Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на квартиру. В обґрунтовування своїх вимог посилається на те, що 27 січня 2014 року року приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір купівлі-продажу квартири № 2 в будинку № 53, що розташована за адресою квартал Ватутіна, місто Старобільськ, Луганська область за реєстровим № 25, згідно якого [PERSON] на підставі довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність вищевказану квартиру. Раніше, 14 листопада 2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 135\~000 рублів РФ за вищевказану квартиру, також грошову суму у розмірі 90\~000 рублів РФ за вищевказану квартиру отримав й відповідач [PERSON] від позивача 19 червня 2014 року, про що свідчать розписки про отримання коштів. Відповідачі [PERSON], [PERSON] на підтвердження угоди купівлі-продажу квартири з позивачем надали довіреність від 02 жовтня 2013 року, яка надавала право позивачу від їх імені здійснювати цивільно правові угоди та інші дії передбачені довіреністю. Угода вважається дійсною з моменту передачі речей. У звязку з тим, що фактично позивач не мав змоги зареєструвати право власності на квартиру на себе, було вирішено, що позивач на початку переводить право власності на свою доньку відповідача [PERSON] і потім відповідач [PERSON] переводить право власності вже на позивача [PERSON] Також на підтвердження факту фіктивності укладеної угоди купівлі-продажу від 27 січня 2014 року може свідчити те, що відповідач [PERSON] не здійснювала оплату за квартиру та у останьої відсутній будь який документ, що свідчить про оплату. На даний час всупереч досягнутим домовленостям з позивачем, відповідач [PERSON] намагається здійснити відчуження квартири на користь трьох осіб, хоча позивач попереджував раніше, що не бажає продавати квартиру та хоче залишити її своїй унучці. Вищевказаний правочин від 27 січня 2014 року повинен бути визнаний недійсним, а сторони повернуто у первинний стан, у зв'язку з тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу фактично скрив реальні домовленості, які були укладені між позивачем та відповідачем [PERSON], а договір купівлі-продажу укладений між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню дійсним, так як між сторонами здійснено реальну угоду купівлі-продажу, про що свідчать розписки про отримання коштів, надана довіреність, але всупереч того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухилилися від нотаріального оформлення купівлі продажу з позивачем, позивач був позбавлений права відразу оформити право власності на себе. Всупереч досягнутим домовленостям між сторонами, відповідач [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання та на першу вимогу оформити квартиру за позивачем, не здійснила жодної дії. Таким чином, позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а укладений правочин від 27 січня 2014 року має бути визнаний судом недійсним, так як мають істотне значення помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням і навпаки правочин, що укладено між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] має бути визнаний дійсним та визнано право власності на квартиру. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити його в повному обсязі. У судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не зявилися. Від них надійшла заява, в якій вони позовні вимоги позивача визнають у повному обсязі, та просять суд розглянути справу у їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із частиною третьою ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З розяснення, що викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 1 ст. 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У звязку з вищевикладеним та беручи до уваги, що відповідачі цілком визнали позовні вимоги позивача та не заперечували проти їх задоволення, та те, що визнання позову відповідачами не суперечить закону і не порушує права і свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved