Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 7/10 часток квартири [ADDRESS] , з яких 41/100 частка належить йому на праві особистої приватної власності та 52/200 часток в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 14.09.1996 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 03.10.2003 року вони придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS]. При укладанні вказаного договору сторонни встановили ціну у розмірі еквівалентному 9800 доларів США. Вказаної суми у їх спільному сімейному бюджеті не було. Вони розраховували, що 5800 доларі США отримують від продажу належної їм на той час однокімнатної квартири №55 в будинку №4 по Мелітопольському шоссе в м. Бердянську. З урахуванням майбутнього продажу однокімнатної квартири ними були позичені кошти на придбання трикімнатної квартири, а саме: 3000 доларів США у батьків [PERSON], 1500 доларів США у його тітки [PERSON], 1500 доларів США у його дядьки [PERSON] Окрім того, 4000 доларів США на придбання квартири йому подарували батьки. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити. Пояснила, що питаннями купівлі спірної квартири займався позивач. Він і позичав гроші у батьків та родичів. [PERSON] не була присутньою при отриманні грошей в борг та передачі грошей продавцю квартири, їй навіть не відомо про дійсну вартість квартири. У зв'язку з цим правильність та законність розрахунків розміру частини квартири, на яку претендує позивач, викликає сумнів. Крім того з питання визнання дійсним договору дарування 4000 доларів США батьки [PERSON] зверталися до Бердянського міськрайонного суду. Проте, в задоволенні вказаних позовів їм було відмовлено рішенням від 15.07.2016 року. Отже, через недотримання встановленої законом форми договору дарування грошових коштів, [PERSON] не може посилатися на показання свідків. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, вивченими та оголошеними в судовому засіданні. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14.09.1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ЖС №054166. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03.10.2003 року [PERSON] набув право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS]. 01.12.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 -72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За правилами ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що на придбання спірної квартири були витрачені грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, які належали йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, укладеному між ним та його батьками. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4\~\~ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України,\~\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначалося вище, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15.07.2016 року було відмовлено в задоволенні позовів [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування дійсним. Відмовляючи в задоволенні позовів, суд дійшов висновку, що у відповідності до вимог ст. ст. 47, 243, 244 ЦК УРСР (1963 р.) договір дарування валютних цінностей на суму більше 50 карбованців мав бути нотаріально посвідчений. У відповідності до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на викладене та оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами обставин, на які він посилався, як на підставу своїх позовних вимог, а отже спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках у відповідності до вимог ст. 71 СК України. \~\~ \~\~

Outcome: partial