Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Укрхімресурс» про зміну формулювання причини, підстави та дати звільнення, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Зазначив, що з 17.11.2020 він був прийнятий на посаду начальника вiдділу збуту ТОВ «УКРХІМРЕСУРС». На початку березня 2021 року він вирішив звільнитись із займаної посади, в зв`язку зі станом здоров`я та неможливістю далі виконувати свої посадові обов`язки, так як він погано себе почував та мав необхідність пройти медичне обстеження та пролікуватись. В зв`язку з цим, він повідомив керівника ТОВ «УКРХІМРЕСУРС» про бажання звільнитись та звернувся 26.02.2021 із заявою про звільнення його із займаної посади за власним бажанням. Але, його заяву про звiльнення не прийняли та не зареєстрували на підприємстві. Оскільки, він себе дійсно погано почував, тому 01.03.2021 звернувся до КП «Ладижинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ладижинської міської ради за медичною допомогою. Так як сімейний лікар не змогла відразу, 01.03.2021, визначити діагноз захворювання та призначити йому лікування, тому, для визначення стану здоров`я та призначення правильного лікування, йому було призначено пройти медичне обстеження та здати необхідні аналізи. Дана обставина пiдтверджується довідкою зазначеного медичного закладу від 03.03.2021. В зв`язку з тим, що відповiдачем не було прийнято та зареєстровано його заяву про звiльнення 26.02.2021, тому 03.03.2021 він знову написав заяву про звільнення його із займаної посади з 03.03.2021 за власним бажанням та написав пояснювальну записку від 03.03.2021, в якій пояснив причину його відсутності на робочому місці у перiод з 01.03.2021 по 03.03.2021, а саме, в зв`язку з проходженням медичного обстеження в КП «Ладижинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ладижинської міської ради. Заяву про звiльнення вiд 03.03.2021 та пояснювальну записку вiд 03.03.2021 з пояснениям причин його вiдсутності на робочому місці ним було відправлено вiдповiдачу поштою, вказана кореспонденція була вручена уповноваженій особi вiдповiдача 09.03.2021. Позивач вказав, що у перiод з 02.03.2021 по 17.03.2021, він звертався за медичною допомогою, до сімейного лікаря та проходив медичне обстеження та лікувався. 17.03.2021 ним, на адресу електронної пошти начальника вiдділу кадрів ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» [PERSON], було направлено копії двох довiдок підтверджуючих проходження ним медичного обстеження та лікування у період 01.03.2021 по 17.03.2021. Дане відправлення було отримано [PERSON] та підтверджено отримання його повідомлення з вкладенням (копіями довiдок) в зворотньому повідомленні [PERSON] на його електронну пошту. Разом з тим, 22.03.2021 він отримав від відповідача поштою лист №12 від 18.03.2021 «Про необхідність надання пояснень про відсутність на роботі», в якому просили надати його письмове пояснення з причинами невиконання ним посадових обовязків та неявки в офіс, у звязку з його відсутністю на робочому місці та не надання лікарняного листа за період з 01.03.2021 по 17.03.2021. Але, отримавши 22.03.2021 лист вiдповiдача (№12 від 18.03.2021), 23.03.2021 ним було направлено на адресу відповiдача заяву вiд 23.03.2021, в якій він просив направити на його адресу поштою належним чином оформлену трудову книжку, а також копію наказу про його звільнення. Також, 23.03.2021, разом із зазначеною заявою, він направив вiдповiдачу пояснювальну записку із поясненням його вiдсутностi на робочому місці. Разом з тим, не очікуючи вiд нього пояснень про його відсутність на робочому місці, 19.03.2021 вiдповiдачем було направлено йому листа №52 вiд 19.03.2021 «Про необхідність отримати трудову книжку». Iз вказаного листа вiдповiдача, йому стало відомо про його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважної причини. 31.03.2021 ним було отримано від вiдповiдача цінним листом з описом вкладення його трудову книжку та копiю наказу №41-к вiд 19.03.2021 про його звільнення з займаної посади 19.03.2021 за прогул без поважної причини, згiдно із п.4 ст.40 КЗпП України. Тому, вважає, що його звiльнення із посади начальника вiддiлу збуту ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» 19.03.2021 за прогул без поважної причини, згiдно із п.4 ст.40 КЗпП України, є незаконним та таким, що прийнято з порушенням вимог трудового законодавства України та з порушенням його трудових прав. Оскільки він просив звільнити його із займаної посади 03.03.2021 за власним бажанням. Але, вiдповідачем не було враховано зазначені докази поважностi його вiдсутності на робочому місці та прийнято рішення про звільнення його за прогул без поважної причини, згiдно із п.4 ст.40 КЗпП України. Позивач вказав, що в даному випадку має місце неправильне формулювання причини його звiльнення та неправильне визначення пiдстав його звiльнення в трудовій книжці, що перешкоджає йому працевлаштуватись. Крім того, порушення його законних прав призвели його до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В зв`язку з чим просив суд визнати незаконним наказ по ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» №41-к від 19.03.2021 в частині формулювання причини, підстави та дати звільнення і змінити причину, підставу та дату звільнення, зазначивши, що він звільнений 03.03.2021 за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпПУ; стягнути з відповідача ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» на його користь середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу, починаючи з 04.03.2021 по момент ухвалення та набрання законної сили судового рішення; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн та понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково пояснили, що в період з 1 по 17 березня позивач неодноразово зв?язувався із відділом кадрів, вказував, що лікується і не може працювати. Він здав перепустку, отримав обхідний лист, який підписав у відповідальних працівників, здав матеріальні цінності, що свідчить про те, що він хотів звільнитись з підприємства. Окрім того, згідно відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідач безпідставно стверджує про необізнаність щодо його бажання звільнитись з Товариства в період з 01.03.2021 по момент видачі наказу про звільнення. Згідно акту прийому-передачі №7 від 26.02.2021 ним було здано службовий автомобіль. З 01.03.2021 він не міг фізично продовжувати працювати та здав матеріальні цінності (автомобіль, ноутбук). Також, вважає доповiдні записки про його вiдсутнiсть на робочому місці вiд 01.03.2021, вiд 05.03.2021, вiд 18.03.2021, вiд 19.03.2021 та акти про вiдсутнiсть на робочому місці неналежними доказами, оскільки дані документи містять недостовірну інформацію щодо намагання начебто до нього додзвонитись та з`ясувати причини його вiдсутності на робочому місці. Однак на його номер телефону ніхто не дзвонив. Отже, інформацiя, що міститься в доповідних записках вiд 01.03.2021 та вiд 05.03.2021 є недостовірною та не підтверджується належними та допустимими доказами. Крiм того, з доповідної записки начальника вiдділу кадрів [PERSON] вiд 18.03.2021 вбачається, що начальник вiдділу кадрів була проінформована про причини його відсутності на робочому місці, що свідчить про отримання нею вiд нього по електронній пошті пояснень про причини його вісутності на роботі та довідок вiд семейного лікаря. Крім того, згiдно листа КП «Ладижинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» №246 вiд 21.04.2021, який отримано у відповідь на запит адвоката підтверджується, що він дійсно звертався до медичної установи у м.Ладижин 01.03.2021, 03.03.2021, 09.03.2021, 15.03.2021 та 17.03.2021, також факт проходження медичного обстеження, проведення амбулаторних досліджень, що свідчить про поважність причин його відсутності на робочому місці. Представник відповідача ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову. Також, згідно поданого відзиву на позовну заяву зазначила наступне. Дійсно 17.11.2020 між ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» та [PERSON] був укладений трудовий договiр, відповідно до якого [PERSON] був прийнятий на посаду начальника віддiлу збуту ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» (Наказ № 199-к вiд 16.11.2020). У відповідності до Наказу № 41-к вiд 19.03.2021 [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу збуту з 19.03.2021 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Дане рішення керівництвом ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» було прийняте у зв`язку з грубим та систематичним порушенням працівником - [PERSON] правил внутрішнього трудового розпорядку та трудової дисциплiни, що проявилось у вiдсутностi на робочому місці з 01.03.2021. Заява про звiльнення [PERSON] з займаної посади - начальника вiдділу збуту ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» на підставі ст. 38. КЗпП України датована 03.03.2021, та була отримана ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» по пошті 09.03.2021. У свой заявi вiд 03.03.2021 позивач просив звільнити його з 03.03.2021 за власним бажанням, однак зі змісту вказаної заяви не вбачається причин неможливості продовжувати роботу, в зв`язку з чим підстави для звiльнення працiвника в строк який він просить - відсутні. Крім того, дана заява була отримана Товариством лише 09.03.2021. Таким чином керівництво ТОВ «Укрхiмресурс» було позбавлене можливості виконати норму законодавства, а саме: задовольнити заяву та розiрвати трудовий договiр з [PERSON] у строк про який просить працiвник, оскiльки роботодавець не був завчасно попереджений про бажання працiвника розiрвати трудовий договiр. А так як Роботодавець - ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» був повідомлений про намір працiвника - начальника відділу збуту [PERSON] звільнитись з займаної посади за власним бажанням 09.03.2021, а заява була написана ним 03.03.2021, тому в силу положень ст. 38 КЗпП працiвник був зобов`язаний працювати ще 2 тижні, тобто до 23.03.2021. Порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку було зафіксовано на підставі доповідних записок відповідальних працівників вiд 01.03.2021, 05.03.2021, 18.03.2021 та відповідних актів про вiдсутнiсть працiвника на роботi вiд 01.03.2021, 05.03.2021, 18.03.2021, акту про вiдсутнiсть працiвника на робочому місці вiд 19.03.2021. У відповідності до наданих позивачем довiдок Ладижинського міського центру первинної медико-санітарної допомоги [PERSON] проходив обстеження в сiмейного лiкаря. На стаціонарному чи амбулаторному лікуванні [PERSON] не перебував. Таким чином, [PERSON] мав приступити до виконання своїх трудових обов`язків на підприємстві, однак цього не зробив. Передача [PERSON] матеріальних цінностей не є доказом його звільнення з роботи. З огляду на вищевикладене вважають, що позовна заява [PERSON] про зміну формулювання причини, підстави та дати звільнення, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є необґрунтованою та не підлягає до задоволення. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали даної справи, покази свідка, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що з 17.11.2020 [PERSON] було прийнято на посаду начальника відділу збуту ТОВ «УКРХIМРЕСУРС», що підтверджується копією наказу №199-к від 16.11.2020. 03.03.2021 [PERSON] написав заяву на ім`я директора ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» [PERSON] , в якій просив звільнити його з займаної посади 03.03.2021 за власним бажанням, що вбачається із заяви [PERSON] від 03.03.2021. 03.03.2021 [PERSON] написав пояснювальну записку на ім`я директора ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» [PERSON] , згідно якої повідомив, що в зв`язку зі станом здоров`я він не зміг знаходитись на робочому місці з 01.03.2021 по теперішній час, так як проходить обстеження в КП «Ладижинський мiський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ладижинської МР, довідку буде подано, що вбачається з копії пояснювальної записки від 03.03.2021. Заява від 03.03.2021 та пояснювальна записка надіслані ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» м.Калинівка по пошті, що підтверджується копією опису вкладення до поштового реєстру відправлення. Згiдно повiдомлення про вручения поштового відправлення та трекінгу за номером поштового відправлення, заява [PERSON] про звільнення з пояснювальною запискою була вручена уповноваженій особi вiдповiдача 09.03.2021. З листа від 18.03.2021 № 12 надісланого [PERSON] начальником відділу кадрів ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» [PERSON], остання просить [PERSON] у зв`язку з відсутністю на робочому місці та не наданням лікарняного листа за період з 01.03.2021 по 17.03.2021 надіслати у відділ кадрів ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» письмове пояснення з причинами невиконання посадових обов`язків та неявки в офісі. 19.03.2021 [PERSON] було звільнено з посади за прогул без поважної причини, згідно із п.4 ст.40 КЗпП України, що вбачається з копії наказу №41-к від 19.03.2021, виданого директором ТОВ «УКРХIМРЕСУРС». Копію наказу про звільнення та трудову книжку [PERSON] отримав 31.03.2021 поштою, що вбачається з трекінгу поштових відправлень. 23.03.2021 [PERSON] написав заяву на ім`я директора ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» [PERSON] , в якій зазначив, що не може прибути до м.Калинівка, у разі звільнення просив надіслати належним чином оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення поштою на його адресу в м.Ладижин, що підтверджується копією заяви від 23.03.2021. Також, 23.03.2021 [PERSON] написав пояснювальну записку на ім`я директора ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» [PERSON] , згідно якої повідомив, що він відправив пояснювальну записку по якій причині він був відсутній на робочому місці, та на електронну адресу начальника відділу кадрів 17.03.2021 він відправив лист з довідками №139, №140 та получив відповідь про отримання, що вбачається з копії пояснювальної записки від 23.03.2021. Заява та пояснювальна записка з додатками були надіслані [PERSON] на адресу ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» м.Калинівка Укрпоштою м.Ладижин, що вбачається із копії опису вкладення до поштового відправлення. Вказана кореспонденція була отримана уповноваженою особою вiдповiдача 29.03.2021. З копій довідок №139 та №140 виданих [PERSON] КП «Ладижинський мiський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ладижинської міської ради вбачається, що [PERSON] 01.03.2021 та з 02.03.2021 по 17.03.2021 звертався за медичною допомогою до сімейного лікаря КП «Ладижинський мiський центр первинної медико-санітарної допомоги» та проходив обстеження. З копій доповідних записок поданих інженером з безпеки [PERSON] від 01.03.2021, 05.03.2021 та 18.03.2021на ім`я директора ТОВ «УКРХIМРЕСУРС» вбачається, що [PERSON] 01.03.2021, з 01.03.2021 по 18.03.2021 був відсутній на робочому місці, повідомляв, що на лікарняному, однак його не надав і на роботу не вийшов. З копії актів про відсутність на робочому місці від 01.03.2021, 05.03.2021, 18.03.2021 та 19.03.2021 вбачається, що члени комісії: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] склали дані акти про те, що [PERSON] , начальник відділу збуту, не з`являвся на роботі з 01.03.2021 по 18.03.2021. Свідок [PERSON] суду показала, що працює начальником відділу кадрів підприємства. [PERSON] з 01.03.2021 був відсутній на роботі. Пояснював, що на обстеженні. Його просили надати лікарняні листки, але він не надав. Вона сплікувалась із [PERSON] 02.03.2021 по телефону, він казав, що якщо буде лікарняний лист, то його принесе. Тому 19.03.2021 його було звільнено за прогул. Ніякої заяви про звільнення 26.02.2021 не бачила, бо її не було. Обхідний лист вона не підписувала, а він дійсний з часу підписання нею. Обхідний лист надають всім працівникам на персональну електронну пошту підприємства при прийнятті на роботу разом з іншими документами. Відтак [PERSON] міг сам роздрукувати бланк обхідного та заповнювати його у відповідних працівників. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників. Разом з тим, трудове законодавство містить і певні гарантії для роботодавця що стосуються вимоги до працівника сумлінно виконувати покладені на нього обов?язки. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Відповідно частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами припинення трудового договору відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України, зокрема є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника та його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Пунктом 18, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до статті 149 КЗпП Українидо застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом із тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем. Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 22 квітня 2020 року по справі № 187/1469/18. Так, позивач [PERSON] не заперечує свою відсутність на робочому місці з 01.03.2021 року, пояснює таку відсутність тим, що написав заяву про звільнення за власним бажанням, через неможливість подальшої праці за станом здоров?я, тому вважав себе звільненим з 03.03.2021 згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Одночасно пояснював, що повідомив роботодавця про намір звільнитись та звертався із заявою про звільнення за власним бажанням 26.02.2021, однак його заяву не прийняли. Разом з тим, позивачем не доведено, що він 26.02.2021 звернувся до роботодавця із заявою про звільнення за власним бажанням, в якій зазначив поважність причин звільнення, що зобов?язували власника розірвати трудовий договір з працівником строк, про який просить працівник. Надання позивачем копії обхідного листа із підписами певних відповідальних працівників 26.02.2021, не є достатнім доказом подачі працівником заяви про звільнення саме 26.02.2021 та отримання заяви про звільнення роботодавцем. А може свідчити лише про намір працівника звільнитись в подальшому. Відповідно не є достатнім доказом подачі заяви про звільнення і здача матеріальних цінностей, закріплених за працівником, зокрема 25.02.2021 ноутбука, мишки і сумки та 26.02.2021 передача автомобіля. При цьому підягає врахуванню і те, що посилаючись на звернення до роботодавця із заявою від 26.02.2021 про звільнення, позивачем по справі її не надано, хоча вказано у позові, що його заяву на підприємстві не прийняли. Окрім цього, підлягає врахуванню, що матеріальні цінності позивач здавав в різні дні, 25 та 26 лютого 2021, що додатково може свідчити про намір працівника звільнитись, що підтверджено і подальшими діями позивача щодо направлення заяви про звільнення від 03.03.2021 по пошті. Разом з тим, такий намір не є доказом написання заяви про звільнення саме 26.02.2021, та отримання цього дня заяви про звільнення роботодавцем чи відмови роботодавця отримати таку заяву. Згодом, 01.03.2021 (понеділок) [PERSON] не вийшов на роботу, що вказується позивачем, та зафіксовано відповідачем: відповідною доповідною запискою інженера з безпеки ТОВ «Укрхімресурс» [PERSON] від 01.03.2021; актом про відсутність на робочому місці від 01.03.2021 комісії працівників відповідача. При цьому позивачем не було доведено поважних причин неможливості явки на роботу відповідачу, як роботодавцю. Не доведено поважності причин неявки і в судовому засіданні. Посилання позивача на довідку КП «Ладижинський мiський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ладижинської міської ради № 140 від 03.03.2021 про те, що він звертався 01.03.2021 в лікарню за медичною допомогою до сімейного лікаря, встановлено діагноз «обстеження», не вказано жодного призначеного лікування, саме по собі не може свідчити про поважність причини неявки [PERSON] на роботу 01.03.2021. Оскільки лікарняний лист [PERSON] не видавався, про що зазначає і сам позивач. Відповідно не може бути належним доказом поважності неявки на робоче місце і пояснення позивача про те, що він погано почувався, тому не міг приступити до роботи. Відповідно не є доказом поважності причини неявки на робоче місце і довідка КП «Ладижинський мiський центр первинної медико-санітарної допомоги» № 139 від 17.03.2021. При цьому, не може не звернути на себу увагу і нумерація довідок, що видавались в лікарні, а саме, довідка від 03.03.2021 за № 140, тоді як видана пізніше довідка від 17.03.2021 має № 139. Що додатково ставить під сумнів вказані докази, надані позивачем, як такі, що є довідками суворого обліку та можуть підтверджувати непрацездатність особи. Як видно з наказу директора ТОВ «Укрхімресурс» № 41-к від 19.03.2021, про звільнення [PERSON] , підставою його видачі вказано, зокрема, відсутність працівника на робочому місці 01.03.2021, 05.03.2021, 18.03.2021. Відтак, судом встановлено, що відповідач, встановивши відсутність працівника на роботі, зокрема, 01.03.2021, мав право накласти на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з займаної посади, що і зробив, видавши наказ про звільнення. Окрім цього, судом встановлено і відсутність поважних причин неявки [PERSON] на робоче місце і 05.03.2021 та 18.03.2021. Зокрема й тому, що заяву про звільнення, написану [PERSON] 03.03.2021 та направлену відповідачу поштою, ТОВ «Укрхімресурс» отримано 09.03.2021. Тому відповідач правомірно не звільнив позивача у вказаний працівником строк, тобто з 03.03.2021, заднім числом. Оскільки роботодавець лише 09.03.2021 дізнався про намір працівника звільнитись за власним бажанням. При цьому, зважаючи, зокрема на викладене, суд вважає також правомірними дії відповідача щодо очікування від працівника виконання положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України в частині обов?язку працівника відпрацювати встановлені законом два тижні після попередження роботодавця про звільнення. Оскільки у поданій заяві про звільнення [PERSON] не вказав жодних причин, які унеможливлювали виконання ним роботи. При цьому, незважаючи на невичерпний перелік причин для звільнення у строк, про який просить працівник, перелічений в ч. 1 ст. 38 КЗпП України, на думку суду такі причини мають бути поважними і такими, що унеможливлюють продовження працівником роботи. Зазначені [PERSON] причини у пояснювальній записці від 03.03.2021 про проходження обстеження в лікарні, враховуючи, що судом встановлено відсутність доказів, що свідчать про неможливість продовження роботи, відсутність лікарняного листа, свідчать про те, що вказані позивачем причини не є поважними, тобто такими, що унеможливлювали продовжувати роботу. Заява про звільнення взагалі не містить обґрунтування необхідності звільнення у строк про який просить працівник. А сукупність наведених позивачем конкретних обставин в обґрунтування додаткових пояснень свідчать про відсутність поважних причин звільнення за частиною першою статті 38 КЗпП України в строк, про який просив працівник, а саме з 03 березня 2021 року. Відтак [PERSON] повинен був відпрацювати на підприємстві два тижні після того, як роботодавцем було отримано його заяву про звільнення. Відтак, його відсутність на робочому місці, зокрема, 18.03.2021 також є прогулом. Враховуюч викладене, те, що роботодавець направивши [PERSON] лист із пропозицією надати пояснення 18.03.2021, не дочекався таких пояснень працівника та виніс наказ про його звільнення, не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, оскільки факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Окрім цього, підлягає врахуванню й те, що суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов?язував обставини звільнення. Що випливає із змісту ч. 3 ст. 235 КЗпП України, згідно якої - у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону. Дане підтверджується і практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові від 29.01.2020 по справі № 524/679/19. Враховуюч викладене, в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення позивача в частині формулювання причини, підстав та дати звільнення та зміни причини, підстави та дати звільнення слід відмовити. Відтак, не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Інші доводи, наведені в позовних вимогах, не можуть бути підставою для інших висновків суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та дослідженими судом доказами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального права. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи,у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed