Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в обґрунтування позовної заяви зазначив, що сторони перебували в шлюбі з червня 1981 року по 25 лютого 2014 року. Шлюб між ними було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 11 Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області та було видано Свідоцтво про розірвання шлюбу. З моменту одруження і до 1991 року проживав з дружиною у м. Донецьк за місцем реєстрації відповідачки. Влітку 1991 року переїхав на постійне місце проживання до смт. Глибока, зареєструвався у батьківській хаті, 1/2 частка якої успадкував від матері у 1984 році, де проживає і по сьогоднішній день, що підтверджується відміткою у паспорті. Позивач працевлаштувався у Глибоцьку ВУЖКГ, де пропрацював до 2012 року. Дружина залишилася проживати із донькою у місті Донецьк. Фактично сімейні відносини, ведення спільного господарства між ними було припинено разом із припиненням спільного проживання. Після успадкування права на 1/2 частку будинку, успадкованого ним та його тіткою [PERSON] , на підставі рішення № 62-20/04 20-ї сесії Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області 4-го скликання від 15.07.2005 року було передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0, 1434 га, що знаходиться за адресом [ADDRESS] . Рішенням № 6/26 засідання виконкому Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 22.06.2007 року було оформлено право власності на нерухоме майно. Рішенням №126-16/08 16-і сесії Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області 5-го скликання від 28.03.2008 року було надано дозвіл на зміну цільового призначення земельної ділянки з земель для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на землі комерційного призначення площею 0,0053 га по [ADDRESS] . 19 серпня 2008 року було отримано два державних акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯД №081078 на земельну ділянку 0,0053 з цільовим призначенням: роздрібна торгівля та комерційні послуги та серії ЯД №081079 на земельну ділянку 0,1381 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у рівних частках на нього та його тітку [PERSON] . За цей час було збудовано магазин і 24 грудня 2008 року було зареєстровано право власності на магазин по 1/2 частці на позивача та його тітку. Оскільки право власності на 1/2 частки вказаних земельних ділянок позивачем було зареєстровано під час перебування у шлюбі, а також магазин збудований та зареєстрований в цей самий період, нотаріусом розглядається як майно придбане у шлюбі. Проте згідно п.3ч.1 статті 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто та є масністю кожного з них. Тому доцільно вважати, що 1/2 земельної ділянки площею 0,1381 та, 1/2 ділянки 0,0053 та магазин розташований на ній належить позивачу на прав, особистої приватної власності, як такі які придбані та збудовані за власні кошти позивача. Тому просить суд, визнати за [PERSON] право особистої власності на: 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1382 га, що розташована за адресом: [ADDRESS] (цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд) кадастровий номер:7321055100:01:005:0317, вартістю 38 254 грн.; 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0053 га, що розташована за адресом: [ADDRESS] (цільове призначення: для будівництва і обслуговування будівель торгівлі) кадастровий номер:7321055100:01:005:0316, вартістю 11411 грн.; 1/2 частки магазину, розташованого за адресом: [ADDRESS] , вартістю 25 274 грн. В судове засідання [PERSON] не з`явився, проте направив до суду заяву, в якій підтвердив обставини викладені в позовній заяві, просить суд позов задовольнити, а справу розглянути без його участі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, проте направила до суду заяву, в якій підтвердила обставини викладені в позовній заяві, просить суд позов задовольнити, а справу розглянути без її участі. В судове засідання третя особа: [PERSON] не з`явилася, проте направила до суду заяву, в якій підтвердила обставини викладені в позовній заяві, просить суд позов задовольнити, а справу розглянути без її участі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з червня 1981 року по 25 лютого 2014 року. Шлюб між ними було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 11 Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області та було видано Свідоцтво про розірвання шлюбу. З моменту одруження і до 1991 року проживав з дружиною у м. Донецьк за місцем реєстрації відповідачки. Влітку 1991 року переїхав на постійне місце проживання до смт. Глибока, зареєструвався у батьківській хаті, 1/2 частка якої успадкував від матері у 1984 році, де проживає і по сьогоднішній день, що підтверджується матеріалами справи. Відповідачка залишилася проживати із донькою у місті Донецьк. Фактично сімейні відносини, ведення спільного господарства між ними було припинено разом із припиненням спільного проживання. Після успадкування права на 1/2 частку будинку, успадкованого ним та його тіткою [PERSON] , на підставі рішення № 62-20/04 20-ї сесії Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області 4-го скликання від 15.07.2005 року було передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0, 1434 га, що знаходиться за адресом [ADDRESS] . Рішенням № 6/26 засідання виконкому Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 22.06.2007 року було оформлено право власності на нерухоме майно. Рішенням №126-16/08 16-і сесії Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області 5-го скликання від 28.03.2008 року було надано дозвіл на зміну цільового призначення земельної ділянки з земель для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на землі комерційного призначення площею 0,0053 га по [ADDRESS] . 19 серпня 2008 року було отримано два державних акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯД №081078 на земельну ділянку 0,0053 з цільовим призначенням: роздрібна торгівля та комерційні послуги та серії ЯД №081079 на земельну ділянку 0,1381 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у рівних частках на нього та його тітку [PERSON] . За цей час було збудовано магазин і 24 грудня 2008 року було зареєстровано право власності на магазин по 1/2 частці на позивача та його тітку. Згідно частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Відповідачка [PERSON] обставини вказані у позові визнає, що підтверджується заявою, направленою нею до суду. Також судом встановлено, що спірне майно фактично отримане позивачем у порядку спадкування, тому суд вважає, що воно належить йому на праві приватної власності За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved