Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом до КНП «Борзнянська ЦРЛ» Борзнянської районної ради Чернігівської області, в якому просить: 1/поновити його на роботі на посаді лікаря-стажиста з ортопедичної стоматології КНП «Борзнянська ЦРЛ» Борзнянської районної ради Чернігівської області: 2/стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 17 жовтня 2019 року по дату ухвалення судового рішення; 3/стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн; 4/стягнути з відповідача на його користь понесені ним та доказані у ході розгляду справи судові витрати, зокрема, але не виключно, вартості правової допомоги адвоката, тощо. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 08.08.1988р. він працював на посаді лікаря-стоматолога-ортопеда в Борзнянській ЦРЛ, з 03.01.2012р. був переведений на посаду лікаря-стажиста з ортопедичної стоматології, з посадовою інструкцією не був ознайомлений, 06.09.2019р. одержав від відповідача попередження про наступне вивільнення на підставі п.2 ст.40 КЗпП України в зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, на що рішенням профспілкового комітету Борзнянської ЦРЛ від 17.09.2019р. було надано відповідну згоду на розірвання трудового договору, й наказом директора КНП «Борзнянська ЦРЛ» №53-ос від 16.10.2019р. його було звільнено з займаної посади згідно п.2 ст.40 КЗпП України. Дане своє звільнення вважає незаконним, оскільки згідно чинного законодавства саме відповідач та заклади охорони здоров`я зобов`язані здійснювати контроль та вживати превентивних заходів щодо своєчасного направлення лікарів на цикли і курси підвищення кваліфікації і несуть за це відповідальність, тоді як з вини відповідача він не був своєчасно включений до планів-заявок на заходи з підвищення кваліфікації, з 2005 року не отримував відповідні направлення на такі навчання, хоча самонавчався та підвищував свій професіоналізм як на практиці, так і шляхом опрацювання спеціалізованої літератури, вивчення та впровадження новацій у медицині; факт недостатності його кваліфікації для виконання обов`язків на посаді лікаря-стажиста з ортопедичної стоматології, а також неможливість виконання ним роботи на вказаній посаді нічим не встановлений і не підтверджений; всупереч ч.1 ст.39-2 КЗпП України про наступне звільнення був попереджений менше ніж за два місяці до звільнення, а в самому попередженні взагалі не зазначена дата майбутнього звільнення. Внаслідок незаконного звільнення з роботи він зазнав моральної шкоди, так як відчув тяжкі душевні та психічні страждання від практично невідновних немайнових втрат, що спричинило вимушені зміни у його життєвих і трудових стосунках, суттєво знизило його престиж та репутацію, негативно позначилось на стані здоров`я й він перебував на стаціонарному лікуванні. Позивач, як і його представник, в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав; надав розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.10.2019р по 08.01.2020р. в сумі 13941,96 грн, обчислений з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р.; підтверджуючі документи стосовно витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 15000 грн. Пояснив, що про переведення в 2012 році на посаду лікаря-стажиста його ніхто не повідомляв і він про це не був обізнаний, так як продовжував фактично виконувати ту ж саму роботу; ніяких недоліків у його роботі не було, скарг не надходило, заходи дисциплінарного характеру не застосовувалися. Рівень професійних знань та майстерності підвищував шляхом самонавчання, тоді як на цикли і курси підвищення кваліфікації його у встановленому законом порядку роботодавець не направляв, ніяких путівок орган охорони здоров`я не пропонував, керівництво відповідних наказів не виносило й у відрядження чи на стажування його не направляло. Він звертався до обласного управління охорони здоров`я щодо проходження стажування, де йому повідомили про необхідність подання адміністрацією Борзнянської ЦРЛ відповідних документів, але керівник відповідача повідомила, що проходити підвищення кваліфікації та стажування він повинен самостійно за власні кошти. Відповідач у встановлений судом строк надав відзив на позов, в якому вимоги позивача вважає безпідставними, необгрунтованими й такими, що не підлягають задоволенню, оскільки: 1/недбало та безвідповідально ставлячись до своєї професійної діяльності, знаючи про перебування з 2012 року на посаді лікаря-стажиста, [PERSON] жодного разу не виявив бажання пройти курси підвищення кваліфікації лікарів, не надавав особистої згоди на проходження курсів переатестації та стажування, хоча включався у відповідні щорічні плани Борзнянської ЦРЛ, безпідставно перекладаючи свій обов`язок на заклад охорони здоров`я, чим порушив вимоги п.