Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, втрат від інфляцій та процентів посилаючись на те, що 30 грудня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно з яким відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 50 000 гривень, строком до 04 січня 2018 року, однак у вказаний термін відповідач кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 50 000,00 гривень, три відсотки річних у розмірі 7500,00 гривень, інфляційні втрати в розмірі 26050,00 гривень, проценти від суми позики в сумі 15 000,00 гривень, а також стягнути суму судових витрат. Позивач просив проводити судовий розгляд у його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечив, направивши до суду відповідну заяву. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був належним чином повідомлений, причини неявки суду не сповістив, відзиву на позов не направив. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши обставини справи та перевіривши наявні у справі докази суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 30 грудня 2015 року між сторонами укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 50 000,00 гривень та зобов`язався повернути борг до 04 січня 2018 року, що підтверджується доданою до матеріалів справи розпискою. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики надається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, наш посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до інформації на офіційному сайті Держкомстату України, встановлені наступні індекси інфляції: за 2016 рік - 112,4%; за 2017 рік - 113,7%; за 2018 рік - 109.8%; за 2019 рік - 104,1%; з січня по жовтень 2020 року - 104,1%, а всього за вказаний період загальний індекс інфляції склав 152,1%. Нормами Закону «Про індексацію грошових доходів населення», передбачено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення становить 76 050,00 грн. (50000 грн. х 152,1% : 100%), а втрати від інфляції відповідно 26 050,00 гривень. Три проценти річних від простроченої суми за час прострочення 2016-2020 роки, тобто за 5 років становлять 7500,00 гривень (50 000,00 гривень х 3% : 100% х 5 років). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено,що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до інформації на офіційному сайті Національного банку України, встановлена ним облікова ставка у період 2018-2020 років становила не менше ніж 6% річних ,а тому проценти від суми позики становлять 15000,00 гривень (50000 гривень*6%:100%*3роки). У зв`язку з тим, що відповідач до тепер не повернув позивачу позичені в нього гроші, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму позики, а також проценти за користування коштами за час дії договору, втрат від інфляції та три проценти річних. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved