Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Вознесенівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі Відділ ДВС), про звільнення майна з-під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку № 46 по вулиці Немировича-Данченко в місті Запоріжжі на підставі договору дарування від 18 січня 2002 р. Головою Орджонікідзевської районної адміністрації Запорізької міської ради 7 травня 2002 р. було прийнято розпорядження № 1038 про знесення старого будинку та дозвіл на будівництво нового житлового будинку. 23.10.2010 позивач зареєстрував своє право власності на новозбудований будинок. 28.04.2016 позивач дізнався про наявність запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна про наявність обтяження, внесеного відповідно до постанови № 2/2 від 23.01.2002 у виконавчому провадженні № 39569386, стягувачем за яким є [PERSON], а боржником [PERSON], яка і подарувала позивачеві будинок. Позивач звернувся до Відділу ДВС зі скаргою про скасування арешту, на яку отримав відповідь, що виконавчий лист було повернуто, з огляду на що підстав для зняття арешту немає. Посилаючись на вимоги ст.ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження» просив звільнити з-під арешту, накладеного постановою № 2/2 державного виконавця Відділу ДВС від 23.01.2002, будинок № 46 по вулиці Немировича-Данченка у м. Запоріжжі (арк. справи 1819). Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачі у судове засідання повторно не прибули, про час і місце судового засідання повідомлялись судом належним чином рекомендованими листами із повідомленнями, причину неявки не повідомили. Як вбачається з довідок поштового відділення на конвертах із поштовими відправленнями судових повісток на 7 грудня 2016 р. та 16 січня 2017 р., конверти були повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про відмову відповідачів від отримання судових повісток на поштовому відділенні. Відповідно до частини восьмої статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності не надавав. За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи за відсутності учасників процесу на підставі наявних у справі доказів в порядку статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. На підставі договору дарування від 17 січня 2002 р. [PERSON] подарувала [PERSON], а [PERSON] прийняв у дар жилий будинок № 46 по вулиці Немировича-Данченка в місті Запоріжжі. Право власності на будинок позивачем було зареєстровано в ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 18 січня 2002 р., про що наявний відповідний реєстраційний напис у договорі (арк. справи 10). Розпорядженням голови Орджонікідзевської районної адміністрації від 07.05.2002 № 1038 [PERSON] надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку по вказаній вище адресі замість старого будинку (арк. справи 11). Право власності на новостворений житловий будинок за вказаною адресою позивачем зареєстровано 23.12.2010, підтвердженням чого є Витяг про державну реєстрацію прав № 28483232 від 23.12.2010, виданий ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (арк. справи 12). З інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 57343355 від 14.04.2016 випливає, що 23.06.2005 Запорізьким обласним державним нотаріальним архівом внесено запис за № 2116643 про обтяження, а саме про арешт вищевказаного житлового будинку на підставі листа від 06.02.2002, Третьої Запорізької нотконтори, постанови 2/2 від 23.01.2002, власником будинку зазначена [PERSON] (арк. справи 2324). Як випливає з наданої суду копії постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Орджонікідзевського районного управління юстиції № 2/2 від 23.01.2002, на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду від 18.01.2002 накладено арешт та заборону відчуження на будинок № 46 по вул. Немировича-Данченка у м. Запоріжжі, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2001 (арк. справи 21). Листом від 06.02.2002 № 368, 2-41 Третя Запорізька державна нотаріальна контора повідомила Запорізький державний нотаріальний архів про накладення вищевказаної заборони на підставі постанови державного виконавця (арк. справи 22). З листа Вознесенівського (Орджонікідзевського) ВДВС Запорізького міського управління юстиції від 18 травня 2016 р. № б/н на адресу [PERSON] випливає, що на виконанні у Відділі ДВС знаходилося виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1645/2002 від 31.05.2013 про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості, в межах якого державним виконавцем було накладено арешт на майно [PERSON] 24.12.2014 державним виконавцем було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки виконавчий документ було повернуто стягувачеві, тому підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні (арк. справи 2829). Відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України\~\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 15 травня 2013 р. у справі № 6-26цс13, яка є обовязковою для суду (частина друга статті 214, стаття 360-7 ЦПК України), вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Судом встановлено, що вимога позивача про зняття арешту ґрунтується на праві власності позивача на житловий будинок, оскільки накладений арешт перешкоджає позивачеві в реалізації його права розпорядження вказаним майном. Оскільки житловий будинок належить [PERSON], а не боржникові [PERSON] за виконавчим провадженням, в межах якого було накладено арешт на цей будинок, тому суд вважає за можливе звільнити його з-під арешту. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що задовольняє позов [PERSON] у повному обсязі. На підставі статті 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені (арк. справи 1).

Outcome: approved