена звернутися із заявою про оголошення його в розшук. Ухвалою суду [PERSON] був оголошений в розшук та відносно нього було прийнято рішення про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України. Представник відповідача вважає позов безпідставним, зокрема, і через те, що ч. 2 ст. 197 СК України, на яку посилається позивач та його представник, регулює інші правовідносини, ніж ті, що склалися між сторонами. Для застосування даної норми закону необхідно, щоб платник аліментів визнавав свою заборгованість, і при цьому просив звільнити його від такої заборгованості у зв'язку, наприклад, з важкою хворобою, однак, в даному випадку позивач не визнає наявність заборгованості, а тому невірно ставити питання про звільнення його від заборгованості по аліментам. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - ВДВС Могилів-Подільського міськрайонного управління юстиції Вінницької області [PERSON] позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що у ВДВС Могилів-Подільського міськрайонного управління юстиції на виконанні знаходився виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] по 500 грн. щомісячно на кожну дитину. [PERSON] неодноразово зверталася до ВДВС відносно стягнення аліментів із її колишнього чоловіка, скаржилася, що не отримує аліменти на утримання дітей, написала письмову заяву. Підтверджень про сплату аліментів на користь [PERSON] до ВДВС не надходило, тому ухвалою суду від 05.04..2014 року за поданням виконавчої служби [PERSON] тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов'язань по виконавчому листу № 2-227/2010 про стягнення аліментів. Крім цього, неможливо було встановити фактичне місце проживання боржника, за місцем реєстрації він був відсутній, стягувач написала заяву про оголошення [PERSON] в розшук. За результатами розшуку встановлено, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS], тому вказаний виконавчий лист був надісланий на виконання до відповідного відділу ДВС. Позивач не надав до відділу виконавчої служби належних документів на підтвердження сплати аліментів на користь [PERSON], тому за ним рахується заборгованість в сумі 39200 грн. Відповідач [PERSON], будучи допитаною за її згодою в якості свідка, суду показала, що рішенням Могилів-Подільського суду із її колишнього чоловіка [PERSON] стягнуто аліменти на її користь на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину. Проте [PERSON] сплачував аліменти лише пів року, тобто по серпень 2010 року включно. За 2013 рік вона отримала від позивача аліменти в сумі 2000 грн., у січні 2014 року надійшли кошти в рахунок оплати аліментів за грудень 2013 року в сумі 1000 грн. Станом на березень 2013 року утворилась заборгованість по аліментам у розмірі 33 000 грн., тому вона була змушена звернутися до виконавчої служби із заявою про тимчасове обмеження у праві виїзду [PERSON] за межі України. Підтвердила, що [PERSON] здійснював неодноразово грошові перекази на її ім'я для передачі іншим особам як погашення своїх боргових зобов'язань. Вказані кошти вона змушена була віддавати невідомим їй особам, так як боялася за своє життя та життя своїх дітей, тому що їй погрожували. Прізвища даних осіб їй невідомі, свідок може назвати лише [PERSON], якому передала у червні 2013 року приблизно 2200 грн. Підтвердила, що дійсно [PERSON] у 2011 році перераховував на банківську картку їхнього сина незначні суми коштів, загальна сума яких складає приблизно 500 грн. Відносно коштів, які позивач направляв для дітей через [PERSON], вона нічого не знає. Суд, вислухавши представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам за 2010-2013 роки, борг [PERSON] перед [PERSON] на грудень 2013 року становить 39200 грн. (а.с.5-6). Позивач [PERSON] у своїй позовній заяві та його представник адвокат [PERSON] у своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні, як на підставу позову посилаються на ч. 2 ст. 197 СК України, відповідно до якої за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач та його представник зазначають у якості обставин, що, на їх думку, мають істотне значення, те, що у позивача фактично відсутня заборгованість по сплаті аліментів, посилаючись при цьому на письмові докази: заяви деяких громадян Росії та грошові перекази в іноземній валюті про перерахування грошей на ім'я відповідача [PERSON], які ВДВС Могилів-Подільського МРУЮ не визнав підтвердженням сплати аліментів [PERSON] і необґрунтовано нарахував йому заборгованість в розмірі 39200 грн. Однак, суд вважає, що вказані факти не є тими обставинами, що мають істотне значення, в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України. Такою обставиною, наприклад, суд може визнати перебування платника аліментів у лавах Збройних Сил України, його тяжке матеріальне становище тощо. Проте, наявність такої обставини може бути підґрунтям для повного або часткового звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами, а не для вирішення питання про відсутність заборгованості у зв'язку із належною їх сплатою. Тобто, зазначена норма права може бути застосована, коли платник не заперечує наявність заборгованості, але просить звільнити його від цієї заборгованості, посилаючись на поважні причини несплати аліментів. Виходячи з змісту позовних вимог, позивачу слід було б звернутися з таким позовом до суду в порядку ст.ст. 383-385 ЦПК України, оскільки ним фактично оскаржуються дії ВДВС Могилів-Подільського МРУЮ по нарахуванню заборгованості за аліментами на користь [PERSON] у розмірі 39200 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані неналежними законними підставами, тобто, тими нормами закону, які регулюють інші правовідносини, ніж ті, на які посилається позивач, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі ч. 2 ст. 197 СК України,

Outcome: dismissed