Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Ленінський ВДВС Запорізького МУЮ м. Запоріжжя про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.04.2011 року з метою продажу автомобіля марки ТАТА, модель SAFARI, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], [PERSON], діючи від імені [PERSON] видав на ім'я позивача генеральну довіреність на керування й розпорядження автомобілем, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Непечій Ю.А., таким чином уклавши угоду купівлі-продажу відповідач отримав 25 000 гривень, та передав [PERSON] автомобіль з державними номерними знаками та свідоцтвом про його реєстрацію. На підтвердження укладення угоди купівлі-продажу бцула надано розписка про отримання коштів. Після укладення договору, позивач постійно користується даним автомобілем, експлуатує його, проводить поточний та капітальний ремонт, укладає договори добровільного страхування даного транспортного засобу з страховими виплатами. На час укладання угоди, автомобіль під забороною відчудження не перебував, інформації щодо накладення арешту на автомобіль в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, не було. Після того, [PERSON] звертався до відповідачів з прохання укласти нотаріально, посвідчений договір купівлі - продажу. Однак до сьогоднішнього дня мотивуючи браком часу його вимоги не виконані. Місяць тому, позивач дізнався про те, що на придбаний транспортний засіб марки ТАТА, модель SAFARI, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], 28.05.2012 року постановою головного державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ Литвиненко О.І. накладено арешт, у зв'язку із чим [PERSON] не може зареєструвати автомобіль на своє ім'я. Посилаючи на зазначені обставини, просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки ТАТА, модель SAFARI, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], укладений 16.04.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на вказаний автомобіль, усунути [PERSON] перешкоди у користуванні автомобілем, шляхом зняття арешту, накладеного 28.05.2012 р. постановою головного державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ Литвиненко О.І. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. За клопотанням позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позові вимоги визнає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог позича не заперечує. Передставник Дніпровського (Ленінського) ВДВС Запорізького МУЮ Литвиненко О.Г. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду її по суті. Відповідно до ст. 197 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, якіберуть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], власником автомобіля марки ТАТА, модель SAFARI, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі (кузов, рама) [NUMBER] є [PERSON] Згідно з довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Межовим А.В. від 25.10.2010 року, [PERSON] уповноважив [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] розпоряджатись належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], автомобілем марки ТАТА, модель SAFARI, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], об'єм двинуна 2956, реєстраційний номер [NUMBER] з правом: продажу його за встановленим законом порядком, обміну, страхування (цивільна відповідальність, повне Авто-КАСКО, часткове Авто-КАСКО тощо), здачі в оренду, передачі під заставу, зміни номерних агрегатів і вузлів, повного або часткового переобладнання ТЗ, проходження державного технічного огляду, поїздок за кордон, догляду на митницях. [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 25000,00 грн., які ним було отримано від [PERSON], [PERSON] за передачу транспортного засобу, про що 16.04.2011 року складена розписка про отримання коштів. Згідно з довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Непечій Ю.А. від 16.04.2011 року, [PERSON] на підставі довіреності, з правом передоручення, посвідченої 25.10.2010 року приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Межовим А.В. за реєстром № 2747, уповноважив [PERSON], [PERSON] розпоряджатися автомобілем марки ТАТА, модель SAFARI, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі (кузов, рама) [NUMBER]. Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, визначається, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому, обов'язкової письмової форми договору купівлі - продажу транспортного засобу законодавцем не встановлено. Згідно ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.ч.1, 4 ст.203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Після придбання автомобіля позивач перереєстрацію транспортного засобу в органах ДАІ своєчасно не провів. На підставі ст.ст. 235, 655 ЦК України фактично вони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля: [PERSON], як власник автомобіля передав належний йому на праві власності автомобіль за певну грошову суму, а [PERSON] прийняв його та передав [PERSON] за вказаний автомобіль 25000,00 грн. Тобто вчинені ними дії призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Проте, [PERSON] дізнався, що на придбаний автомобіль марки ТАТА, модель SAFARI, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі (кузов, рама) [NUMBER], 28.05.2012 року постановою головного державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ Литвиненко О.І. накладено арешт, що підтверджується копією відповідної постанови. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Всі викладені обставини підтверджуються матеріалами справи, ніким не заперечувалися. Підстави сумніватися у достовірності наданих позивачем документів відсутні. У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як передбачено п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Крім того, Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, в дійсності між позивачем та відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач передав у власність позивача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів, визначену між сторонами. У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як передбачено ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин свідчить те, що фактично позивачу були передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля. Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст.ст. 316. 317, 319 ЦК України. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, у відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, а на підставі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві користування та розпорядження своїм майном. Норми-принципи ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. Таким чином, відповідно до ст.ст. 235,328, 334, 391 ЦК України, ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», а також п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позивач правомірно набув право власності на вказаний автомобіль 16 квітня 2011 року, а постанова про накладення арешту на автомобіль порушує його, як власника автомобіля право на вільне користування , володіння та розпорядження належним йому майном, оскільки на момент накладання арешту на автомобіль він фактично належав позивачу. На теперішній час наявність арешту на спірний автомобіль позбавляє позивача можливості провести перереєстрацію придбаного ними автомобіля і, відповідно, позбавляє його можливості в повному обсязі здійснювати свої права власників автомобіля. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Приймаючи до уваги ту обставину, що на час накладання арешту на автомобіль 28.05.2012 р., автомобіль належав позивачу на праві власності, і враховуючи правомірність відчуження відповідачем вказаного автомобіля, то для поновлення прав позивача, необхідно зняти арешт із вказаного автомобіля. На підставі викладеного,

Outcome: approved