Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] автомобіль SKODA FABIA, 2012 року випуску, номер шасі/кузова [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] , трикімнатну квартиру, що знаходиться у [ADDRESS] , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля SKODA FABIA, 2012 року випуску, номер шасі/кузова [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] , Ѕ частину трикімнатної квартири, загальною площею 63,4 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] , Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 160,7 кв.м., житловою площею 55,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на Ѕ частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що вони з відповідачкою з 29.09.2012 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу за спільні кошти ними був придбаний автомобіль SKODA FABIA, 2012 року випуску, номер шасі/кузова [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] , який був зареєстрований за [PERSON] . Також 16.11.2007 року, до укладання шлюбу, відповідач уклала Договір про іпотечний кредит №2234 від 16.11.2007 року у АТ «Ощадбанк» на придбання нерухомого майна-квартири [ADDRESS] , однак більша частина та остаточне повернення кредитних коштів відбулося під час шлюбу, тому позивач вважає, що вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, 19.08.2007 року [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) на підстав договору купівлі-продажу було придбано земельну ділянку площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Під час шлюбу позивачем на вказаній земельній ділянці був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Рішенням ХХХV сесії VІ скликання Будянської селищної ради Харківського району Харківської області від 12.09.2014 року [PERSON] надано дозвіл на збереження самовільно побудованого двоповерхового житлового будинку літ.А-2, загальною площею 126,7 кв.м з верандою літ.а2 та ганком літ.а3, які розташовані на присадибній земельній ділянці [ADDRESS] . Право власності на цей будинок зареєстроване за [PERSON] 23.01.2019 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О. На даний час між ними стосунки фактично припинено, вони проживають окремо і не можуть дійти згоди щодо поділу спірного майна, тому позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Відповідачка надала відзив на позов, в якому вказала, що перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 29.09.2012 року. З 2018 року стосунки між ними значно погіршилися, вона намагалася порозумітися з чоловіком, але згодом проживання разом стало неможливим, вона виїхала з власної квартири і з 15.11.2019 року винаймала житло. 20.11.2019 року [PERSON] їй зателефонував і запропонував укласти шлюбний договір, так як не хоче чекати розлучення і має намір придбати собі нерухомість і переїхати з її квартири. Він просив, щоб вона не претендувала на придбану ним нерухомість, а він відмовляється від вимог щодо її майна, яке було поліпшено за час шлюбу, від одночасного укладання договору про аліменти він відмовився, пообіцяв приймати матеріальну участь у вихованні дитини. 21 листопада 2019 року між ними був укладений шлюбний договір, згідно з яким усе майно, придбане після підписання цього договору, є особистою власністю того з подружжя на чиє ім`я воно зареєстроване, а також майно, придбане до шлюбу залишається у особистій власності того з подружжя, на кого воно зареєстроване, незважаючи на те, що воно суттєво поліпшене за час спільного проживання. Незважаючи на договір, позивач звернувся до суду із вимогами про поділ майна, що вона вважає спробою шахрайства. Так право власності на квартиру виникло у неї ще до укладання шлюбу, іпотечний кредит здебільшого був виплачений також до шлюбу, а доводи позивача щодо сплати кредиту за спільні кошти нічим не підтверджено. Земельну ділянку вона також придбала до шлюбу, не надавала дозволу на будівництво житлового будинку іншим особам. На момент придбання земельної ділянки на ній знаходився будинок самовільно збудований попереднім власником земельної ділянки, який документально не був оформлений. Тобто зведене будівництво є суттєвим поліпшенням належної їй земельної ділянки, зроблене внаслідок спільних зусиль з позивачем і згідно укладеного шлюбного договору є її особистою власністю. Автомобіль дійсно був придбаний нею, він був у мінімально задовільному технічному стані і у мінімальній комплектації, його вартість становила 1200 Євро. Оскільки автомобіль був у технічно незадовільному стані, вона була вимушена за Генеральною довіреністю віддати автомобіль з метою продажу іншим людям, які компенсували його вартість у розмірі 1500 доларів США. На даний час жодного автомобіля на її ім`я не зареєстровано, фактичний власник і його місцезнаходження їй не відомо. Автомобіль був переданий нею під час перебування у шлюбі, з відома і згодою позивача, отримані кошти були витрачені на навчання, лікування та розвиток дитини, сплату комунальних платежів за місцем проживання дитини. Крім того вартість автомобіля навмисно завищена позивачем, оскільки при оцінці не враховано технічний стан автомобіля, комплектація, стан салону та приховані дефекти, а також позивач приховав ціну, за яку був придбаний автомобіль. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13.08.2020 року провадження у справі було відкрите в порядку загального позовного провадження і призначене підготовче засідання у справі. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13.08.2020 року задоволено заяву представника позивача щодо забезпечення позову. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08.12.2020 року було задоволено клопотання представника позивача щодо виклику свідків і закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12.01.2021 року відмолено [PERSON] у прийнятті зустрічного позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Лисенко О.В. позовні вимоги підтримали, зазначивши підстави, викладені в позовній заяві. Представник позивача звернула увагу, що кредит на квартиру був погашений у період шлюбу, спірний будинок був побудований фактично з нуля за кошти позивача і право власності на нього було зареєстроване як на самочинно збудований будинок, ніякого будинку під час купівлі земельної ділянки відповідачкою не було, автомобіль був придбаний в період шлюбу і проданий відповідачем без згоди іншого подружжя. А шлюбний договір укладений 21.11.2019 року і вимоги позивача за межі шлюбного договору не виходять. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в судовому засіданні 13.07.2021 проти позову заперечувала, зазначила підстави, наведені у відзиві на позов. При цьому зауважила, що спірна квартира була придбана нею до шлюбу, у неї було три поручителя, серед яких позивача не було, борг сплачувала особисто, кошти займала у друзів. На земельній ділянці, яку вона придбала до шлюбу, був самочинний будинок, який було реконструйовано за спільні кошти. Автомобіль був проданий в період шлюбу, кошти витрачені на їх дитину. За таких обставин вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Свідок [PERSON] пояснив, що працював у позивача [PERSON] у 2013-2014 році на будівництві будинку за адресою: [ADDRESS] ., земельна ділянка була без споруд, за виконану роботу сплачував позивач, з відповідачкою він ніколи не спілкувався. Свідок [PERSON] пояснив, що за проханням [PERSON] встановлював вікна та проводив зварювальні роботи у будинку в смт.Буди на земельній ділянці коли була побудована коробка будинку, а спочатку там було чисте поле. З дружиною позивача він не спілкувався. Свідок [PERSON] надав свідчення про те, що на прохання позивача він приймав участь у будівництві будинку по [ADDRESS] . На земельній ділянці був фундамент будинку і стояв сарай, після побудови будинку разом з [PERSON] він також проводив внутрішні роботи з оформлення будинку. Усі розрахунки проводив позивач, жінка [PERSON] участі в будівництві не приймала. Також він разом з [PERSON] проводили капітальний ремонт у квартирі на [ADDRESS] . Свідок [PERSON] пояснив, що він працював у позивача протягом 2013-2016 років на будівництві будинку за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці знаходилась коробка будинку, не було гаража і господарських будівель, був сарай для інвентаря. Усі питання по будівництву вирішувалися з позивачем. Свідок [PERSON] пояснив, що працював на будівництві хозблоку та проводив внутрішні роботи в будинку в [ADDRESS] , приблизно в 2013-2018 роках, будівництво відбувалося «з нуля», на земельній ділянці був сарай із гнилих дощок і коробка будинку. Розрахунки за роботу здійснював позивач. Свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем його познайомив [PERSON] , вони разом здійснювали будівельні роботи в будинку в смт.Буди, на будівництво були потрачені значні кошти, матеріали були дорогі, коштовна сантехніка, плитка, які купував позивач. Також вони проводили капітальний ремонт в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Квартира була стара, занедбана, вони повністю перепланували квартиру, зносили стіни, заливали поли, проводили внутрішні роботи. Закупівлю матеріалів здійснював позивач, або вони разом з позивачем, розрахунки за роботу також проводив позивач. Вислухавши учасників, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 29 вересня 2012 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб [NUMBER] , актовий запис №547. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.09.2020 року, що підтверджується копією Витяга з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 20.11.2020 року. Відповідно до повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Новобаварським районним у м.Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу, а саме 21.08.2018 року за [PERSON] був зареєстрований легковий автомобіль SKODA FABIA, 2012 року випуску, номер шасі/кузова [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Як вбачається з інформації Територіального сервісного центру МВС №6350 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області від 27.08.2020 №31/20/50-200, 01.07.2020 транспортний засіб марки SKODA FABIA, 2012 року випуску, VIN-код [NUMBER] , був перереєстрований з [PERSON] на іншого власника на підставі договору купівлі-продажу №1248/2020/2071255 від 01.07.2020 року, підписаного і укладеного в ТСЦ №1248 РСЦ МВС у Дніпропетровській області. Відповідно до Звіту про незалежну оцінку транспортного засобу автомобіля SKODA FABIA, 2012 року випуску, номер шасі/кузова [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] , проведеного ФОП [PERSON] , станом на 14.07.2020 року ринкова вартість об`єкта оцінки становить 165357,00 грн. Як вбачається з довідки філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 22.11.2017 року №118.20-07-767 [PERSON] користувалася кредитом у Банку у розмірі 198000,00 гривень згідно з Договором про іпотечний кредит №2234 від 16 листопада 2007 року, укладеним між нею та Банком. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іпотеку Банку було надане нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] . Станом на поточну дату визначений кредит погашений у повному обсязі, заборгованість відсутня. Відповідно до Іпотечного договору №2815 від 16.11.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М., між ВАТ «Державний ощадний банк України» (далі Іпотекодержатель) в особі заступника начальника управління з корпоративного бізнесу філії -Харківське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України» Жиліна С.В. та [PERSON] (далі Іпотекодавець) був укладений Іпотечний договір №2815 від 16.11.2007 року. Відповідно до п.1.1-1.4 Договору Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Договору про іпотечний кредит, передає і іпотеку, а Іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому Договорі, Предмет іпотеки, який належить Іпотекодавцю на праві власності. Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін складає 233010,00 грн. Згідно з Інформацією АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Харківське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 07.09.2020 за вих..№118.20-11/1487, 16.11.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір про іпотечний кредит №2234. Згідно п.1.2 Договору кредит надається на 20 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 15.11.2027 року на придбання трикімнатної квартири [ADDRESS] . За період з 05.01.2010 року по 02.11.2007 року було сплачено 371099,47 грн., з них: тіло кредиту -191848,24 грн., відсотки по кредиту-169102,91 грн., пеня-7698,50 грн., судовий збір -2449,82 грн. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М., який зареєстрований згідно з витягом з Державного реєстру правочинів №4966918 від 16.11.2007 року, витягом КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.11.2007 року. Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна - трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , проведеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , станом на 14.07.2020 року вартість об`єкта оцінки становить 647459,00 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д., [PERSON] придбала у власність земельну ділянку площею 0,1500 га, яка розташована на території Будянської селищної ради в [ADDRESS] , землю передано для обслуговування житлового будинку. Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який виготовлений 16.05.2014 року в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», у 2014 році на земельній ділянці [ADDRESS] був побудований будинок. 12.09.2014 року рішенням ХХХV сесії VI скликання Будянської селищної ради Харківського району Харківської області був наданий дозвіл на збереження самочинно побудованого двоповерхового житлового будинку, що розташований на земельній ділянці [ADDRESS] . Згідно з Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №154053709 від 28.01.2019 року за [PERSON] 23.01.2019 року було зареєстроване право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна - житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , проведеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , станом на 14.07.2020 року вартість об`єкта оцінки становить 1200087,00 грн. Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст..70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, судом визнається, що вказане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності - належить кожному з подружжя нарівні, і у разі поділу такого майна частки кожного з подружжя у ньому є рівними, тобто у кожного по 1/2 частці. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі». Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та друга статті 11 ЦПК України. Аналогічні приписи закріплені у частинах першій і третій статті 13 ЦПК України. Щодо розподілу майна у спосіб, про який просить позивач [PERSON] , суд виходить з наступного: Стосовно розподілу автомобіля SKODA FABIA, 2012 року випуску. Спірний автомобіль SKODA FABIA, 2012 року випуску, номер шасі/кузова [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] , є об`єктом спільної сумісної власності сторін як набутий подружжям під час шлюбу і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.Належність вказаного майна одній із сторін на праві особистої приватної власності не підтверджена і фактично дані обставини відповідач [PERSON] не оспорювала. Позивач [PERSON] просить здійснити розподіл майна, визнавши за ним право власності на Ѕ частину автомобіля SKODA FABIA, 2012 року випуску, номер шасі/кузова [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] . Відповідач [PERSON] заперечує проти такого поділу майна з тих підстав, що хоча автомобіль був придбаний під час шлюбу, але проданий за згодою позивача, за довіреністю, за дійсну його вартість відповідно до технічного стану, у сумі, яка складає еквівалент 1500 доларів США, компенсація документально не оформлювалось, і кошти за продаж автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї, зокрема на навчання, лікування, розвиток дитини, та сплату комунальних платежів. Позивач заперечує, що знав про продаж автомобіля, надавав свою згоду на його продаж і що гроші надходили до сімейного бюджету. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16. Відповідач [PERSON] , як той з подружжя, хто здійснив відчуження автомобіля, зобов`язана довести наявність письмової згоди чоловіка на це, та що отримані від цього кошти пішли на потреби сім`ї чи такий продаж був здійснений в її інтересах. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку відповідача, які б підтверджували наявність письмової згоди [PERSON] на відчуження автомобіля, чи отримання коштів від продажу автомобіля подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Надані відповідачем [PERSON] копії договору на навчання сина сторін [PERSON] від 02.09.2019 року, з додатковою угодою від 28.08.2020 року, квитанції ХГИ «НУА» про плату за навчання за період з 01.09.2019 року по 30.11.2020 року, дублікати квитанцій про сплату комунальних платежів у 2020 році матір`ю відповідачки [PERSON] , акт обстеження дерутатом Височанської селищної ради в окрузі №11 Макєєва А.Ю. від 13.05.2020 року будівлі по [ADDRESS] не підтверджують того, що отримані в результаті продажу 01.07.2020 року спірного автомобіля кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Довідка КНП «Міська дитяча поліклініка №2» Харківської міської ради від 17.12.2020 року №1269/0/535-20/01-14 та лист ПВНЗ Харківський гуманітарний університет «Народна українська академія» №400 від 17.12.2020 року підтверджують лише те, що навчанням і лікуванням сина сторін займається мати дитини, але також жодним чином не підтверджують цього. За таких обставин автомобіль SKODA FABIA, 2012 року випуску, номер шасі/кузова [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності сторін як набутий подружжям під час шлюбу у спільну сумісну власність і підлягає розподілу. В той час поділити вказане майно у спосіб, який зазначив позивач, шляхом визнання за ним права власності на Ѕ частку спірного автомобіля суд не вбачає можливим, оскільки за обставин відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь третьої особи, позивач не позбавлений права на відповідну грошову компенсацію вартості відчуженого майна (транспортного засобу) за його згодою, що позивачем заявлено не було. Стосовно позовних вимог щодо визнання об`єктом право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину даної трикімнатної квартири. За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За нормою 1 частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки набута нею у власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2007 року, тобто до укладення шлюбу з [PERSON] та за кошти, отримані нею за договором про іпотечний кредит №2234 від 16.11.2007 року у АТ «Ощадбанк», за яким у позивача не виникло жодних зобов`язань. Посилання позивача на те, що більша частина боргу та остаточне погашення кредиту відбулося під час шлюбу, за кошти позивача, був здійснений капітальний ремонт квартири, а тому квартира є спільним сумісним майном подружжя суд вважає безпідставними. Сплата боргів одного з подружжя, що виникли до укладення шлюбу, за рахунок коштів подружжя може за певних обставин враховуватися під час вирішення спору про поділ спільного майна подружжя чи боргових зобов`язань, проте не може бути підставою для визнання права на майно, набуте до укладення шлюбу. Такий висновок міститься у постанові Верховного від 03.07.2019 року у справі № 554/14662/15-ц (провадження № 61-19294св18). Крім того, 21 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О.Д., стосовно майнових відносин подружжя. Пунктом 3 вказаного Договору передбачено, що особистою приватною власністю кожного з подружжя є майно (в тому числі грошові кошти), набуті чоловіком або дружиною до шлюбу, навіть якщо таке майно за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних грошових чи трудових затрат. За таких обставин зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину вказаного будинку та Ѕ частину земельної ділянки за зазначеною адресою. Як вбачається із матеріалів справи і пояснень свідків на земельній ділянці, в [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , під час шлюбу сторін у 2014 році був побудований будинок з господарськими будівлями і спорудами. Свідки, які здійснювали будівництво, стверджують, що будівництвом займався позивач, який спілкувався з ними, здійснював закупівлю матеріалів і розрахунки, інші будинки на момент початку будівництва на земельній ділянці були відсутні, будинок був побудований з фундаменту, а не поліпшувався як зазначає відповідачка. Оскільки спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , було побудоване під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, належні і допустимі докази того, що він був побудований за особисті кошти одного із подружжя сторонами не надані, тому суд вважає, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині на вказане вище домоволодіння. При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачкою [PERSON] не спростовано.Твердження відповідачки, що на купленій нею земельній ділянці знаходився будинок, який не був зареєстрований, і під час шлюбу відбулося тільки його поліпшення, не підтверджено жодними доказами. Натомість рішенням ХХХV сесії VI скликання Будянської селищної ради Харківського району Харківської області від 12.09.2014 року підтверджується, що був наданий дозвіл на збереження самочинно побудованого двоповерхового житлового будинку. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У частині першій, четвертій статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі №686/9580/16 (провадження № 61-3478св18). За таких обставин, наявні усі підстави для визнання права власності позивача на Ѕ частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що ціна позову відповідно до сукупної вартості спірного майна складає 1015886,50 гривень, то судовий збір, який повинен був сплатити позивач за подання даної позовної заяви, - 10158,87 гривень. Оскільки позивач є інвалідом 2 групи (посвідчення серії [NUMBER] ) і звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави відповідно пропорційно задоволених позовних вимог підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 5079,44 гривень.

Outcome: partial