Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобовязання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та знесення самочинно встановленого паркану. Позовна заява мотивована тим, що рішенням 16 сесії 5 скликання Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 14.07.2007 року позивачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою для відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту. Рішенням 14 сесії 6 скликання Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 14.12.2012 року затверджено проект землеустрою та надано у власність позивачу земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства на території Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.04.2013 року, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 0520680500:03:001:0846, що розташована в с. Бохоники, Вінницького району, Вінницької області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. В жовтні 2013 року позивач виявила, що на належній їй земельній ділянці самочинно зведений бетонний паркан зі сторони сусідньої земельної ділянки. Згідно акту від 06.11.2013 року встановлено, що частину належної позивачу земельної ділянки обгороджено бетонними плитами в кількості 25 штук, що встановлені на камінний фундамент. В подальшому позивач звернулася до ТОВ ЮЗС Альянс для встановлення межових знаків на належній їй земельній ділянці, при цьому, представником землевпорядної організації було передано межові знаки відповідно до акту від 04.12.2013 року, а також зафіксовано, що дійсно з боку сусідньої земельної ділянки, власником якої являється відповідач, здійснено самовільну забудову належної позивачу земельної ділянки. Тобто, самовільно захоплено 0,0576 га належної позивачу земельної ділянки. В подальшому позивач вимоги змінила. Та зазначила, що паркан було збудовано сім»ю [PERSON] та [PERSON], тому обов»язок відновлення її порушеного права повинні нести обидва відповідача. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав, суду пояснив, що паркан був збудований сімєю [PERSON] та [PERSON] [PERSON]. як власник земельної ділянки допустила порушення меж земельної ділянки позивачки, дозволивши другому відповідачу збудувати паркан, який зайшов на земельну ділянку позивачки. Даний факт був встановлений актом комісії та дослідженням землевпорядкої организації, тому просить суд зобовязати знести паркан обох відповідачів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в задоволені просила відмовити, суду показала, що дійсно є власником земельної ділянки на який було збудовано паркан, але вона його не будувала, будував чоловік, і вона лише займалася господарством, та дітьми. Позов не визнає, та вважає, що відповідальність повинен нести той, хто збудував паркан. Відповідач [PERSON] в судові засідання неодноразово не зявлявся, зазначив по телефону, що лікується, але жодного разу відповідний доказ суду не надав, представника до суду не направив, тому судом було ухвалено розгляд справи проводити у відсутність вказаного відповідача. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши докази, суд встановив наступне: Рішенням 14 сесії 6 скликання Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 14.12.2012 року затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства на території Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області ( т.1. а.с. 4). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.04.2013 року, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 0520680500:03:001:0846, що розташована в с. Бохоники Вінницького району Вінницької області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (т.1. а.с. 5). Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /витяг № 2838749 від 24.04.2013 року (т.1. а.с. 6-8). Як вбачається з акту комісії Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 06.11.2013 року, частину належної позивачу земельної ділянки обгороджено бетонними плитами в кількості 25 штук, що встановлені на камінний фундамент (т.1. а.с. 9). Актом від 04.12.2013 року про передачу межових знаків під охорону та нагляд за зберіганням встановлено, що позивач [PERSON] прийняла на зберігання та охорону довгострокові межові знаки встановленого зразку в кількості 6 штук (т.1. а.с.13). З кадастрового плану земельної ділянки вбачається: діл.1 землі у власності [PERSON], [PERSON] земельна ділянка загальною площею 0,1957 га; діл. 2 - землі у власності [PERSON] самовільно зайнята земельна ділянка загальною площею 0,0576 га [PERSON], [PERSON]; діл. 3 землі у власності [PERSON] площею 0,0924 га (т.1. а.с. 41 45, 58). Згідно повідомлення Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області № 47 від 19.02.2014 року, за [PERSON] земельна ділянка по сільській раді не числиться (т.1. а.с. 41). Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Згідно ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення певних нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 125 Земельного кодексу України\~передбачено, що право власності або право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частиною 2\~ ст.126 Земельного кодексу України\~встановлено, що право оренди землі оформляється договором оренди, який реєструється відповідно до закону. Частиною 3\~ ст. 125 Земельного кодексу України\~встановлено: приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та його державної реєстрації забороняється. Відповідно до\~ ст. 1 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель\~такі дії відповідача кваліфікуються як самовільний захват земельної ділянки. Відповідно до ст.212 Земельного кодексу України\~самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Враховуючи, що в ході судового розгляду знайшов своє підтвердження той факт, що відповідачем [PERSON] та [PERSON] чиняться перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою шляхом самочинно встановленого паркану та фундаменту, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Розглядаючи дану цивільну справу, визначаючись щодо заявлених позивачем вимог суд виходив з того, що відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Визначаючись щодо стягнення судових витрат, суд встановив, що відповідно до ст.79 ЦПК України до судових витрат відносяться: судовий збір та витрати, повязані з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати, повязані з явкою до суду, витрати, повязані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, а також витрати, повязані з проведенням огляду доказів та вчиненням інших дій. За ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved