Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 20 січня 1987 року на підставі рішення Біловодського райвиконкому Луганської області йому був виданий ордер на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 30 травня 1992 року він уклав з Біловодським комбінатом комунальних підприємств договір купівлі-продажу вказаної квартири. Так як квартира була придбана в період шлюбу і його колишня дружина, відповідач у справі - [PERSON] мала право на Ѕ частину квартири, 27 серпня 1997 року державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на Ѕ частину квартири. Зазначив, що у січні 2018 року вирішив подарувати свою частину квартири доньці, та у зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу квартири ним був загублений, звернувся до нотаріуса із заявою про видачу дублікату договору купівлі-продажу квартири від 30.05.1992 року, на що отримав відмову, оскільки справи Біловодської нотаріальної контори до 2000 року включно були передані на зберігання до Луганського обласного державного нотаріального архіву. На заяву позивача 21 лютого 2018 року Луганський обласний державний нотаріальний архів дав відповідь в якій вказав, що весь архівний фонд, всі справи, в тому числі і вказаний договір купівлі-продажу квартири, знаходяться в м. Луганську, на території тимчасово непідконтрольній Україні, тому на сьогоднішній день надати інформацію неможливо. Вказує, що у зв'язку з тим, що він не має можливості отримати дублікат договору купівлі-продажу квартири, він не має можливості укласти договір дарування, тобто відсутність правовстановлюючого документа, позбавляє його можливості розпоряджатися належним майном, а отже, і реалізувати в повній мірі права власника. У зв'язку з наведеним просив суд визнати за Євтушенко Миколою Стефановичем право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS], що складається із кімнат: 19-1 коридор, 19-2 коридор, 19-3 жила, 19-4 жила, 19-5 жила, 19-6 жила, 19-7 кухня, 19-8 ніша, 19-9 ванна, 19-10 вбиральня, у тому числі жилою площею 50,9 кв.м. Позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, звернувся до суду з заявою в якій просить розглядати справу за її відсутності, позов визнає та заперечень не має. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист своїх цивільних прав та інтересів. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 20 січня 1987 року на підставі рішення Біловодського райвиконкому [PERSON] був виданий ордер на житлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. До складу родини входили дружина [PERSON], дві доньки - [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Із ксерокопії договору, посвідченого державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Доброскоковою Г.О. 30 травня 1992 року за реєстровим №988, вбачається, що Біловодський комбінат комунальних підприємств продав, а [PERSON] купив займану ним квартиру [ADDRESS], загальною площею 73,8 кв.м., в тому числі житловою площею 50,9 кв.м., що складається із кімнат: 19-1 коридор, 19-2 коридор, 19-3 жила, 19-4 жила, 19-5 жила, 19-6 жила, 19-7 кухня, 19-8 ніша, 19-9 ванна, 19-10 вбиральня (а.с.15). Копією технічного паспорту на жилий будинок індивідуального житлового фонду від 18 лютого 1993 року підтверджується, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 9-11). Ксерокопією свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Доброскоковою Г.О. 27 серпня 1997 року на ім'я [PERSON], підтверджується, що в спільному сумісному майні подружжя, придбаному ними за час шлюбу, що складається із квартири [ADDRESS], право власності на Ѕ частину належить дружині [PERSON] (а.с.13). З копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Біловодським відділом РАГС Луганської області 13 вересня 1994 року, вбачається, що шлюб між сторонами розірвано, актовий запис №54 (а.с.12). Як вбачається із копії звіту про оцінку майна від 23 лютого 2018 року, ринкова вартість спірної квартири становить 134 000 гривень (а.с.16-30). Копією постанови Біловодської державної нотаріальної контори №17/02-31 від 05 січня 2018 року, підтверджується факт того, що позивач [PERSON] звертався до нотаріуса з проханням видати йому дублікат договору купівлі-продажу квартири, але отримав відмову мотивовану тим, що справи Біловодської нотаріальної контори по 2000 рік включно були передані на зберігання до Луганського обласного державного нотаріального архіву (а.с.7). Згідно відповіді Луганського обласного державного нотаріального архіву №204/01-20 від 21 лютого 2018 року, архівний фонд, всі справи, в тому числі і договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Біловодської ДНК Луганської області від 30.05.1992 знаходяться в м. Луганську, на тимчасово окупованій території, яка на даний час не підконтрольна Україні, тому на сьогоднішній день надати інформацію неможливо (а.с. 8). У правовій позиції від 18 лютого 2015 року, висловленій у справі № 6-244цс14, Верховний Суд України зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Такі ж роз'яснення раніше у п. 37 постанови Пленуму від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, де зазначив, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Перевіривши матеріали справи суд вважає, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому вони підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved