Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] половину витрат, понесених ним на навчання та інші освітні послуги їх спільного сина [PERSON] , [INFO] , в сумі 11557 гривень, посилаючись на те, що син є студентом Національного університету біоресурсів і природокористування України та в зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги. В період з 05.06.2018 року по грудень 2018 року позивач самостійно перерахував на рахунок університету 23114 гривень за навчання та інші освітні послуги сина, а відповідач, як мати, половину вартості навчання відшкодувати відмовляється. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що після розірвання шлюбу з відповідачкою син [PERSON] повністю знаходиться на його утриманні, він самостійно оплачує навчання сина та інші послуги. Відповідачка коштів на утримання сина не надає, а тому він вважає, що вона зобов`язана відшкодувати половину вартості навчання як додаткові витрати на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Порхун О.П . позовних вимог не визнали. [PERSON] суду пояснила, що із сином [PERSON] вона спілкується, допомагає йому продуктами харчування та коштами в міру своїх можливостей. Нести додаткові витрати на утримання сина вона не може, оскільки ще має на утриманні неповнолітню доньку [PERSON] , сама хворіє та потребує лікування, її заробітна плата є мінімальною, що не дозволяє їй нести ще й додаткові витрати на навчання сина. Адвокат Порхун О.П. суду пояснила, що син сторін [PERSON] є повнолітнім і витрати на його навчання не є додатковими витратами на дитину в розумінні ст. 185 СК України. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який є студентом 4 курсу денної форми навчання агробіологічного факультету Національного університету біоресурсів і природокористування України, термін закінчення навчання 30.06.2019 року, що підтверджується довідкою з навчального закладу № 583 від 19.12.2018 року (а.с.11) та копією договору № 8 про надання освітніх послуг від 05.09.2016 року (а.с.9-10). В період з 05.06.2018 року по грудень 2018 року позивач в рахунок оплати за навчання та інших освітніх послуг сина вніс на рахунок навчального закладу грошові кошти, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про відкриття рахунку (а.с.13) та квитанціями АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування коштів (а.с.14), з яких 11557 гривень просить стягнути з відповідача в якості додаткових витрат на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання. Відповідно до вимог ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Верховний Суд постановою у справі № 622/373/16-ц від 29.01.2018 року роз`яснив, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Тому, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Відповідно до ч.1 ст.199 Сімейного кодексу України якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати таку допомогу. Вказана норма закону розповсюджує обов?язок батьків надавати утримання повнолітнім дітям на випадки, коли дитина продовжує навчання та вимагає у зв?язку з цим матеріальної допомоги. Обов?язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов?язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв?язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто самі батьки мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину. Зазначене кореспондується із положеннями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Проте, зазначена норма закону регулює правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, лише у спосіб сплати аліментів, в розмір яких має включатися і вартість навчання та інших освітніх послуг. Стягнення додаткових витрат на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, без стягнення аліментів, стаття 199 СК України не передбачає. Посилання позивача на норми ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, якою передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, суд уваги не бере, оскільки відповідно до ст. 6 СК України, ст. 1 ЗУ «Про охорону дитинства» правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, а син сторін [PERSON] , [INFO] , є повнолітнім, тому на нього положення про захист прав дитини не розповсюджуються. Також суд не застосовує і посилання позивача на норми ст. 51 Конституції України, якою передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачем, а тому в задоволенні позову відмовляє.

Outcome: dismissed