Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за розпискою. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 18.07.2016 р. між ним та відповідачем по справі [PERSON] був укладений договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач видав позивачу розписку, яка посвідчує передання [PERSON] та отримання ним в борг від [PERSON] суми грошових коштів в розмірі 5200 (п`ять тисяч двісті) доларів США з покладенням на позичальника зобов`язання повернути вказані кошти у визначений сторонами строк. Позивач наполягає, що відповідач борг у визначений сторонами у договорі строк не повернув, умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою не виконав та ухиляється від їх виконання. Позивач з грудня 2016 року неодноразово нагадував Відповідачу про необхідність повернення йому отриманої ним в борг суми грошових коштів, а з 2017 року постійно звертався до Відповідача з усними вимогами повернути належні йому грошові кошти, що були отримані ним в позику 18.07.2016р.. Проте сума основного боргу, не дивлячись на його неодноразові вимоги, не повернута Відповідачем до цього часу. Таким чином позивач вважає свої права порушеними, а тому звернувся до суду із вказаним позовом яким просив стягнути із відповідача суму боргу з урахуванням 3% річних від суми боргу в примусовому порядку. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 05.08.2019 року. Ухвалою суду, яка була направлена відповідачу в установленому порядку, останньому був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотання про розгляд справи за участю сторін до суду не направив. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд дослідивши матеріали справи приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог, виходячи із наступних обставин. Як вбачається із змісту розписки від 08.07.2016 року, [PERSON] бере в позику 5200 (п`ять тисяч двісті) доларів США у [PERSON] [INFO] , та вказану суму коштів зобов`язується повернути до 31 грудня 2016 року. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Разом із тим позивач наполягає, що відповідач взявши кошти в борг зобов`язувався їх повернути у строки, визначені домовленістю між ними, а отже взяв на себе зобов`язання по повернення коштів у певні строки, однак своє зобов`язання не виконав, кошти не повернув та ухиляється від їх повернення продовжуючи при цьому користуватися коштами позивача. Будь-яких доказів на спростування доводів позивача відповідач не надав, хоча мав таку можливість. Таким чином відповідач взяв на себе відповідні зобов`язання з усіма відповідними правовими наслідками в тому числі і стосовно не виконання умов договору. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином суд приходить до висновку, що в даному випадку розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видавався боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач був повідомлений про необхідність повернення коштів у повному обсязі про що він і сам зазначав у вказаній вище розписці. Проте відповідач свої зобов`язання не виконав, вказані вимоги проігнорував та кошти в обумовлений сторонами строк позивачу не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Щодо визначення валюти повернення коштів суд зважає, що зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 5200 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. При розгляді даної справи суд враховує, що нормами ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Так Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №373/2054/16-ц, у своїй постанові від 16.01.2019 року дійшла висновку, що про необхідність відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Так позивач на підставі норм ст. 625 ЦК України просить стягнути із відповідача також 3% річних від простроченої суми боргу. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Вказаний висновок суду повністю відповідає висновкам Великої Палати Верховного суду, які зроблені у справі №373/2054/16-ц. Тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 5 200,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3% річних саме з 5 200,00 доларів США. Суд зважає, що відповідач по справі проти вказаного позивачем розрахунку суми заборгованості не заперечував та своїх доводів проти порядку його здійснення не надав. Позивач наполягав на задоволенні усіх своїх вимог у заявленому ним розмірі. Нормами ст.,ст. 12 та 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, враховуючи позиції сторін по справі, суд, дослідивши розрахунок наданий позивачем погоджується, що із відповідача по справі необхідно стягнути три проценти річних від простроченої суми, що становить 385 дол. США.. Розрахунок 3% річних, який складено позивачем судом перевірений та сумнівів у собі не викликає. Таким чином сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 5585 доларів США, з яких 5200,00 доларів США - сума основного боргу, а 385,00 доларів США - 3% річних від простроченої суми. Суд також вважає, що з відповідача необхідно стягти судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплата якого стверджуються відповідним платіжним повідомленням від 21.06.2019 року. На підставі зазначеного та

Outcome: approved