Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS], та стягнути з Відповідача на користь Позивача сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 350 (триста п'ятдесят) гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS]. Оскільки відповідач фактично в будинку значний час не проживає, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі в спільному побуті, при цьому у нього з відповідачем не немає жодних домовленостей з приводу користування належним йому будинком, він вважається таким, що втратив це право. Позивач в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, від його представника [PERSON], діючої за довіреністю від 28.09.2016 року (а.с. 35) через канцелярію суду надійшла заява, в якій вона позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, розглянути справу у відсутність позивача, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с. 34). Відповідач в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі, розгляд справи залишив на розсуд суду (а.с. 33). За таких обставин, суд відповідно до ст. 169 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу у відсутність не з'явившихся осіб за доказами, що містяться в матеріалах справи. Враховуючи вище викладене, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Позивачу, [PERSON], на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом серії [NUMBER] (а.с. 9). На теперішній час у вищевказаному будинку №2, крім Позивача, зареєстровані: Відповідач, [PERSON], та [PERSON], що підтверджується Інформацією за №1374 від 06.09.2016 року, виданою виконавчим комітетом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області (а.с. 10). Відповідач [PERSON] хоча й зареєстрований за вказаною адресою, однак з 2009 року фактично в ньому не проживає, що підтверджується Актом №152 від 25.07.2016 року (а.с. 11). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У зв'язку з тим, що в будинку позивача зареєстрований відповідач, який фактично в ньому не проживає, позивач як власник житла, не має можливості повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідач у вказаному будинку не мешкає, його особистих речей в ньому не має, жодної участі в сплаті комунальних послуг, а також в поліпшенні стану будинку за весь час його реєстрації за вказаною адресою не приймає, Позивач самостійно утримує будинок в належному стані, здійснює його поточний ремонт. Той факт, що за адресою розташування нерухомого майна позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов'язків. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 71 ч. 1 Житлового Кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст.72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідач не є членом сім'ї Позивача, а отже, оскільки Відповідач фактично у будинку не проживає, не сплачує плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та, враховуючи те, що у Позивача з Відповідачем не було ніяких письмових домовленостей стосовно проживання у вищевказаному будинку він вважається таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Для зняття Відповідача з реєстрації у відповідності до Закону України ст.7 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» необхідно отримати рішення суду про позбавлення Відповідача права користування житловим приміщенням. Відповідно п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016р. №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/ перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: …витрати на правову допомогу…. Між Позивачем та адвокатом [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 12, 13). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Положенням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права, тобто 580 грн. 00 коп. за одну годину роботи. Витрати на правову допомогу складають 350,00 гривень, що підтверджується відповідними документами (а.с. 16). Стаття 88 ЦПК України встановлює, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved