Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Орджонікідзевського відділення № 7717 м. Запоріжжя, [PERSON] про визнання недійсним договору поруки, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень) зазначила, що їй після вилучення транспортного засобу «Форд Мондео» державним виконавцем стало відомо про рішення Коммунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2010 року про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10007/0265 Запорізького обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» в рахунок погашення заборгованості за договором №497 від 28.04.2007 року суми у розмірі 161\~573, 74 гривень, витрат на оплату ІТЗ розгляду справи в розмірі 1615,74 гривень, а всього 178\~209,48 гривень, яке набрало законної сили. Підставою для солідарної відповідальності за кредитним договором [PERSON] від 27.04.2007 року є договір поруки № 497-1п від 21.05.2009 року, підписаний позивачем [PERSON] внаслідок її спонукання до цього та введення її в оману, що в момент підписання договору поруки виразилось у вигляді погроз та притягнення її чоловіка [PERSON] до кримінальної відповідальності, а також повідомлення їй, що договір поруки є формальним та ніяких правових наслідків для позивача не має. Кредитний договір [PERSON] забезпечений договором застави № 497-3Ф від 28.04.2007 року, а фактично після отримання останнім кредиту та спливу 2 років позивача примусили підписати договір поруки. Посилаючись на ст. ст. 229-231 Цивільного кодексу України, просила суд визнати недійсним договір поруки, складений [PERSON] з філією Орджонікідзевського відділення №7717 ВАТ «Державний ощадний банк України» по кредитному договору №497 від 28.04.2007 року, укладеного [PERSON] з ВАТ «Державний ощадний банк України» недійсним (арк. справи 25). У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Позивач у судовому засіданні суду пояснювала, що кредитний договір укладений 28.04.2007 року з її чоловіком та ВАТ «Державний ощадний банк України» забезпечений договором застави (предметом якого є автомобіль «Форд Мондео»), а її шляхом омани 21.05.2009 року, тобто після спливу двох років відповідач -1 примусив підписати договір поруки, пояснюючи, що ніяких правових наслідків цей договір не має, при цьому погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності її чоловіка [PERSON] Представник позивача також зазначив, що строк позовної давності не пропущено. Представник відповідача-1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважала, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано належних доказів введення її в оману та застосування насильства з боку працівників банку, крім того надала заяву про застосування строку позовної давності, так як позовна заява подана позивачем (поручителем) 23.03.2016 року, а спірний договір укладений 21.05.2009 року. Відповідач-2 у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся судом належним чином рекомендованим листом із повідомленням, причини неявки суду не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надавав. За таких обставин, суд з урахуванням думки інших учасників процесу вважав за можливе розглянути справу за його відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, які зявились у судове засідання, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. 28.04.2007 між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний\~\~договір №\~497, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 26 090,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних, комісійні винагороди в порядку на умовах та в строки визначені цим договором (арк. справи 20). Також, 28.04.2007 року між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір застави № 497-зф, відповідно до якого відповідач з метою забезпечення належного виконання своїх зобовязань, що випливають з кредитного договору № 497 від 28.04.2007 року, передав в заставу банку належне йому рухоме майно, а саме автомобіль марки «Форд Мондео», державний номер [NUMBER]. Позивач [PERSON] надала заяву про згоду на укладення договору застави її чоловіком [PERSON] щодо майна, придбаного ними в період знаходження в зареєстрованому шлюбі, а саме автомобіля марки «Форд Мондео», державний номер АР 8004АТ, на умовах на його розсуд. Заява посвідчена 28.04.2007 року приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] 21.05.2009 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 497 від 28.04.2007 року, яка є невідємною частиною зазначеного кредитного договору, відповідно до якого сторони домовились внести зміни до п.п. 1.1, 3.3.4, Кредитного договору, зокрема, в частині суми кредиту, яка залишилась не погашеною. Цього ж дня, 21.05.2009 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір поруки № 497-1п, відповідно до якого [PERSON] є поручителем позичальника [PERSON] та зобовязалась перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № 497 від 28.04.2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. [PERSON], не погоджуючись із договором поруки від 21.05.2009 р., звернулась до суду із даним позовом, в якому просить визнати договір недійсним з підстав того, що на момент підписання цього договору її ввели в оману та застосовували до неї насильство та тиск (ст.ст. 229-231 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами першою третьою статті 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч.ч. 1, 2 статті\~215 ЦК України зазначено, що\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті\~203 ЦК України. Нормами статей\~203, 627 ЦК України\~закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Цивільний Кодекс України\~у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). У спірному договорі чітко визначені його умови, права та обовязки сторін, термін його дії. У судовому засіданні позивачем не було спростовано те, що при укладенні договору поруки та його підписанні вона була ознайомлена з його умовами та поручилась перед Банком за виконання боржником її чоловіком [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором. Підписанням спірного договору поручитель засвідчила, що вона ознайомлена з умовами, які наведені у договорі, а отже погодилась з їх умовами, які для неї є обов'язковими та виникли з моменту підписання цього договору (арк. справи 25). Частиною першою статті 230 ЦК України\~ передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У розясненнях, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказано, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. У судовому засіданні позивач та її представник зазначили, що факт обману та насильства (психологічного) до позивача при укладенні договору поруки підтверджується тим, що договір поруки було укладено вже після спливу двох років після укладення кредитного договору. При цьому, позивачем та її представником не зазначено конкретних осіб, які її ввели в оману та застосували насильство, не надано відповідних доказів цього факту (наприклад, її звернень до правоохоронних органів чи до інших інстанцій з приводу протиправних дій працівників банку щодо неї). Суд зазначає, що законодавством не передбачено жодних заборон щодо часу укладання договору поруки, закон також не зобовязує фізичних та юридичних осіб (банки) укладати договір поруки одночасно із укладенням кредитного договору. Крім того, оцінюючи зазначені доводи позивача суд звертає увагу, що договір поруки укладено 21.05.2009 року, тобто в один і той самий день з укладенням [PERSON] додаткової угоди до кредитного договору. У договорі поруки були враховані умови додаткової угоди, зокрема, щодо зміни суми кредитного зобовязання [PERSON], що посвідчує факт укладення договору поруки одразу після укладення додаткової угоди. При цьому, суд також виходить з презумпції правомірності правочину, яка закріплена у положеннях статті 204 ЦК України,\~та яка може бути спростована, насамперед, нормою закону, яка містить відповідну заборону. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. 08.11.2010 року ухвалено рішення Комунарським районним судом м. Запоріжжя про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитним договором, яким, зокрема, встановлено, що відповідачі позовні вимоги визнали, а відповідач [PERSON] є поручителем позичальника [PERSON] Рішення суду набрало законної сили 16.11.2010 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відтак, суд вважає такими, що не підлягають доказуванню вищезазначені обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі. При цьому, рішення суду не містить відомостей щодо будь-яких заперечень [PERSON] з приводу договору поруки та її обовязків за ним. Навпаки, рішенням суду підтверджено, що [PERSON] позов банку визнавала. Дослідивши та оцінивши надані суду докази в їх сукупності, проаналізувавши спірні правовідносини, суд дійшов переконання, що позивач та представник позивача не надали суду доказів того, що спірний договір поруки був укладений [PERSON] внаслідок обману та застосування до неї насильства. Оскільки судом не було встановлено порушення прав позивача в межах спірних правовідносин, тому підстави для застосування позовної давності відсутні. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору поруки, у звязку із чим суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання договору поруки недійсним з підстав, визначених у статті ст.ст. 229-231 ЦК України.

Outcome: dismissed