Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних від суми боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04 червня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики відповідач надав власноруч написану розписку про те, що він отримав від позивача грошові кошти в розмірі 110000 доларів США за договором позики та зобов`язався повернути зазначену суму 31 вересня 2014 року. Однак, грошові кошти у визначений строк відповідач не повернув. Оскільки спливав строк позовної давності за вимогою, сторони домовились про продовження строку для виконання зобов`язання [PERSON] по поверненню позичених коштів. Так, після оцінки своїх можливостей та в результаті досягнення домовленостей, відповідач 23 жовтня 2018 року написав розписку, якою підтвердив свій намір повернути кошти до 31 березня 2019 року. Однак до теперішнього часу відповідач зобов`язання не виконав і не повернув кошти за вказаним договором. У зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з проханням стягнути належні йому кошти з відповідача у примусовому порядку у розмірі 2950589,62 грн., які складаються з заборгованості за договором позики в сумі 110 000 доларів США, що еквівалентна 2921296,6 грн. станом на 31.07.2019 року та 3 відсотка річних від суми боргу у розмірі 29293,00 грн., а також, судові витрати в розмірі 9915,56 грн. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2020 року закрито підготовче засідання по даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач, представники позивача: [PERSON] , яка діє на підставі договору про надання правничих послуг від 03 травня 2019 року, та [PERSON] , який діє на підставі договору про надання правничої допомоги від 17 січня 2020 року в судове засіданні не з`явилися про час та місце розгляду справи були повідомлений своєчасно і належним чином. Представник позивача [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та просила ухвалити заочне рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив. Відповідач відзиву на позовну заяву зі своїми запереченнями суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ст. 280 ЦПК України суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів . Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, вважає що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 23.10.2018 року між сторонами по справі укладено договір позики, згідно якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 110000 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки, яка долучена до матеріалів справи. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18.09.2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно письмової розписки, наданої позивачем на обґрунтування позову, встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 110000 доларів США, які зобов`язався повернути 31.03.2019 року. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Діюче законодавство України не містить у собі обов`язкових умов, щодо змісту розписки, обов`язкових її реквізитів. В свою чергу відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справах № 6-1967цс15, № 6-487цс17, а також Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року в справі № 761/11028/14-цта у справі № 211/3035/14-ц. 20.05.2020 року представником позивача в судовому засіданні було надано суду оригінал розписки від 23.10.2018 року. Отже, суд приходить до висновку, оскільки позивачем по справі було надано оригінал розписки, який знаходився у нього, то дійсно 23.10.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, зобов`язання за яким щодо повернення грошових коштів відповідачем не виконано. Згідно ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У строк, встановлений у розписці, відповідач грошові кошти не повернув. За таких обставин, суд вважає доведеними доводи позивача, що до теперішнього часу відповідач не повернув визначену у розписці суму позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Договором позики від 23 жовтня 2018 року встановлений строк виконання зобов`язання - 31 березня 2019 року. Згідно зі ст. ст. 610,612 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За таких обставин, суд вважає доведеними доводи позивача, що до теперішнього часу відповідач не повернув визначену у договорі суму позики. В позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача заборговнаість у розмірі 110000,00 доларів США, що станом на 31.07.2019 року за офіційним курсом НБУ становить 2921296,62 грн. Суд зазначає, що якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом НБУ на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18). Отже, на день ухвалення рішення, при визначенні суми до стягнення, суд повинен визначити і врахувати курс долара США та ухвалити рішення про стягнення сум в межах заявлених позовних вимог. Так, сума боргу за курсом НБУ на день прийняття судового рішення, а саме станом на 16.07.2020 року складає в розмірі 2983090,00 грн. (27,119 грн. за 1 долар США х 110000 доларів США). Приймаючи до уваги, що дійсний розмір заборгованості на день ухвалення рішення значно більший, ніж заявлений позивачем, таким чином, враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги є обґрунтованими і їх слід задовольнити саме в тому розмірі, який позивач зазначив у позові, тобто у розмірі 2921296,62 грн. За невиконання своїх грошових зобов`язань відповідач продовжує нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. В зв`язку з встановленим вище простроченням виконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми за період часу з 01.04.2019 року до 31.07.2019 року. Суд задовольняє позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 23 жовтня 2018 року у межах заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. Судом здійснювався наступний розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми, яка складає в розмірі 29293,00 грн. (2921296,62 грн. х 122 днів х 3/ 100/ 365), таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині та стягнути із відповідача три відсотка річних від простроченої суми за період з 01.04.2019 року до 31.07.2019 року в розмірі 29293,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Будь-яких належних та допустимих доказів про виконання ним грошового зобов`язання відповідач суду не надав. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми боргу за договором позики у розмірі 110000 доларів США, що еквівалентно 2921296,62 грн., та трьох процентів річних у розмірі 29293,00 грн. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. За частиною першою ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем надано орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 9819,51 гр. та 96,05 грн. банківська комісія, загальна сума складає 9915,56 грн., суму яку осатаній просить стягнути з відповідача. Проте, ст. 133 ЦПК України, зазначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. При цьому, понесені позивачем витрати за комісію банку в сумі 214,51грн. та 96,05 грн. не входять до складу судових витрат. Таким чином, суд зазначає, що стягнення банківської комісії не передбачено діючим законодавством. Згідно платіжної квитанції № 0.0.1386546063.1від 19 червня 2019 року під час звернення до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 9605,00 грн., що є максимальною сумою при заявленої вимоги майнового характеру, оскільки позов задоволено, таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача, судовий збір у сумі 9605,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved