Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить припинити право спільної сумісної власності його та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , визнати за ним в порядку набуття права за приватизацією право приватної власності на Ѕ частину вказаної квартири, зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні Ѕ частиною спірної квартири. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив доповнити їх наступним, визнати недійсним свідоцтво про право власності серія та номер [NUMBER] від 06.12.2016 року, видавник: відділ приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради; визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33062314 від 21.12.2016 року 12:56:37, реєстратор Павлова Катерина Сергіївна, Департамент реєстрації Харківської міської ради; припинити право спільної часткової приватної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Дзержинського районного суд м. Харкова від 11.06.2012 року, що залишено без змін апеляційною інстанцією ухвалою від 17.11.2015 року, його визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . При цьому судами першої та апеляційної інстанції встановлено та не підлягає доказування факт того, що спірна квартира видана на підставі ордера, до якого включений позивач по даній справі, тобто, на його думку, вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності позивача та [PERSON] . У зв`язку з тим, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності його та [PERSON] , вважав про наявність у кожного з них Ѕ частини спірної квартири, право власності на яку просив визнати суд. З набуттям ним права власності на Ѕ частину вказаної квартири вважав за необхідне усунути перешкоди йому як власнику нерухомого майна у користуванні ним. Крім того, вважав недійсними свідоцтво про право власності на спірну квартиру та рішення про державну реєстрацію прав. Представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності та позивача у справі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю, просив відмовити у задоволенні позову та зняти арешт з квартири. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, заяви про розгляд справ за її відсутністю суду не надала. Третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради звернувся до суду з клопотанням про врахування під час прийняття рішення по даній справі інформації про те, що [PERSON] у трудових відносинах з департаментом не перебуває. Представник третьої особи Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надіславши пояснення в порядку ст.ст.43,181 ЦПК України, згідно яких просив прийняти пояснення, в яких викладені заперечення, відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що приватизація спірної квартири здійснена відповідно до вимог чинного на момент її проведення законодавства України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні з наступних підстав. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.06.2012 року, що залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015 року, по цивільній справі № 638/11440/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Харківська міська рада, відділ паспортної та міграційної служби Дзержинського РВ ХМУ УМВС України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, [PERSON] визнано таким, що втратив право користування приміщенням в квартирі [ADDRESS] . 18.10.2018 року постановою Верхового суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду вказане заочне рішення суду першої інстанції від 11.06.2012 року та ухвала апеляційної інстанції від 17.11.2015 року, залишені без змін. Рішеннями вказаних судових інстанцій встановлено та не підлягає доказуванню факт отримання відповідачем [PERSON] спірної квартири на підставі ордера на житлове приміщення, до якого був включений син останнього [PERSON] , що з 2007 року не проживав у квартирі [ADDRESS] , без поважної причини, у зв`язку з чим втратив право користування приміщенням у ній. 06.12.2016 року Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на підставі розпорядження видане свідоцтво на право власності на нерухоме майно, реєстраційний № [NUMBER], згідно якого квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності, по Ѕ частині, належить [PERSON] та [PERSON] . Вказане свідоцтво зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.1,ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Згідно ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Виходячи зі змісту вищевказаних норм закону, двома обов`язковими умовами для виникнення у мешканців права на приватизацію комунальної власності є постійне проживання таких осіб у зазначеному житлі та їх особисте звернення до органів приватизації з порушеного питання. Отже, участь у приватизації житла мають право брати особи, які на законних підставах вселилися та проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації. Таким чином, на час приватизації позивач [PERSON] не проживав у квартирі [ADDRESS] , згідно рішення суду визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі, тобто приватизація спірної квартири здійснена її наймачем [PERSON] та членом його сім`ї [PERSON] у відповідності діючого законодавства України, не порушуючи при цьому права позивача. Враховуючи викладене, відсутність доказів про недійсність свідоцтва про право власності на спірну квартиру та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також те, що інші вимоги [PERSON] є похідними, спростування доводів позивача зібраними у справі доказами, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed