Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ ПриватБанк), третя особа: [PERSON] України, в якій просить визнати кредитний договір №НАН2GК16150022 від 16 березня 2007 року недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 16 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладеного кредитний договір №НАН2GK16150022. Відповідно до якого [PERSON] отримав споживчий кредит у розмірі 47373,28 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 12 % річних. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб. На час укладання кредитного Договору позивачем була надана достовірна інформація про його фінансово-майновий стан. Позивач вважає укладений договір таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує його права як споживача послуг та як громадянина України. Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає його внутрішній волі на момент укладення Договору та на даний час. Згідно спірного договору та додатку №1 до договору зазначено, що усі платежі для повернення суми кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті платежу кредиту в строки та на умовах, встановлених договором. Позивач посилається на те, що кредитно-заставний договір, укладений із порушенням законодавства в сфері валютного регулювання. Крім того позивач зазначає, що умови договору є несправедливими по відношенню до позичальника, [PERSON] при укладенні кредитного договору порушив права позивача, як споживача. Відповідачем не виконано переддоговірну роботу з позивачем перед укладенням договору. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON], належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «Приват Банк» [PERSON] належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася. Надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала, з наступних підстав. В березні 2007 року позивач [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приват Банк» з проханням видати йому кредит на придбання квартири в розмірі 47373,28 доларів США. При цьому [PERSON] була надана інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування, відмінності між ними, їх переваги та недоліки, зокрема розяснено можливість отримати кредит у валюті Долару США, Євро або Гривні. [PERSON] самостійно, добровільно обрав валюту кредитування Долар США. На підставі вільного волевиявлення сторін 16 березня 2007 року укладеного кредитний договір №НАН2GK16150022 та видано [PERSON] кредит в розмірі 47373,28 Доларів США. Вибір [PERSON] валюти кредитування Долар США був добровільним, що пояснюється тим, що кредит у Доларах США був дешевший за кредит у гривні України, тобто відсоткові ставки були нижче. [PERSON] виконував взяті на себе за кредитним договором зобовязання до 23 грудня 2008 року. З січня 2009 року [PERSON] в порушення умов договору, не сплачував щомісячні платежі в результаті чого за кредитним договором утворилась заборгованість. На день укладення кредитного договору законодавство не передбачало жодних обмежень на укладення кредитних договорів в іноземній валюті, сторони були вільні при укладенні договору та на власний розсуд погодили його умови, обравши валютою кредитного договору Долар США, ПАТ КБ «Приват Банк» мав право на здійснення валютних операцій на підставі виданих [PERSON] Банком України банківської ліцензії, дозволу та додатку до нього. Крім того відповідач просить застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що кредитний договір був підписаний [PERSON] 16 березня 2007 року, а загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки, тобто строк у межах, якого [PERSON] міг звернутися з вимогою про захист свого цивільного права сплинув 16 березня 2010 року. Проте позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області лише в грудні 2014 року. Представник [PERSON] банку України [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмові пояснення та просив розглядати справу за його відсутності, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №НАН2GK16150022 від 16 березня 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 47373,28 Доларів США, з яких: 40000,00 Доларів США на придбання двокімнатної квартири (за адресою: м. Харків, вул. Літакова, б. 11, кв. 36); 7373,28 Доларів США на оплату страхових внесків за Договорами Страхування, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 15 березня 2027 року /а.с. 27-32/. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м Харківської області від 26 грудня 2013 року, залишене в силі ухвалою судової палати з цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2014 року з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 261586.62 грн. /а.с. 44-46, 47-50/. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до частин 1, 2 статті 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Позивач [PERSON] був ознайомлений з усіма умовами цього договору кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту, наявні форми кредитування, відмінності між ними, їх переваги та недоліки, зокрема роз'яснена можливість отримати кредит у валюті Долару США, Євро або Гривні, позивач самостійно, добровільно обрав валюту кредитування Долар США. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що сторони на момент підписання договору досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, кредитний договір укладений у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» ( далі [PERSON] № 1023- ХІІ) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. В Законі № 1023-ХІІ чітко прописана процедура укладення договору, в якій йдеться й про питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного, щодо умов кредитування: - мету для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь - які збори або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. У зв'язку з цим застосування Закону № 1023-ХІІ до спорів, які виникають з кредитних правовідносин можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений [PERSON] не може застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини, тому безпідставним є посилання представника позивача на [PERSON] України «Про захист прав споживачів». Представник відповідача надав суду анкету від 16 березня 2007 року де позивач був ознайомлений з порядком і умовами надання кредиту /а.с. 25-26/. За положеннями ч. 5 статей 11 і 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту, застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець/виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Оскільки в спірному договорі затверджений графік платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму, відсутність зміни у витратах на обслуговування кредиту та плати за дострокове погашення, то такі умови договору не суперечать положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При таких даних відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору № HAH2GK16150022 від 16 березня 2007 року. Суд вважає необґрунтованими вимоги представника позивача про надання кредиту в іноземній валюті і відсутність індивідуальної ліцензії на надання і одержання кредитів, виходячи з наступного. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому [PERSON] не встановлює обмежень, щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. [PERSON] законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. При цьому статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється також положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положення, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з декретом Кабінету Міністрів України. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового договору (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. При таких даних суд приходить до висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Відповідно до п. 1.5 положення Про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( це норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. 19 березня 1992 року ПАТ КБ « ПриватБанк» отримав дозвіл НБУ 22-2 Нацбанку у України на здійснення певних валютних операцій, який є генеральною ліцензією. При таких даних суд приходить до висновку, що відповідач правомірно і на законних підставах надав кредит позивачу в іноземній валюті. Саме по собі зростання (коливання) курсу іноземної валюти не є фактичною підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки змін курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що спірний кредитний договір укладений між сторонами 16 березня 2007 року. З позовом про визнання кредитного договору недійсним [PERSON] звернувся у грудні 2014 року, тобто після спливу строку позовної давності. Про поважність причин пропуску такого строку суду не заявляв. Представник відповідача [PERSON] заявила про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. Разом із тим, оскільки судовому захисту підлягає лише порушене право, а судом не встановлено порушення прав [PERSON] при укладенні спірного кредитного договору, суд відмовляє у задоволенні позову по суті, а не у звязку із спливом строку позовної давності. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed