Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу в розмірі 4946,49 грн. В обґрунтування вимог зазначає, що 21листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. Згідно п. 1.2. договору позики позивач передав, а відповідач прийняла у власність 13 600 грн.Відповідач зобов`язувалась повернути позивачу таку ж суму грошових коштів.Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою власноруч написаною відповідачем в момент передачі їй суми позики. Вказаною розпискою відповідач підтвердила факт отримання від позивача грошових коштів та зобов`язувалась повернути вказану суму грошових коштів.04 лютого 2016 року Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області провадження № 22-ц/781/496/16 (вказаним Рішенням було скасовано Рішення Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 03 грудня 2015 року по справі № 404/1026/15-ц), було стягнуто з відповідача на користь позивача 13 600 (тринадцять тисяч шістсот) грн. за договором позики, 3 % річних в сумі 462 (чотириста шістдесят дві) грн. 77 коп., та 3 903 (три тисячі дев`ятсот три) грн. 20 коп. процентів індексу інфляції, а всього 17 965 (сімнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят п`ять )грн.97 коп.22 січня 2018 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда по справі №404/495/17, було стягнуто з відповідача на користь позивача 8 296,00 грн. - інфляційних втрат; 828,29 грн.- З % річних, а також 640,00 грн.- сплаченого судового збору.Останнім рішенням від 22.01.2018 року суд задовольнив позов позивача, щодо стягнення нарахувань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в повному обсязі. Розрахунок відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, задовольнили станом на 10.01.2017 рік, це вбачається з тексту Рішення. Вказаними рішеннями було встановлено, як факт отримання грошових коштів так і обов`язок по поверненню коштів відповідачем, а відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте з моменту винесення рішення його виконання у добровільному та примусовому порядку не здійснено. Порушення відповідачем прав позивача триває весь цей час. Невиконання рішень суду в примусовому порядку підтверджується постановою Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Кіровоградського районний ВДВС від 22.12.2018 року з якої вбачається, що грошові кошти згідно виконавчого провадження не надходять у зв`язку з відсутністю майна. Позивач не має можливості користуватися своїми коштами і отримувати економічну вигоду. Більш того, сума, яка підлягала стягненню, поступово зменшується через знецінення грошової одиниці. Тому був вимушений звернутися до суду. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2020 року прийнято справу до розгляду та призначено судове засідання. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. Згідно п. 1.2. договору позики позивач передав, а відповідач прийняла у власність 13 600 (тринадцять тисяч шістсот) гривень. Відповідач зобов`язувалась повернути позивачу таку ж суму грошових коштів (а.с. 4). Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою власноруч написаною відповідачем в момент передачі їй суми позики. Вказаною розпискою відповідач підтвердила факт отримання від позивача грошових коштів та зобов`язувалась повернути вказану суму грошових коштів (а.с. 5). 04 лютого 2016 року рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області провадження № 22-ц/781/496/16 (вказаним рішенням було скасовано рішення Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 03 грудня 2015 року по справі № 404/1026/15-ц), було стягнуто з відповідача на користь позивача 13 600 (тринадцять тисяч шістсот) грн. за договором позики, 3 % річних в сумі 462 (чотириста шістдесят дві) грн. 77 коп., та 3 903 (три тисячі дев`ятсот три) грн. 20 коп. процентів індексу інфляції, а всього 17 965 (сімнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят п`ять ) грн.97 коп.(а.с. 6-7) 22 січня 2018 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда по справі №404/495/17, було стягнуто з відповідача на користь позивача 8 296,00 грн. - інфляційних втрат; 828,29 грн.- З % річних, а також 640,00 грн.- сплаченого судового збору (а.с.8-9). Останнім рішенням від 22.01.2018 року суд задовольнив позов позивача, щодо стягнення нарахувань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в повному обсязі. Розрахунок відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, задовольнили станом на 10.01.2017 рік, це вбачається з тексту рішення. Вказаними рішеннями було встановлено, як факт отримання грошових коштів так і обов`язок по поверненню коштів відповідачем, а відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте з моменту винесення рішення його виконання у добровільному та примусовому порядку не здійснено. Порушення відповідачем прав позивача триває весь цей час. Невиконання рішень суду в примусовому порядку підтверджується постановою Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Кіровоградського районний ВДВС від 22.12.2018 року з якої вбачається, що грошові кошти згідно виконавчого провадження не надходять у зв`язку з відсутністю майна (а.с. 10). Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договірпозики є укладеним з моменту передачі грошей. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як десять разів перевищує встановлений законом неоподаткований мінімум доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, щогрошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постанова ВСУ № 757/21343/15 від 13 листопада 2019 року зроблено висновок, про те, що якщо умовами договору позики чітко передбачено надання грошей у гривнях, то така ж сума підлягає стягненню у національній валюті. На підставіст.ст. 526, 533, 625, 1046- 1049 ЦК України, правова позиція Верховного Суду України у справі за № 757/21343/15 ,

Outcome: approved