«д» ч.1 ст.78 Основ законодавства України про охорону здоров`я, наказів МОЗ України №359 від 12.12.1997р., №446 від 22.02.2019р. й що свідчить про встановлення факту недостатньої кваліфікації позивача; 2/станом на момент звільнення [PERSON] згідно штатного розпису не було вільних посад, на які міг би бути переведений позивач; 3/до спірних правовідносин не може застосовуватись ст.49-2 КЗпП України про обов`язкове попередження працівника про наступне вивільнення за два місяці, оскільки це стосується припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України; 4/витрати [PERSON] на правову допомогу документально не підтверджені. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві, вважаючи звільнення позивача з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України законним. Пояснила, що для направлення на підвищення кваліфікації чи стажування необхідна особиста згода лікаря, яку [PERSON] не надавав, хоча його неодноразові відмови документально не підтверджені, але про цю обставину обізнаний весь трудовий колектив. Така ситуація тривала з 2012 року, але вона давала можливість позивачу працювати, піддаючись на його обіцянки, статус інваліда-чорнобильця, сімейний стан. Не заперечує, що на посаді лікаря-стажиста [PERSON] виконував попередню роботу лікаря, але під наглядом завідуючого стоматологічним відділенням. Перебування позивача на лікуванні в вересні-жовтні 2019 року є наслідком наявної в нього гіпертонічної хвороби й не пов`язане з обставинами його звільнення з роботи, а тому не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Заохочення у виді нагородження у 2015 році [PERSON] . Почесною грамотою райдержадміністрації до трудової книжки позивача занесено помилково, оскільки стосувалося його дружини. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, [PERSON] в 1987 році закінчив Київський медичний інститут за спеціальністю «стоматологія» й з 08 серпня 1988 року прийнятий на посаду лікаря-стоматолога-ортопеда Борзнянської центральної районної лікарні. В 2001 році [PERSON] було присвоєно другу кваліфікаційну категорію лікаря за спеціальністю ортопедична стоматологія, а в 2005 році він пройшов підвищення кваліфікації в Українській медичній стоматологічній академії. 03 січня 2012 року [PERSON] переведено на посаду лікаря-стажиста з ортопедичної стоматології. 05 серпня 2019 року Борзнянська ЦРЛ реорганізована шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство «Борзнянська центральна районна лікарня» Борзнянської районної ради Чернігівської області. 06 вересня 2019 року [PERSON] отримав від керівництва КНП «Борзнянська ЦРЛ» письмове попередження про наступне звільнення з посади лікаря-стажиста з ортопедичної стоматології зубопротезного кабінету в зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації (п.2 ст.40 КЗпП України), а також його поінформовано про відсутність вакантних посад, які б можна було запропонувати для подальшого працевлаштування. Рішенням профспілкового комітету КНП «Борзнянська ЦРЛ» від 17.09.2019р. адміністрації закладу надано згоду на розірвання трудового договору з [PERSON] за п.2 ст.40 КЗпП України (недостатня кваліфікація). Наказом директора КНП «Борзнянська ЦРЛ» №53-ос від 16.10.2019р. в зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації [PERSON] , лікаря-стажиста з ортопедичної стоматології зубопротезного кабінету стоматологічного відділення, звільнено з займаної посади 16.10.2019р. згідно п.2 ст.40 КЗпП України. Зазначені обставини підтверджуються копіями диплому, трудової книжки, посвідчень позивача, попередження про наступне вивільнення, витягу з протоколу засідання профкому Борзнянської ЦРЛ №7 від 17.09.2019р., наказу про звільнення з роботи №53-ос від 16.10.2019р., Статуту відповідача, витягу з ЄДРПОУ. Приписами п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку -виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Аналіз зазначеної норми трудового законодавства дає підстави для висновку, що в ній йдеться мова саме про «виявлену невідповідність працівника» й роботодавцю для розірвання трудового договору необхідно, насамперед, установити й зафіксувати фактичні дані, які підтверджують, що в результаті недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов`язки чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечно для членів трудового колективу чи громадян, яких працівник обслуговує, що узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів». Відповідно до п.«а-в» ч.1 ст.77 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичні працівники мають право на заняття медичною діяльністю відповідно до спеціальності та кваліфікації; належні умови професійної діяльності; підвищення кваліфікації, перепідготовку не рідше одного разу на п`ять років у відповідних закладах та установах. Водночас, згідно з п.«д» ч.1 ст.78 зазначеного Закону медичні працівники зобов`язані постійно підвищувати рівень професійних знань та майстерності. Згідно зі ст.141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Постановляючи наказ про звільнення позивача з роботи в зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, відповідач підставою вказав наказ МОЗ №446 від 22.02.2019р. Відповідно до абз.3 ч.1 гл.ІІ наказу Міністерства охорони здоров`я України «Деякі питання безперервного професійного розвитку лікарів» №446 від 22.02.2019р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.03.2019р. за №293/33264, особи, які не працювали більше трьох років за конкретною лікарською спеціальністю і бажають підтвердити звання лікаря-спеціаліста, та особи, які своєчасно не пройшли атестацію на кваліфікаційну категорію або яким відмовлено в атестації чи присвоєнні (підтвердженні) кваліфікаційної категорії, не можуть займатися лікарською діяльністю за цією спеціальністю без попереднього проходження стажування відповідно до вимог Положення про порядок направлення на стажування лікарів, які не працювали за спеціальністю більше трьох років, і про порядок їх наступного допуску до лікарської діяльності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.1993р. №48, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 01.04.1993р. за №19. З моменту відновлення медичної практики за певною спеціальністю такі особи здійснюють безперервний професійний розвиток. Аналогічні вимоги містилися й у попередньому наказі Міністерства охорони здоров`я України «Про подальше удосконалення атестації лікарів» №359 від 19.12.1997р. (абз.3 ч.1 гл.ІІ). Положенням про порядок направлення на стажування лікарів, які не працювали за спеціальністю більше трьох років, і про порядок їх наступного допуску до лікарської діяльності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.1993р. №48, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 01.04.1993р. за №19, встановлено, що стажування лікарів здійснюється в інститутах удосконалення лікарів або на факультетах удосконалення лікарів при медичних інститутах і університеті; направлення лікарів на стажування здійснюється відділом охорони здоров`я Ради Міністрів Республіки Крим, управліннями охорони здоров`я обласних і Севастопольської міської державних адміністрацій, департаментом медицини та соціального захисту Київської міської державної адміністрації. Термін стажування від одного до шести місяців визначається лікарю у кожному випадку окремо органом охорони здоров`я, що направляє на стажування. Перед направленням лікар на час стажування зараховується органом охорони здоров`я на посаду лікаря-стажиста в установу охорони здоров`я. Час стажування зараховується у стаж роботи з спеціальності. Після закінчення стажування лікарі проходять атестацію на визначення знань та практичних навичок з підтвердженням звання «лікар-спеціаліст». Вимоги зазначеного Положення також кореспондуються з наказом Міністерства охорони здоров`я України №166 від 22.07.1993р. «Про подальше удосконалення системи післядипломної підготовки лікарів (провізорів)», в якому відповідальність за направлення лікарів на цикли і курси підвищення кваліфікації покладено на заклади охорони здоров`я (п.1.10); підвищення кваліфікації лікарів-спеціалістів здійснюється за направленнями органів охорони здоров`я (п.2.2.2); направлення лікарів на цикли спеціалізації і підвищення кваліфікації здійснюється обласними закладами охорони здоров`я відповідно до річного плану підвищення кваліфікації і плану-рознарядки Міністерства охорони здоров`я України за путівками інститутів (факультетів) удосконалення лікарів (п.5.1); після одержання путівки керівник органу, закладу охорони здоров`я, де працює лікар, який направляється на цикл, видає наказ про відрядження лікаря на підвищення кваліфікації (п.5.3). Відтак, системний аналіз норм зазначеного законодавства вказує на те, що саме на відповідні органи, заклади охорони здоров`я й роботодавця покладено обов`язок по створенню умов і належній організації праці підлеглих медичних працівників з метою ефективної реалізації трудових прав цих працівників, в тому числі й підвищення рівня їх професійних знань та майстерності, чого відповідачем позивачу не було забезпечено. За змістом положень ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас відповідач всупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження вжиття ним заходів щодо направлення позивача у встановленому законом порядку на стажування чи підвищення кваліфікації після переведення 03.01.2012р. на посаду лікаря-стажиста. Зокрема, зважаючи на вищевказані норми законодавства в сфері охорони здоров`я, відсутні відомості про направлення [PERSON] на таке стажування чи підвищення кваліфікації (наказ, відрядження, путівка), визначення йому терміну стажування, а при відмові позивача від проходження стажування - відповідні підтверджуючі документи (акт, протокол, пояснення, доповідні, тощо). При цьому, суд також зважує і на ту обставину, що про своє переведення на посаду лікаря-стажиста [PERSON] не був поінформований у встановленому законом порядку, оскільки всупереч вимог п.2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.93р., відсутні відомості про його ознайомлення з даним записом у трудовій книжці чи з відповідним наказом та посадовою інструкцією лікаря-стажиста, тоді як у 2017 році позивачу була доведена до відома посадова інструкція саме лікаря. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] на різних зборах, нарадах, засіданнях неодноразово пропонувалося пройти стажування, підвищення кваліфікації, а той відмовлявся й не надавав особистої згоди, є голослівними та припущеннями, оскільки не підтверджені ніякими доказами. Надані до відзиву на позов копії планів підвищення кваліфікації лікарів Борзнянської ЦРЛ на 2014-2015 роки не є беззаперечним доказом вжиття відповідачем організаційних заходів щодо направлення [PERSON] на стажування, оскільки відсутні відомості про доведення їх до відома позивача, як і не надано відповідачем аналогічних планів на 2012-2013, 2016-2019 роки. Натомість суд враховує, що за час перебування на займаній посаді скарг на роботу [PERSON] не надходило, недоліків у його трудовій діяльності не виявлялось, заходи дисциплінарного характеру до нього не застосовувались. Водночас суд погоджується з доводами представника відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст.49-2 КЗпП України щодо необхідності попередження про наступне вивільнення позивача не пізніше ніж за два місяці, оскільки аналіз змісту глави ІІІ-А КЗпП України дає підстави для висновку, що вивільнення працівників - це категорія, яка може застосовуватися лише щодо припинення трудового договору з підстав, передбачених у п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Отже, суд приходить до висновку, що підтримуючи з [PERSON] трудові відносини та надаючи йому можливість працювати на посаді лікаря-стажиста понад сім років, не вживаючи організаційних та превентивних заходів до направлення його на стажування чи підвищення кваліфікації, не констатуючи порушення з боку позивача порушень трудової дисципліни та недоліків у роботі, відповідач фактично унормував та погодився з можливістю продовження [PERSON] виконуваної ним роботи та достатністю в нього кваліфікаційних вимог і навичок для її виконання, тобто з відповідністю позивача займаній посаді. Водночас всупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України відповідач не довів, що на момент звільнення невідповідність позивача є виявленою та не зафіксував фактичних даних, які підтверджують, що в результаті недостатньої кваліфікації [PERSON] не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов`язки. Згідно зі ст.5-1 КЗпП України державою гарантовано правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, зважаючи на викладені обставини, в судовому засіданні встановлено наявність правових підстав для висновку, що звільнення [PERSON] за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України проведено відповідачем незаконно, в зв`язку з чим він підлягає поновленню на попередній роботі. Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у відповідності до ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. (далі - Порядок). З посиланням на положення даного Порядку представником позивача надано суду розрахунок розміру середнього заробітку [PERSON] за час його вимушеного прогулу, який обраховано в сумі 13941,96 грн. Суд погоджується з алгоритмом наведеного розрахунку та його відповідністю вимогам п.5, 8 розділу ІV вказаного Порядку, але вважає за необхідне його уточнити, оскільки в кінцевому результаті міститься арифметична помилка. Так, період вимушеного прогулу становить: з 17 жовтня 2019 року (наступний день після звільнення позивача) по 08 січня 2020 року (дата ухвалення судового рішення), з якого: повних місяців - 2, у жовтні 2019 року - 11 робочих днів, у січні 2020 року - 3 робочих дні, а всього - 2 місяці 14 днів вимушеного прогулу. Згідно довідки КНП «Борзнянська ЦРЛ» №316 від 25.11.2019р. розмір середньомісячної заробітної плати позивача складає 5227,11 грн, а середньоденний заробіток - 248,91 грн. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить: 5227,11 х 2 + 248,91 х 14 = 13938,96 грн. Саме така сума підлягає стягненню з відповідача у відповідності до положень ч.2 ст.235 КЗпП України. Наведений розрахунок узгоджується з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у постановах від 31.10.2018р. по справі №569/10189/16-ц, від 18.07.2018р. по справі №359/10023/16-ц. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Незаконне звільнення відповідачем [PERSON] з роботи безперечно порушило права та інтереси позивача в сфері трудових відносин, що призвело до його моральних страждань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та своєї сім`ї, звернення за правовою допомогою, зважаючи на статус учасника ліквідації аварії на ЧАЕС та 2-у групу інвалідності, а тому вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди також необхідно задовольнити, але з урахуванням тривалості вимушеного прогулу, глибини моральних переживань та їх відновлення, принципів співмірності, розумності та справедливості - в меншому розмірі на суму 2000 грн. Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1, 3 ст.133, ст.137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать й витрати на професійну правничу допомогу. По даній справі [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката Луєнка Ю.В. в сумі 15000 грн, які підтверджені належними та допустимими доказами (договір про надання правової допомоги №19/10/4 від 23.10.2019р., додаткова угода №1 про погодження розміру гонорару від 23.10.2019р., квитанція до прибуткового касового ордера №19/10/4/1 від 08.01.2020р. на суму 15000 грн, акт про надану правову допомогу №1 від 08.01.20120р., детальний опис робіт (виконаних послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги). Однак, на представництво інтересів клієнта та ведення його справи в суді (п.3 детального опису) обсяг витраченого адвокатом часу (підготовче судове засідання, розгляд справи по суті) фактично склав лише близько 4 годин, в зв`язку з чим відповідна сума має бути скоригована з 8000 грн на 4000 грн (8000 : 8 х 4). Відтак, вимоги позивача в цій частині судових витрат слід задовольнити частково - на суму 11000 грн (15000 - 4000). Оскільки позивач при подачі позовної заяви мав пільги по сплаті судового збору, спір вирішений на його користь, то відповідно до ст.141 ЦПК України та виходячи з сукупності та розміру заявлених і задоволених позовних вимог (немайнового та майнового характеру), з відповідача на користь держави слід стягнути 1536,80 грн судового збору (768,40 + 768,40). На підставі викладеного,

Outcome: partial