Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу від 05.08.2019 [PERSON] продав, а [PERSON] купив 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.9 вказаного договору купівлі-продажу відповідач зобов`язується знятись з реєстрації місця проживання у вищезазначеній квартирі протягом 10 календарних днів з дня підписання даного договору. Однак відповідач свого обов`язку так і не виконав, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Також просить стягнути на його користь правничу допомогу в сумі 5000 грн. та судовий збір. Ухвалою судді від 08.01.2020 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. До початку розгляду справи позивача надіслав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, за зареєстрованим місцем проживання. Відповідно до ст. ст. 223, 280-282 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності відповідача, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14-15, 20-21), Договором дарування від 11.07.2019( а.с. 10-12), Договором купівлі-продажу від 05.08.2019 ( а.с. 16-19). Відповідно до п. 3.9 Договором купівлі-продажу від 05.08.2019 відповідач зобов`язується знятись з реєстрації місця проживання у вищезазначеній квартирі протягом 10 календарних днів з дня підписання даного договору. Відповідно до відомостей обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 28.12.2019, довідки Управління адміністративних послуг ЧМР від 29.10.2019, відповідач [PERSON] зареєстрований: за адресою: [ADDRESS] ( а.с.9, 30). За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач, як власник житла, ставить питання про захист своїх прав та визнання відповідача таким, що втратив право користування його квартирою. Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з правовою позицією ВС України, що викладена у постанові від 16.11.16 р. у справі № 688/63/15-ц, положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності квартиру від будь - яких осіб, у т. ч. осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Водночас відповідно до ст. 391 ЦК України позивач як власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні спірною квартирою як своїм майном, згідно зі ст. 328 ЦК України. Згідно з приписами ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є, зокрема, квартира, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Аналізуючи досліджені докази, суд враховує, що відповідач був зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] як її колишній співвласник. 05.08.2019 відповідач відступив позивачу свою частку власності у вказаній квартирі, уклавши договір купівлі-продажу, зобов`язався добровільно знятись з реєстрації місця проживання. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Будь-які правочини, на підставі яких відповідач був би наділений правом на користування спірним житлом (найм, оренда, позичка, тощо) не вчинялись. Інших передбачених чинним законодавством підстав для збереження за відповідачем спірного жилого приміщення судом не встановлено. На підставі вищевикладеного, та враховуючи, що відповідач відступив позивачу свою частку власності у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зобов`язався добровільно знятись з реєстрації місця проживання, однак надане зобов`язання так і не виконав, також враховуючи, що відповідач не є членом сім`ї позивача, будь-які інші законні підстави на користування спірним житлом у відповідача відсутні, його реєстрація є порушенням прав позивача, який позбавлений можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, суд дійшов висновку про відновлення порушених прав позивача шляхом задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений при подачі позову позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч.1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 04.11.2019 та ордеру на надання правової допомоги від 13.12.2019 позивачу надавалась правнича допомога адвокатом [PERSON] (а.с. 22, 24). Згідно акту прийняття-передачі наданих послуг від 05.11.2019, адвокат надав позивачу правову допомогу, що складається з консультації - 500 грн, складання та направлення адвокатського запиту- 500 грн, визначення правової позиції та обрання способу захисту порушених прав - 1000 грн, складання позову, виготовлення додатків -2000 грн., контроль руху судової справи в суді - 1000 грн, а всього на 5000 грн (а.с. 25). Відповідно до прибуткового касового ордеру №1 від 05.11.2019 року проведено оплату згідно договору про надання правової допомоги в сумі 5 000 грн (а.с.26). Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підставі вищевикладеного, з урахуванням складності справи, спрощеного порядку її розгляду, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Outcome: approved