Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, на підставі якого просить визнати, що поширенні ними відомості відносно нього про його антидержавну позицію у діяльності як начальника ліцею-інтернату, використання ним у виховному процесі та у спілкуванні виключно російської мови, наявність на стендах забороненої символіки, приниження педагогів і протиставлення їх офіцерам-вихователям, висміювання вчителів та залякування їх звільненням, пропагування корупції тощо такими, що не відповідають дійсності. На підставі\~переданого на\~розгляд суду\~позову,\~позивач просить\~зобовязати відповідачів (1), (2), (3), (4) публічно вибачитися, а відповідача (5) спростувати недостовірну інформацію щодо нього і вибачитися. Предмет позову містить також вимогу про солідарне стягнення з відповідачів моральної шкоди у сумі 50000,00 грн. Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилається на те, що він є начальником Закарпатського обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою. 31 травня 2018 року йому стало відомо про звернення вчителів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до начальника Департаменту освіти та науки Закарпатської облдержадміністрації, у якому останні описують негативні явища, які мають місце в навчально-виховному процесі очолюваного ним закладу. Вказані дії змусило його 08 червня 2018 року оголосити збори трудового колективу, під час яких вказані вчителі публічно підтвердили таку інформацію. Трудовий колектив переважною більшістю голосів підтримав керівництво ліцею і за приниження репутації та іміджу ліцею вказаним вчителям оголосив громадську догану. Також, 08 червня 2018 року на імя начальника Департаменту освіти та науки Закарпатської облдержадміністрації [PERSON] надійшло ще одне звернення від колишніх працівників ліцею: вчителів та офіцерів-вихователів, в якому його було принижено як людину, та як офіцера. Серед осіб, які підписали дане звернення значиться і [PERSON] 11 червня 2018 року до ліцею прибула комісія Департаменту освіти та науки Закарпатської облдержадміністрації для перевірки інформації, викладеної у вищевказаних зверненнях, однак вказані у них факти не знайшли свого підтвердження. Крім того, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до помічника народного депутата України [PERSON], який на своїй сторінці у «Facebook» опублікував інформацію про те, що 07 серпня 2018 року до нього звернувся педагогічний колектив Закарпатського обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою з приводу його антиукраїнської позиції у діяльності на посаді начальника ліцею. Також позивач вказує на те, що неправомірними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, в порушенні душевної рівноваги, нормального ритму життя та роботи. Завдану немайнову шкоду позивач оцінює у 50000,00 грн. Відповідач [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити позивачу у задоволенні поданого ним позову, з посиланням на те, що 31 травня 2018 року жодних звернень відносно наведених позивачем відомостей не подавала, участі в загальних зборах трудового колективу не брала та до помічника народного депутата [PERSON] не зверталася. Однак визнала, те, що була субєктом звернення від 08.06.2018 року, яке було подано в порядку реалізації конституційного права на звернення громадян, передбаченого ст. 40 Конституції України та Законом України «Про звернення громадян», тому, за її доводами, такі дії не можна розцінювати як поширення недостовірної інформації. У даному колективному зверненні у формі оціночних суджень була виражена лише оцінка організації навчально-виховного процесу у Закарпатському обласному ліцеї-інтернаті, а за висловлювання оціночних суджень ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Позивач є публічною особою, а тому межа допустимої критики щодо нього як публічної особи є значно ширшою, ніж по відношенню до окремої пересічної особи. Також відповідач (1) у поданому суду відзиві наголосила на тому, що примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової інформації не передбачено у статтях 16, 277 Цивільного кодексу України, а завдання позивачу моральної шкоди належним чином не доведено. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] також практично реалізували своє процесуальне право на подання відзиву на позов. Зокрема, ними зазначено, що вони у спосіб, визначений законодавством, зверталися із відповідними заявами та скаргами щодо вчинення відносно них протиправних дій та з метою захисту своїх прав. На обґрунтування своїх доводів зазначили, що конфлікти в середині колективу ліцею почалися з кінця 2017 року, коли позивач, користуючись своїм службовим становищем почав чинити тиск на вчителів та змушував їх звільнитися. На їх звернення надійшла відповідь з Департаменту освіти та науки Закарпатської обласної державної адміністрації від 27.06.2018 року, в якій були констатовані порушення з боку керівництва ліцею. Наявні у позовних матеріалах справи листи підтримки на адресу позивача просять оцінити критично, оскільки особи, які їх надіслали відношення до ліцею не мають. Також зазначили, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у підтвердження обставин щодо спричинення йому моральної шкоди. Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, відповідачі: [PERSON] та\~[PERSON] (а.с.\~177,\~179) письмово не відреагували на заявлений позивачем позов. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини пятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. \~ \~ \~ \~Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Наявні у справі фактичні дані свідчать про те, що 31 травня 2018 року громадини: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до начальника Департаменту освіти та науки та спорту Закарпатської облдержадміністрації, з проханням розглянути питання відносно службової відповідності адміністрації Закарпатського обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою, зокрема і начальника ліцею - [PERSON] (а.с. 12-14). Також 08 червня 2018 року начальнику Департаменту освіти, науки, молоді та спорту Закарпатської облдержадміністрації [PERSON] було адресовано звернення колишніх працівників Закарпатського обласного ліцею-інтернату з ПВФП Закарпатської обласної ради (а.с. 15-16), з проханням звернути увагу на критичну ситуацію та стати на захист вчителів, які намагаються протистояти «свавіллю» [PERSON]. У листі від 8 серпня 2018 року (а.с. 22-23) відповідач (5) вказує на те, що внаслідок незаконних, на його погляд, сепаратистських дій начальника ліцею [PERSON] відбувається усунення кваліфікованих педагогів та вихователів - патріотів України, що не сприяє розвитку навчального закладу. Фактичний аналіз змісту вищевказаних документальних доказів свідчить про наявність у них інформації, яку позивач просить визнати такою, що не відповідає дійсності. Зокрема, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати, що поширенні відповідачами відомості про нього (відносно його антидержавної позиції як начальника ліцею-інтернату; використання ним у виховному процесі та у спілкуванні виключно російської мови; наявності на стендах забороненої символіки; приниження педагогів і протиставлення їх офіцерам-вихователям; висміювання вчителів та залякування їх звільненням; пропагування корупції) такими, що не відповідають дійсності, зобовязати відповідачів (1), (2), (3), (4) публічно вибачитися, а відповідача (5) спростувати недостовірну інформацію щодо нього і вибачитися, а також стягнути з відповідачів моральну шкоду у сумі 50000,00 грн. \~ \~ \~ \~2. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим обєктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є правовідносини, повязані із захистом особистих немайнових прав, зокрема права на повагу до гідності, честі та ділової репутації. 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п.п. 3, 9 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одними із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В п. 2 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано наступне: «оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У звязку з цим, частиною четвертою ст. 32 Конституції України регламентована процедура судового захисту при поширенні недостовірної інформації. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (п. 1 постанови пленуму Верховного [PERSON] України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, надалі - Постанова №1). \~ \~ \~ \~Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. До таких спеціальних способів захисту належить спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст. 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК) тощо. Системний аналіз положень частин першої, другої статті 24, частини першої статті 32 Конституції України дає підстави суду вважати, що право на спростування недостовірної інформації гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Так, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8). Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Відповідно до\~статті 297 Цивільного кодексу України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із частиною першою \~статті 277 Цивільного кодексу України\~ фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 299\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Отже, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поряд з цим, на підставі статті 40 Конституції України,\~усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Таким чином, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку має місце реалізація особою конституційного права на звернення, передбаченого\~статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Згідно зі статтею 10\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v.UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року) зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. В п. 19 Постанови №1 Пленум Верховного [PERSON] України зазначив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Фактичний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що інформація, яка є предметом судового дослідження, викладена в зверненнях відповідачів до відповідних органів у формі оціночних суджень, тому її правдивість спростуванню та доведенню не підлягає, а також її не можна вважати поширенням недостовірної інформації. Крім того, суд враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). При цьому, межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. [PERSON],\~у періоді,\~у якому\~виникло конфліктне\~правовідношення між\~учасниками справи\~перебував (та\~наразі перебуває)\~на посаді\~ начальника\~Закарпатського обласного\~ліцею-інтернату\~з посиленою\~військово-фізичною\~підготовкою,\~а відтак\~є публічною\~особою,\~а тому\~підлягає ретельному\~громадському контролю\~і може\~зазнавати гострої\~та сильної\~громадської критики. Щодо інформації, викладеної в листі помічника народного депутата України від 08 серпня 2018 року, який було адресовано Голові Служби безпеки України, Генеральному прокурору України та [PERSON] освіти і науки України, суд, виходить з того, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Такий висновок міститься в Рішенні Конституційного\~[PERSON] України\~від 10\~квітня 2003\~року №8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення частини 1 статті 7 ЦК Української РСР. Матеріали цієї справи не містять даних стосовно притягнення відповідача [PERSON] до кримінальної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 383 Кримінального кодексу України, а саме за завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу досудового розслідування про вчинення злочину. Таким чином, звернення, адресоване відповідачем (5) до правоохоронних органів, які за законом наділені повноваженнями перевіряти цю інформацію на достовірність, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. Доказів того, що метою звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочинів було саме намагання опорочити честь, гідність та ділову репутацію позивача матеріали справи також не містять. Також за результатами судового розгляду справи слід констатувати, що заявлена позивачем вимога про зобовязання відповідачів вибачитися не є належним матеріально правовим способом захисту порушеного права, передбаченого законом, оскільки суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, так як примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях\~16,\~277\~Цивільного кодексу\~України. \~ \~ \~ \~4. З приводу вимог позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди у сумі 50000,00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до\~статті 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Частиною другою статті 30 \~Закону України «Про інформацію»\~ передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання\~\~мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до пункту 4 частини другої\~статті 23 Цивільного кодексу України\~моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Ця обставина повинна враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Таким чином, там, де є порушення якогось права людини чи якоїсь свободи, завжди потерпає її гідність. Отже, немає такого порушення права чи свободи людини, яке не призвело б до виникнення в неї конкретного права на компенсацію моральної шкоди, конкретної можливості вимагати такої компенсації. Позивачем зазначено про завдання йому відповідачами моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. \~ \~ \~ \~Оскільки судом не встановлено фактів порушення особистих немайнових прав позивача, тому й вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. \~ \~ \~ \~4.1. Таким чином, за результатами судового розгляду справи суд не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог за предметом позову. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). \~ \~ \~ \~5. На підставі\~частини першої,\~другої статті\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України судові витрати по справі у сумі 3876,40 грн. слід покласти на позивача. 6. Відносно клопотання відповідачів [PERSON] та [PERSON] про покладання на відповідача витрат за надання їм професійної правничої допомоги, суд констатує наступне. Так, відповідно до частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, повязаних з розглядом справи належать витрати: на професійну правничу допомогу, повязані з вчиненням інших процесуальних дій. Пленум Вищого\~спеціалізованого суду\~України з\~розгляду цивільних\~і кримінальних\~справ у\~п.\~48\~постанові від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначив, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Заявляючи вимогу про відшкодування вартості наданої правничої допомоги у даній справі відповідачі [PERSON] та [PERSON] не надали суду належного розрахунку таких витрат та доказів їх фактичного понесення, що б давало суду можливість прийти до переконання про її обґрунтованість та підставність. За таких обставин справи, вищевказане клопотання задоволенню не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed