Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення за період з 12.02.2014 року по 12.02.2016 року суми у розмірі 98337,22 грн., з яких інфляційні витрати у розмірі 91500,24 грн. та 3% річних у розмірі 6836,98 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 січня 2014 року у цивільній справі №619/5997/13-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу з урахуванням 3% річних у розмірі 113949,80 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили, у звязку з чим Дергачівський районний суд Харківської області видав виконавчий лист №5997 від 12.02.2014. На даний час рішення суду боржником не виконане. Понад 2 роки стягнуті на користь позивача кошти так і не повернуті. На момент 12.02.2016 року загальна сума боргу без процентів та інфляції складає: 113949,80 грн. Загальний індекс інфляції за період з 12.02.2014 року до 12.02.2016 року складає 1,803 або 80,3 %, а саме = 124,7 (сумарний індекс за 2014 рік без урахування січня) : 100 х 143,3 (сумарний індекс за 2015 рік): 100 х 100,9 (сумарний індекс за 2016 рік) : 100. Сума боргу з урахуванням вказаного індексу інфляції складає 113949,8х1,803 = 205450,24 грн. Інфляція за період з 12.02.2014 року до 12.02.2016 року щодо належної позивачеві суми склала 205450,24 - 113949,80= 91500,24 грн., що дорівнює 80,3 % інфляції від 113 949,8 грн. за вказаний період часу. 3% річних за період з 12.02.2014 року до 12.02.2016 року складають = (Загальна сума боргу 113949,80 х 3 х 730 днів прострочення) : 365 : 100 = 6836, 98 грн. Отже, загальна сума інфляції та 3% за весь час прострочення виконання зобовязання з 12.02.2014 становить 91500,24 + 6836,98 = 98337,22 грн. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно до поштового повідомлення, судова повістка відповідачеві була вручена 10 березня 2016 року. Відповідно до ст.128 ЦПК України відповідачу було запропоновано подати письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими він обґрунтовується. У встановлений судом строк відповідач не подав заперечення проти позову. 26 квітня 2016 року відповідач [PERSON] особисто подав до канцелярії суду письмову заяву, в якій просив відкласти розгляд справи у звязку з лікарняним. Згідно п.2 ч.1 ст.169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Суд визнає неповажною причину неявки в судове засідання відповідача [PERSON], оскільки він був завчасно повідомлений про час та місце судового засідання, а повідомлені ними причини неявки не підтверджені відповідними документами. У судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, у разі неявки в судове засідання відповідача, просив ухвалити заочне рішення. Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 січня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 111902 гривні, 3% річних у розмірі 2047,80 грн. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних коштів у розмірі 447,60 грн., відсотків з урахуванням облікової ставки НБУ у розмірі 4436,90 грн. відмовлено. Постановою державного виконавця від 19.02.2014 відкрито виконавче провадження ВП №42158819 з виконання виконавчого листа №5997, виданого 12.02.2014 Дергачівським районним судом Харківської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 113949,80 грн. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалася сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних мотивів. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив судам, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Також у п.18 зазначеної постанови розяснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК). За змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6\~червня\~2012\~р. у справі №\~6-49цс12, від 24\~жовтня\~2011\~р. у справі №\~6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.\~625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17\~жовтня\~2011\~р. у справі 6-42цс11). Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3\~липня\~1991\~р. №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Верховний Суд України у постанові №6-771цс15 від 27 січня 2016 року зазначив, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Відповідно до ч.1 ст.3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, тому не підлягає застосуванню до цих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні. Суд зазначає, що ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення за період з 12.02.2014 року по 12.02.2016 року інфляційних витрат у розмірі 91500,24 грн. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях\~599, 600, 604609 ЦК України, відповідно до яких зобовязання припиняється: 1) виконанням, проведеним належним чином (ст.\~599\~ЦК України). Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання; 2) за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст.600 ЦК України); 3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги (ст.601 ЦК України); 4) за домовленістю сторін (ст.604 ЦК України); 5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обовязків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст.605 ЦК України); 6) поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст.606 ЦК України); 7) неможливістю його виконання у звязку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст.607 ЦК України); 8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязаним з його особою і у звязку з цим не може бути виконане іншою особою (ч.1 ст.608 ЦК України); 9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно повязаним з особою кредитора (ч.2 ст.608 ЦК України); 10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобовязання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобовязаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю (ст.609 ЦК України). Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, суд дійшов висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20\~грудня\~2010\~р. у справі №\~3-57гс10, від 4\~липня\~2011\~р. у справі №\~3-65гс11, від 12\~вересня\~2011\~р. у справі №\~3-73гс11, від 24\~жовтня\~2011\~р. у справі №\~3-89гс11, від 14\~листопада\~2011\~р. у справі №\~3-116гс11, від 23\~січня\~2012\~р. у справі №\~3-142гс11). Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наявність судового рішення, яке набрало законної сили, є доказом не лише факту укладення договору, але й фактом передачі грошової суми відповідачу. Суд вважає встановленою наявність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних у розмірі 6836,98 грн., оскільки відповідач не довів суду, що ним виконані договірні зобовязання, а їх не виконання боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позов суд задовольняє частково в розмірі 6836,98 грн., то відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК Українина з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат у розмірі 68,37 грн. (6836,98/98337,22=0,0695; 983,77х0,0695=68,37). Відповідно до ч.1 ст.209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: partial