Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просив визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 21.08.2018 року, укладений між ним та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., реєстровий № 1813; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 22.09.2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., реєстровий № 1088. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.04.2010 року він з [PERSON] уклали шлюб. Від даного шлюбу вони мають доньку [PERSON] [INFO] . В період шлюбу за спільні кошти було придбано автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO 1.4., тип ТЗ Легковий автомобіль комбі-В 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шосі ( кузов, рами) [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , та однокімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 15,5 кв.м., загальною площею 18,5 кв.м., зареєстрована за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухому майно 20.09.2016 року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1028776563101, номер запису про право власності: 16427215. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.10.2018 року шлюб між ними було розірвано. 21.08.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про поділ майна подружжя, відповідно до умов якого було розподілено майно, набуте сторонами правочину під час шлюбу та припинено режим права спільного сумісного майна, а саме у особисту приватну власність [PERSON] перейшов автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO 1.4., тип ТЗ Легковий автомобіль комбі-В 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шосі ( кузов, рами) [NUMBER] , [PERSON] отримала у свою власність однокімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 15,5 кв.м., загальною площею 18,5 кв.м.. Пунктом 10 цього договору сторони підтвердили, що при розподілі майна враховані інтереси малолітньої дитини [PERSON] [INFO] . Враховуючи, що вартість квартири на багато дорожче ніж вартість автомобіля сторони усно домовились, про те, що [PERSON] відмовляється від грошової компенсації за квартиру, а [PERSON] не подає до нього позови про стягнення аліментів на дитину. Разом з тим [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів та рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.06.2020 року позовні вимоги було задоволено, з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 13 лютого 2002 року . Вважав, що вник спір відносно усних домовленостей, які стосуються поділу майна, з врахуванням посиланням у позові , просив визнати недійсним договір, як такий, що укладений всупереч його внутрішній волі ,укладений під впливом помилки на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України. Також, зазначив, що після звернення ним до суду з позовом відповідач [PERSON] 22.09.2020 року уклала договір дарування квартири [ADDRESS] , відповідно до якого подарила вищевказану квартиру [PERSON] , вважав, що це відповідачкою зроблено навмисно, ому просив також визнати цей договір недійсним. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 року відкрито провадження по справі,в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2021 року по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.10.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. просив позов задовольнити. Представник відповідач у судовому засіданні щодо позову заперечував, надав відзив на позов, з якого вбачається, що позовні вимоги є необґрунтованими, надуманими та такими, що не відповідають дійсності і суперечать положенням чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 квітня 2010 року. Від даного шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] , згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] В період шлюбу за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] були придбані автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO 1.4., тип ТЗ Легковий автомобіль комбі-В 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шосі ( кузов, рами) [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , та однокімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 15,5 кв.м., загальною площею 18,5 кв.м., зареєстрована за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухому майно 20.09.2016 року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1028776563101, номер запису про право власності: 16427215. 08.10.2018 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.10.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 21.08.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про поділ майна подружжя, відповідно до умов якого було розподілено майно, набуте сторонами правочину під час шлюбу та припинено режим права спільного сумісного майна, а саме у особисту приватну власність [PERSON] перейшов автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO 1.4., тип ТЗ Легковий автомобіль комбі-В 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шосі ( кузов, рами) [NUMBER] , [PERSON] отримала у свою власність однокімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 15,5 кв.м., загальною площею 18,5 кв.м.. Частиною третьою статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих власні правила поведінки. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Ч. 1ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 Кодексу. Згідно з частиною 3статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, згідно із п.п. 7, 19, 20Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок вплив тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ч. 1ст. 202 ЦК Україниправочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1ст. 216 ЦК України). Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялась сторона правочину,мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки суд керується постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 759/17065/14-ц (провадження N 61-2779св18), в якій зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі N 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року в справі N 756/6516/16-ц (провадження N 61-13359св19), на які посилається заявник. Таким чином, для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним необхідно мати вагомі підстави, які підтверджуються достатніми та допустимими доказами. Укладаючи договір про поділ майна подружжя [PERSON] та [PERSON] визначили предмет договору та строки його виконання, позивач підписуючи договір погодився з його умовами. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі N 905/1227/17 (провадження N 12-112гс18). Відповідно до договору про поділ майна подружжя від 21.08.2018 року, майно, набуте сторонами під час шлюбу поділено між [PERSON] та [PERSON] , припинено режим права спільного сумісного майна, а саме у особисту приватну власність [PERSON] перейшов автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO 1.4., тип ТЗ Легковий автомобіль комбі-В 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шосі ( кузов, рами) [NUMBER] , [PERSON] отримала у свою власність однокімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 15,5 кв.м., загальною площею 18,5 кв.м.. п.10 вказаного договору зазначено, що сторони підтверджують, що при розподілі майна враховані інтереси малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування, згідно частини 6 цієї ж статті, не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Всупереч цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір вчинявся позивачем під впливом помилки, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, тобто не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. Крім того, відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Укладаючи договір про поділ спільного майна подружжя від 21.08.2018 року сторони виходили з рівності вартісного вираження майна, що підлягає поділу, та в межах наданої їм законом свободи визначили її на власний розсуд. Подружжя укладаючи договір про поділ спільного майне не зв`язане презумпцією рівності часток подружжя у такому майні. Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що посилання на порушення спірним правочином принципу рівності часток подружжя не може бути підставою для визнання недійним договору про поділ спільного майна подружжя, оскільки відповідно до положень статті 69 СК України сторони вправі поділити майно за їх згодою, отже добровільне укладання договору про поділ майна подружжя передбачає можливість сторін відступити від рівності часток подружжя у спільно набутому майні під час шлюбу (Постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по справі № 752/18987/16-ц). Отже, факт відступу сторін договору про поділ спільного майна подружжя від рівності часток подружжя не може бути підставою для визнання такого договору недійним. Таким чином, спірний договір від 21.08.21018 року відповідає нормам чинного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. При укладенні спірного правочину не порушено принципу рівності часток подружжя, оскільки сторони за взаємною згодою та спільною домовленістю визначили розмір частки кожного у спільному сумісному майні та підписали відповідний правочин.Доказів недійсності договору поділу майна подружжя, внаслідок вчинення його під впливом помилки позивач суду не надав. Щодо вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування від 22.09.2020 року, суд зазначає, що позивачем взагалі не викладено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги в цій частині. Відповідно, вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами. Виходячи з викладеного суд знаходить, що позов є необґрунтованим та у його задоволенні слід відмовити. Щодо інших аргументів учасників у даній справі, суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; хоча судді мають можливість, а інколи зобов`язані вчиняти певні дії з власної ініціативи, судді повинні давати відповідь лише на належні доводи, які здатні вплинути на вирішення спору (пункт 39); виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Дотримуючись вищевикладених норм та рекомендацій, суд вважає за можливе не надавати відповіді у рішенні на інші аргументи і доводи сторін у справі, оскільки вони не впливають на правильне вирішення спору. Відповідно дост.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed