Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить змінити розмір аліментів, що стягуються з нього на утримання доньки [PERSON] , 2013 року народження, у виді 1/3 частини доходу на 1/4 частину доходу, та в зв`язку з цим відкликати попередній виконавчий лист. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що на даний час змінилися обставини його життя, які призвели до того, що він не в змозі продовжувати платити аліменти у визначеному рішенням суду розмірі. Такими обставинами є факт вступу в фактичні шлюбні відносини, народження дитини, необхідність утримання матері другої дитини, не працевлаштованість. У відзиві на позов [PERSON] зазначила, що вимоги позову є необґрунтованими, просить у його задоволенні відмовити. Вказує на те, що позивач не надав суду жодних доказів того, що зміна його сімейного стану вплинула на фінансову спроможність оплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини у визначеному рішенням суду розмірі. Крім того, зазначила, що їх спільна дитина є інвалідом та страждає на дитячий аутизм, а тому потребує постійного лікування. Витрати на таке лікування мають нести батьки спільно. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 ст. 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Ст.51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13.09.2016 року, що підтверджується його копією. Цим же рішенням стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно на утримання малолітньої дитини. В подальшому рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03.08.2018 року збільшено розмір аліментів на утримання дитини до 1/3 частини доходу батька. Згідно змісту рішення суду підставою для збільшення розміру аліментів на дитину став факт встановлення дитині інвалідності через діагноз «дитячий аутизм», що призвело до необхідності постійного лікування дитини. Позивач просить зменшити визначений судом розмір аліментів до ј частини його доходу, посилаючись на ст. 192 СК України, та зазначаючи про те, що він не працевлаштований, в нього народилася ще одна дитина та він знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з жінкою - матір`ю дитини, яка також потребує фінансової допомоги. Так, згідно ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Тобто вищезазначене у своїй сукупності свідчить про те, що підставою для зміни розміру аліментів у бік зменшення є значне погіршення матеріального становища особи, яка їх сплачує, через зміну обставин життя. Разом з тим, під час розгляду справи підстав для перегляду розміру аліментів суд не встановив. Позивач не надав суду жодних доказів того, що народження іншої дитини, призвело до неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі на утримання дитини від попереднього шлюбу. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на час визначення розміру аліментів у виді 1/3 від доходу позивача, тобто станом на серпень 2018 року, у позивача вже народилась інша дитина (дата народження [INFO] ), однак він про ці обставини суду не повідомляв. І даних про те, що він звертався до суду з заявою про перегляд заочного рішення чи оскаржував рішення в апеляційному порядку, мотивуючи цими обставинами, до позову не долучав. Тобто, сам по собі факт народження дитини для позивача не був таким, який не дозволяв весь час сплачувати аліменти у визначеному рішенням суду розмірі. Не свідчать ці обставини самі по собі і про значне погіршення фінансового становища платника аліментів. При цьому в судовому засіданні встановлено, що дитина сторін має хронічне захворювання, є дитиною-інвалідом, внаслідок чого потребує постійного лікування, що підтверджується консультаційними висновками спеціаліста. Статус законного представника дитини-інваліда присвоєно матері дитини, що підтверджується відповідним свідоцтвом. А отже, тягар постійного догляду за дитиною здебільшого лежить на матері дитини (протилежного позивачем не доведено), що позбавляє її можливості повноцінно працювати та заробляти гроші на утримання дитини на належному рівні, виходячи з потреб дитини. В свою чергу батько дитини є особою молодого віку, даних про негативний стан його здоров`я у суду немає, а тому суд вважає, що він здатний та зобов`язаний утримати свою дитину, яка не лише через вік, а і через стан здоров`я потребує значних фінансових затрат. Що стосується посилань на те, що позивач перебуває у фактичному шлюбі та утримує жінку, то дані обставини взагалі нічим не підтверджується. Факт не працевлаштування у позові також не доведено. Крім того, позивач не зазначив що йому перешкоджає працевлаштуватися. А посилання у позові на те, що він веде спільний бюджет з іншою жінкою, утримує її та дитину, свідчать про те, що позивач має доходи. В цей же час, як зазначив у своєму рішення ВС від 06 червня 2018 року № 138/594/17-ц, не працевлаштування саме по собі не є підставою для зміни зменшення розміру аліментів за відсутності доказів щодо погіршення майнового стану платника аліментів. Зважаючи на вищевикладене, на інтереси дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення, суд вбачає відсутність правових підстав для зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на користь відповідача на утримання малолітньої [PERSON] , оскільки правові підстави для такого рішення не доведені. На підставі вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed