Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди землі № 258 від 05.11.2015 року щодо земельної ділянки площею 2.380 га, кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма-Надія та скасувати його державну реєстрацію, посилаючись на те, що вказаний договір він не укладав, підпис в договорі від його імені поставлений іншою особою. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2.380 га, кадастровий номер [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 29.01.2004 року (а.с.5). 05.11.2015 року між ним та відповідачем ТОВ «Агрофірма-Надія» був укладений договір оренди даної земельної ділянки строком на 7 років (а.с. 6-7). Даний договір 02.12.2015 року зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію інших речових прав за № 12419789 (копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень - а.с.8). Проте із висновку судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 12043-120-45/18-32 від 27.08.2018 року вбачається, що підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі № 258 від 05.11.2015 року, укладеному між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма-Надія» щодо земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] виконаний не [PERSON], а [PERSON] (а.с.125-131). Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1,ч.3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити вимогам цього кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ці ж самі обставини зазначені в ст.627 ЦК України, в якій зазначено, що сторони договору є вільними в укладенні договору. Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. А згідно з ч. 3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Спірні правовідносини врегульовано спеціальним законом, яким є Закон України «Про оренду землі». У ст. 13 вказаного закону надано визначення договору оренди. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Також передбачена законом і форма договору оренди землі, який укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Отже, визначальним для договору оренди землі є форма договору, яка включає і підпис сторони договору. Як встановлено судом, [PERSON], будучи власником земельної ділянки, згоди на її оренду не давав, договір оренди цієї ділянки з відповідачем не укладав, підпис в договорі оренди вчинений не ним, а іншою особою, а відтак договір оренди земельної ділянки № 258 від 05.11.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма-Надія» укладений за відсутності волевиявлення орендодавця, а тому є недійсним на підставі частин 1, 3 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України. Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на землю, передбаченим частиною 3 статті 152 ЗК України. Таким чином, аналізуючи зібрані в судовому засідання докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача, так як лише власнику земельної ділянки у сенсі положень частини 1 статті 317 ЦК України належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, зокрема, право передачі земельної ділянки в оренду. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст. 203 ЦК України, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до Закону України «Про оренду землі»; недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України), а тому позовні вимоги про визнання недійсною та скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки також підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати у вигляді витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 3289 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.120), а тому дані витрати суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача.

Outcome: approved