Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, посилаючись на те, що 09 липня 1997 року [PERSON] , [PERSON] будучи членами Товарної біржі «Української Біржі Нерухомості» (Черкаська філія) продали, а [PERSON] і [PERSON] будучи членами Товарної біржі «Української Біржі Нерухомості» (Черкаська філія) купили квартиру [ADDRESS] , а саме уклали письмово договір купівлі-продажу від 09 липня 1997 року, який зареєстровано на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) відповідно до протоколу відкритих торгів № 7 від 09 липня 1997 року. З договору вбачається, що договір зареєстровано з врахуванням ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та не підлягає нотаріальному засвідченню. Договір підписано у присутності уповноваженої посадової особи - заступник директора Черкаської філії товарної біржі «Українська біржа Нерухомості» М.Моторного. З договору вбачається, що сторонами договору досягнуто всіх суттєвих істотних умов договору, а саме продавці отримали кошти за квартиру в сумі 18 100 (вісімнадцять тисяч сто) гривень, а покупці прийняли квартиру, вселилися в неї та зареєстрували своє місце реєстрації в квартирі. А саме, з паспорту позивача вбачається, що 22.08.1997 року [PERSON] зареєструвався в квартирі [ADDRESS] , та зареєстрований до теперішнього часу. Вказану квартиру продавці звільнили, було здійснено виписку з квартири всіх членів сім`ї, передані ключі та документи. Ні заперечень, ні зауважень ніхто зі сторін договору з дня його укладення і до цього часу не заявляв. 10 липня 1997 року було здійснено державну реєстрацію квартири [ADDRESS] в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», про що свідчить штамп та кругла печатка на останній сторінці договору, пояснювальний напис та підпис посадової особи. Також, доказом того, що здійснено державну реєстрацію квартири [ADDRESS] є довідка КП «ЧООБТІ» № 6092о від 17 жовтня 2019 року, з якої вбачається, що право власності зареєстровано. [INFO] померла його мати [PERSON] . Після смерті [PERSON] він отримав у спадок 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а саме згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 травня 2008 року вбачається, що він набув право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] свідоцтва про право на спадщину вбачається, що 1/2 частина квартири належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Черкаською філією товарної біржі «Українська Біржа Нерухомості» від 09.07.1997 року за Р.№ 89-2. Отож, він на даний час є власником квартири [ADDRESS] згідно правовстановлюючих документів на квартиру : свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 травня 2008 року - 1/2 частина квартири; договір купівлі-продажу, посвідчений Черкаською філією товарної біржі «Українська Біржа Нерухомості» від 09.07.1997 року - 1/2 частина квартири. В листопаді 2019 року він прийняв рішення продати вказану квартиру та переїхати в інше місце проживання. Звернувся до Третьої черкаської державної нотаріальної контори з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Нотаріус відмовилась посвідчувати договір купівлі-продажу, пославшись на те, що йому належить 1/2 частина квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Черкаською філією товарної біржі «Українська Біржа Нерухомості» від 09.07.1997 року. Не розуміючи чому йому відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу квартири, він звернувся з письмовим листом до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області з проханням роз`яснити вказану проблему. 21.12.2019 року отримав лист від Головного територіального управління юстиції у Черкаській області з якого вбачається, що договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених. З відповіді зрозуміло, що необхідно звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири на підставі біржової угоди дійсним, і тільки в такому разі у нотаріуса будуть відсутні підстави у відмові у вчиненні нотаріальної дії. Після отримання такої відповіді, намагався з`ясувати де фактично проживають на разі відповідачі, для того аби посвідчити договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири нотаріально, але нічого не дізнався з приводу місця знаходження відповідачів. Отож, з вищезазначеного вбачається, що в 2008 році нотаріусом Третьої Черкаської державної нотаріальної контори Бараненко Іриною Корніївною при видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири [ADDRESS] не виникло підстав для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі біржового договору, а станом на 2019 рік змінилася правова позиція Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (хоча норми Закону які регулюють дані правовідносини з 2008 року не змінилися), і він тільки в листопаді 2019 року дізнався про проблему з правовстановлюючими документами на квартиру. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.10.2019 року вбачається, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.1997 року, видавник товарна біржа «Українська біржа Нерухомості», та на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-3328, виданий 21.05.2008 року, видавник Третя Черкаська державна нотаріальна контора. З вищевказаного вбачається, що при вчиненні даного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільні дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 09 липня 1997 року між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості) (Черкаська філія) 09 липня 1997 року за номером 89-2. Позивач в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, шляхом розміщення оголошення. З заявами та клопотаннями до суду не зверталися. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що 09 липня 1997 року [PERSON] , [PERSON] будучи членами Товарної біржі «Української Біржі Нерухомості» (Черкаська філія) продали, а [PERSON] і [PERSON] будучи членами Товарної біржі «Української Біржі Нерухомості» (Черкаська філія) купили квартиру [ADDRESS] , а саме уклали письмово договір купівлі-продажу від 09 липня 1997 року, який зареєстровано на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) відповідно до протоколу відкритих торгів № 7 від 09 липня 1997 року. Договір зареєстровано з врахуванням ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та не підлягає нотаріальному засвідченню. Договір підписано у присутності уповноваженої посадової особи - заступник директора Черкаської філії товарної біржі «Українська біржа Нерухомості» М.Моторного. З договору вбачається, що сторонами договору досягнуто всіх суттєвих істотних умов договору, а саме продавці отримали кошти за квартиру в сумі 18 100 (вісімнадцять тисяч сто) гривень, а покупці прийняли квартиру, вселилися в неї та зареєстрували своє місце реєстрації в квартирі. З паспорту позивача вбачається, що 22.08.1997 року [PERSON] зареєструвався в квартирі [ADDRESS] , та зареєстрований до теперішнього часу. Вказану квартиру продавці звільнили, ними було здійснено виписку з квартири всіх членів сім`ї, передані ключі та документи. Ні заперечень, ні зауважень ніхто зі сторін договору з дня його укладення і до цього часу не заявляв. 10 липня 1997 року було здійснено державну реєстрацію квартири [ADDRESS] в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», про що свідчить штамп та кругла печатка на останній сторінці договору, пояснювальний напис та підпис посадової особи. Відповідно до довідки КП «ЧООБТІ» № 6092о від 17 жовтня 2019 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у КП «ЧООБТІ» за [PERSON] . [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивач отримав у спадок 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а саме згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 травня 2008 року вбачається, що позивач набув право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Черкаською філією товарної біржі «Українська Біржа Нерухомості» від 09.07.1997 року за Р.№ 89-2. Таким чином, на даний час позивач є власником квартири [ADDRESS] згідно правовстановлюючих документів на квартиру: свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 травня 2008 року - 1/2 частина квартири; договір купівлі-продажу, посвідчений Черкаською філією товарної біржі «Українська Біржа Нерухомості» від 09.07.1997 року - 1/2 частина квартири. В листопаді 2019 року позивач прийняв рішення продати вказану квартиру та переїхати в інше місце проживання, а тому звернувся до Третьої черкаської державної нотаріальної контори з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Нотаріус відмовилась посвідчувати договір купівлі-продажу, пославшись на те, що позивачу належить 1/2 частина квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Черкаською філією товарної біржі «Українська Біржа Нерухомості» від 09.07.1997 року. Позивач звернувся з письмовим листом до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області з проханням роз`яснити відмову нотаруса. 21.12.2019 року позивач отримав лист від Головного територіального управління юстиції у Черкаській області з якого вбачається, що договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, та роз`яснено позивачу необхідність звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири на підставі біржової угоди дійсним, і тільки в такому разі у нотаріуса будуть відсутні підстави у відмові у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення Договору) - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з приписами ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу зареєстрований на біржі. Оскільки договір було укладено 09.07.1997, до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004, до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року. Стаття 4 ЦК УРСР 1963 року визначає, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі з угод. Згідно із ст. 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Зі змісту ст. 224 ЦК УРСР 1963 року вбачається, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом встановлено, що при вчиненні даного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільні дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме: купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особо, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У свою чергу ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналізуючи зміст наведених норм цивільного законодавства, враховуючи що на час укладання договору купівлі-продажу мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що відсутні підстави нікчемності правочину, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, суд вважає, що договір купівлі-продажу від 09 липня 1997 року за реєстраційним № 89-2 може бути визнаний судом дійсним, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення в справі на підставі наявних в справі доказів, що відповідає вимогам ст.ст. 280-282 ЦПК України.

Outcome: approved