Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати його таким, що втратила право користування жилим приміщенням у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. В позовній заяві позивач вказалв що йому на праві приватної власності належить жилий будинок розташований за адресою: [ADDRESS]. Будинок позивачу був подарований [PERSON] за договором дарування від 07.04.2009 року, реєстровий № 1-1509. Право власності на підставі договору купівлі-продажу за ним зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до чинного законодавства, що підтверджується витягом від 30.04.2009 року № 22628857. Із відповідачем [PERSON] позивач повязували дружні відносини, він на його прохання прописав його у себе, проте з вересня 2004 року і по даний час [PERSON] в будинку не проживає, добровільно знятися із реєстрації не бажає. У зв'язку із викладеним позивач вимушена звернутися до суду для захисту свого права власника. Позивач в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява, в якій він позов підтримав, просив його задовольнити, та розглянути справу без його присутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Приймаючи до уваги викладене, та зі згоди позивача, у відповідності до ст.280 ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи та представлені докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з вимогами ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни які мають у приватній власності будинок (квартиру) користуються ним для особистого проживання і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати і т.п. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Той факт, що за адресою позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинна сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов'язків. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. Згідно акту депутата Звенигородської міської ради та довідки виконкому Звенигородської міської ради, [PERSON] за адресою [ADDRESS], не проживає з вересня 2004 року. Враховуючи те, що згідно ч.2 ст. 64 ЖК України відповідач не є членом сім'ї позивача, ніяких письмових домовленостей стосовно проживання у вище вказаному будинку між ними не укладалося, виходячи зі змісту Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11- звільнення особою спірного житлового приміщення та його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк є достатньою правовою підставою для визнання його таким що втратив право користування житлом, суд приходить до висновку що [PERSON] втратив право користуватися жилим приміщенням в будинку розташованому за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved