Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. З позовної заяви вбачається, що у шлюбі за спільні сімейні грошові кошти сторонами було придбане майно квартиру [ADDRESS] , загальна площа 70,4 кв.м., жила 41,0 кв.м., а також автомобіль марки «Renault» модель «Megane», 2012 року випуску, н/з [NUMBER] , VIN [NUMBER] . Після розірвання шлюбу сторони не домовилися про порядок поділу майна, тому позивач [PERSON] звернувся із вказаним позовом до суду та просить визнати за ним право особистої приватної власності на Ѕ частку вказаної квартири та автомобіля. В судових засіданнях представник позивача-адвокат Тищенко С.Ю. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. В подальшому надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.221) Відповідач [PERSON] надала в підготовчому судовому засіданні відзив, у якому визнала позовні вимоги частково, однак надалі під час розгляду справи по суті, визнала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити, про що надала відповідну заяву про подальший розгляд справи у її відсутності (а.с.222). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 08.10.2013р. між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с.13). У шлюбі сторонами було придбано наступне майно: -квартира [ADDRESS] , загальна площа 70,4 кв.м., житлова 41,0 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу майнових прав серії 1-15-7/20 від 23.02.2015р. (а.с.15-16, 94-100); -автомобіль марки «Renault» модель «Megane», 2012 року випуску, н/з [NUMBER] , VIN [NUMBER] (а.с.17). Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 22.05.2019р. шлюб між сторонами розірвано. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.ч.1, 3 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічний порядок поділу майна, що є у спільній сумісній власності, визначений ст.372 ЦК України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У ч.2 ст.89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту постанови Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020р. (справа № 725/1776/18) вбачається, що майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого. З врахуванням того, що вищевказане майно було придбано подружжям у період шлюбу, а відтак є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами, виходячи з презумпції рівності часток, приймаючи до уваги позицію відповідача, яка визнала позовні вимоги в повному обсязі, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір за звернення до суду із позовом на суму 9281.95 грн. (а.с.1), за забезпечення позову 384.20 грн. (а.с.2), за клопотання про призначення експертизи 384.20 грн. (а.с.157) які підлягають стягненню із відповідачів у рівних частинах на користь позивача. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved