Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ФОП [PERSON], [PERSON] про стягнення в натурі автотранспортних засобів та повернення їх позивачу як законному володільцю. Позов мотивує тим, що 30.12.2010 року між ним та ФОП [PERSON] було укладено договір комісії, відповідно до умов якого та укладеної до нього 05.01.2011 року додаткової угоди №2, ФОП [PERSON] та [PERSON], взяли на себе зобов'язання щодо реалізації автотранспортних засобів, які ввозилися на територію України та розмитнювалися за його рахунок та які були прийняті відповідачами згідно із актами прийому - передачі та специфікацій до договору комісії. При цьому вказує на те, що відповідно до п.1.3. договору комісії від 30.12.2010 року та п.1.3. додаткової угоди №2 від 05.01.2011 року до даного договору, право власності на автотранспортні засоби переходило до ФОП [PERSON] після проведення взаєморозрахунків за кожний автотранспортний засіб окремо, згідно кожного акту прийому передачі до договору комісії. В свою чергу, згідно умов договору комісії від 30.12.2010 року та додаткової угоди №2 від 05.01.2011 року, ФОП [PERSON] та [PERSON] як поручитель зобов'язувалися оплатити автотранспортні засоби шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача вказаний додатково листом згідно із п. 3.1. договору комісії. Вказує в позові на те, що в зв'язку з порушенням відповідачами умов договору комісії від 30.12.2010 року, а також додаткової угоди №2 від 05.01.2011 року сформувалася заборгованість у розмірі 1364433,90 доларів США, яка складається з: 695022,50 доларів США - основна сума боргу згідно договору комісії від 30.12.2010 року; 572698,54 доларів США - інфляційні витрати; 96712,86 доларів США - 3% річних. При цьому посилаючись на ст.ст. 1212, 1213 ЦК України та вказуючи на те, що оскільки, за умовами договору комісії від 30.12.2010 року та додаткової угоди №2 від 05.01.2011 року право власності до ФОП [PERSON] переходило тільки після розрахунку згідно із актом прийому передачі за кожний постановлений йому автотранспортний засіб на комісію, а таких розрахунків не було здійснено відповідачами, з врахуванням того, що йому відомо про важкий матеріальний стан відповідачів просить задовольнити позовні вимоги. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив суд їх задовольнити. При цьому звернув увагу суду на п. 2.5.1 акту «про результати позапланової виїзної перевірки фізичної особи підприємця [PERSON] від 29.11.2013 року, відповідно до якого фірмою - відправником товарів є фірма «NEILL KFT» власником якої є він. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечив щодо задоволення позову, при цьому вказав на те, що на даний час неможливо повернути автотранспортні засоби позивачу, в зв'язку з тим, що наразі вони розкрадені, в зв'язку з чим органами досудового розслідування відкрито кримінальне провадження. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір комісії (т.1, а.с. 6-7), відповідно до умов якого останній прийняв на себе обов'язок по реалізації автотранспортних засобів. (т. 1 а.с. 11-216). В подальшому, 05.01.2014 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду №2 до договору комісії від 30.12.2010 року, за умовами якої [PERSON] виступив поручителем за зобов'язаннями ФОП [PERSON], взятими останнім відповідно до договору комісії від 30.12.2010 року. (а.с.8) Відповідно до наявної в матеріалах справи вимоги [PERSON] від 20.07.2015 року, остання була отримана в той же день [PERSON] (а.с.9). Згідно із актами Головного управління Міндоходів в Закарпатській області за № 989/17-03/[NUMBER] від 29.11.2013 року та ГУ ДФС у Закарпатській області від 27.02.2015 року за № 1/17-03/[NUMBER] відносно ФОП [PERSON] проводилися перевірки дотримання вимог податкового та трудового законодавства за період 01.01.2011 - 31.12.2012 року(т. 1 а.с. 217-235, т.2 а.с.1-43). Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно із ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Суд вважає безпідставними посилання позивача в позові на вищевказані статті ЦК України в зв'язку з тим, що договори комісії діють на даний час, а отже підстава на якій набуто майно не відпала. Щодо тверджень відповідача в судовому засіданні, які підтримано позивачем, щодо відсутності спірних автотранспортних засобів та неможливості їх повернення то суд вважає їх недоведеними, за відсутності відповідних доказів, а тому, за умови діючого договору комісії, вважає, що між сторонами відсутній спір, який підлягає захисту в судовому порядку. Окрім цього позивачем заявлено вимогу щодо повернення майна саме фізичній особі [PERSON] як власнику майна, при цьому жодного правовстановлюючого документа, який підтверджував би право власності позивача на автотранспортні засоби не надано, а тому вищевказані позовні вимоги є безпідставними, що також підтверджується п.2.5.1 акту «про результати позапланової виїзної перевірки фізичної особи підприємця [PERSON] від 29.11.2013 року (том 2 а.с. 19-41) відповідно до якого саме ФОП [PERSON] ввіз на територію України товари, зокрема спірні автотранспортні засоби, при цьому відправниками автотранспортних засобів вказано іноземні фірми. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З врахуванням вищенаведеного суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed