Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, покликаючись на те, що з 09.09.2015 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому у Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2645. Вказує, що спільне життя між ним і відповідачкою не склалось. На даний час відповідачка проживає окремо, сімейні стосунки припинені. За таких обставин, шлюб носить формальний характер, так як відновлення сімейних стосунків неможливе. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились. Про день та час розгляду справи були неодноразово повідомлені. Від позивача та відповідача до суду подані заяви про розгляд справи у їх відсутність. Представники [PERSON] та [PERSON] за довіреністю в судовому засіданні просили розірвати шлюб. Крім того зазначили, що не володіють інформацією дійсних причин припинення сімейних відносин та бажання сторін розірвати шлюб. Суд, заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка та що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. У відповідності до вимог ст. 112 СК України, суд повинен з'ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу , та прийняти рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді справ про розірвання шлюбу суд зобов'язаний всебічно з'ясувати взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, вжити заходів до примирення подружжя. Закон зобов'язує суд розглядати справу про розірвання шлюбу, як правило, за участю обох сторін. Тільки їх особиста участь у процесі дає можливість суду всебічно з'ясувати сімейні взаємостосунки, мотиви розірвання шлюбу, дійсні причини розлучення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема у п.п. 10, 14 проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Неявка сторін у судове засідання позбавляє суд можливості переконатись у дійсних намірах на розірвання шлюбу, встановити мотиви, причини та час припинення шлюбних стосунків, а головне вжити заходів для примирення сторін. Суд не може взяти до уваги заяви сторін щодо розгляду справи у їх відсутність. Вказані заяви надійшли до суду 10.01.2018 року, належним чином не засвідчені. Крім того сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК зокрема гл.17 про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Outcome: dismissed