Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], Хустського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання дійсним Договору купівлі-продажу від 12 червня 2013 року, визнання права власності на нерухоме майно: комплекс будівель розташований у [ADDRESS] та звільнення з-під арешту вказаного нерухомого майна. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 12 червня 2013 року між ним та відповідачем укладено Договір купівлі-продажу комплексу будівель загальною площею 277,2 кв. м., що розташований у [ADDRESS] До цього комплексу входить будинок побуту та навіс, позначені літерою «В», загальною площею 269,1 кв.м. та позначена літерою «Д» прохідна, загальною площею 8,1 кв. м. Після підписання вказаного Договору позивачем оплачено частину вартості комплексу будівель в сумі 100000 (сто тисяч) гривень, що підтверджується Розпискою від 12 червня 2013 року. Решту суми в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень в рахунок оплати вартості комплексу будівель, позивач передав відповідачу 12 червня 2014 року. Після фактичного повного розрахунку позивачем за комплекс будівель сторонами підписано акт прийому передачі до Договору купівлі-продажу комплексу будівель. Сторони зазначили в договорі, що зобов'язуються протягом одного року після повного розрахунку за цим договором нотаріально посвідчити вказаний договір. Однак, після виконання позивачем умов договору купівлі-продажу, відповідач-1 почав ігнорувати його численні звернення, з'явитися до нотаріальної контори для подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі продажу на вищезазначений комплекс будівель. Більше того, як позивачу стало відомо пізніше, відповідач-1 має боргові зобов'язання. Як наслідок, 23.07.2014 року Хустським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі-відповідач-2) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.07.2014 року накладено арешт на все нерухоме майно відповідача-1. Крім того, 21.08.2015 року відповідачем-2 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.07.2015 року накладено арешт на все нерухоме майно відповідача-1. На підставі наведеного, позивач просив суд ухвалити рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу у його відсутності. Повністю підтримує позовні вимоги та виходячи з наданих ним доказів, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, також подав до суду письмову заяву в якій просив справу розглядати без його участі, не заперечив обставини вказані у позовній заяві та визнав повністю пред'явлений до нього позов. Представник Хустського РВ ДВС в особі начальника відділу [PERSON] подав до суду письмову заяву із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, в якій просить справу по суті розглядати без участі представника ДВС та прийняти відповідне рішення на розсуд суду. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини справи та дослідивши докази додані до позовної заяви, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину встановлена законом, то такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. В даному випаду судом встановлено, що 12 червня 2013 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено простий письмовий Договір купівлі-продажу комплексу будівель загальною площею 277,2 кв. м., що розташований у [ADDRESS] який належав останньому на підставі Договору Купівлі-продажу від 15.02.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Король Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №681. На виконання вказаного договору 12 червня 2013 року позивачем оплачено відповідачу [PERSON] частину вартості комплексу будівель в сумі 100000 (сто тисяч) гривень. Після чого 12 червня 2014 року позивачем повторно оплачено відповідачу решту суми в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень в рахунок оплати вартості комплексу будівель. Наведене свідчить про те, що [PERSON] фактично провів повний розрахунок з відповідачем за комплекс будівель, який сторонами згідно акту прийому передачі до Договору купівлі-продажу від 12.06.2014 року, перейшов у володіння та розпорядження позивача. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.675 ЦК). Таким чином згідно з цими вимогами договір купівлі-продажу від 12 червня 2013 року підлягав нотаріальному посвідченню. Однак, як встановлено в судовому засіданні зі змісту позовних вимог, після виконання позивачем умов договору, відповідач [PERSON] почав ігнорувати численні звернення позивача про явку до нотаріальної контори для подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі продажу на вищезазначений комплекс будівель. При цьому, відповідач не заперечував і не заперечує, що продаж позивачу вищевказаного нерухомого майна, відповідає його справжній волі, а при підписанні договору купівлі-продажу вони домовилися щодо усіх істотних умов. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. З досліджених письмових доказів наданих до матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] має ще й інші боргові зобов'язання. Як наслідок, за цими зобов'язаннями 23.07.2014 року Хустським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер 43899447 від 04.07.2014 року (номер запису про обтяження - 6436887) накладено арешт на все нерухоме майно відповідача [PERSON] Крім того, 21.08.2015 року Хустським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 48146670 від 15.07.2015 року (номер запису 10883883) накладено арешт на все нерухоме майно відповідача [PERSON] Статтею 328 ЦК України визначається набуття права власності на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин, зважаючи, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу, сторони виконали свої зобов'язання по ньому, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання договору купівлі-продажу від 12 червня 2013 року дійсним та позивач правомірно набув право власності на вказане майно на підставі договору від 12 червня 2013 року, дане право не виконується з причин незалежних від сторін, тому право позивача підлягає захисту шляхом визнання права власності. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як вбачається з викладеного, між позивачем та відповідачем договір купівлі-продажу фактично відбувся, оскільки сторонами було досягнуто всіх істотних умов договору, позивач виплатив обумовлену договором суму коштів відповідачу, а він передав у володіння позивачу комплекс будівель, яким позивач користується з 2013 року. На даний час у позивача через накладені арешти на все майно відповідача відсутня можливість нотаріально оформити своє право власності на спірне майно, а тому його необхідно звільнити з-під арештів. Звільнення спірного майна з-під арештів не порушує прав учасників процесу та третіх осіб, оскільки у відповідача [PERSON] наявне інше майно, якого достатньо для забезпечення стягнення по виконавчих провадженнях в ході яких було накладено арешт на все майно боржника. Оскільки, майно правомірно набуте позивачем на підставі оплатного договору з попереднім власником, укладеного до накладення арешту на майно, яке було передане позивачу та знаходиться у його законному володінні, тобто є власником майна, але не є боржником у виконавчому провадженні, у процедурі здійснення якого на майно накладено арешт за особистими зобов'язаннями попереднього власника, а арешт майна є обмеженням права власності, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved