Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третіх осіб - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Малий О.С., [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та його скасування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.07.2015 року приватний нотаріус Київського нотаріального округу Малий О.С. вчинив виконавчий напис №1641 за договором позики, що був укладений 23.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON], проте підстав для здійснення останнього не було. Позивач вважає, що виконавчий напис нотаріуса Малого О.С. слід визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки подані нотаріусу документи не підтверджували безспірність заборгованості, а тому виконавчий напис було вчинено з порушенням закону. До початку судового засідання представник позивача подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, а справу просила розглянути без її участі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Про розгляд справи був повідомлений належним чином. Подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову, оскільки [PERSON] подав нотаріусу необхідні документи для вчинення виконавчого напису, при цьому розрахунок заборгованості було направлено позивачу з вимогою сплати боргу в місячний термін. Зазначив, що строк позовної давності не пропущений, оскільки в договорі вказаний строк повернення позики - 23.04.2015р. Наголосив, що повернення коштів боржником мало здійснюватись відповідною заявою відповідача, справжність підпису на якій повинна бути нотаріально посвідчена. Вказав суду на те, що розрахунок заборгованості є вірним, оскільки договором позики передбачено, що позика надавалась в доларах США. Розрахунок робився на підставі офіційного курсу НБУ. Третя особа приватний нотаріус Київського нотаріального округу Малий О.С. свого права на участь у судовому засіданні не використав, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову, оскільки розрахунок заборгованості [PERSON] був здійснений з урахуванням курсу долара США до гривні. Також зазначив, що строк позовної давності не пропущений, оскільки в договорі вказаний строк повернення позики - 23.04.2015р. Третя особа [PERSON] свого права на участь у судовому засіданні не використала, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. 23.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] строком з 23.04.2012р. по 23.04.2015р. грошові кошти в сумі 75251,40 грн., що є еквівалентом 9430,00 доларів США по офіційному курсу, встановленому НБУ на момент укладення даного договору. Відповідно до п. 3 договору позики сторони домовились, що повернення позики позичальником буде здійснено в гривні. Згідно з п. 5 договору сторони домовились про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув позику, то позикодавець має право пред'явити цей договір до стягнення в строки і в порядку, що передбачені чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. 23.06.2015 року [PERSON] подав приватному нотаріусу Київського нотаріального округу Малому О.С. заяву про вчинення виконавчого напису про стягнення з [PERSON] неповернутої суми боргу в розмірі 205278,84 грн., що є еквівалентом 9430,00 дол. США, а також 4516,13 грн. інфляційних витрат, 1046,00 грн. трьох відсотків річних та 10460,73 грн. пені (а.с. 50). До заяви про вчинення виконавчого напису було додано договір позики від 23.04.2012р., довідка ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» від 23.06.2015р. (а.с. 52) та розрахунок штрафних санкцій (а.с. 51). 23.06.2015 року приватний нотаріус Малий О.С. направив [PERSON] вимогу №34/01-16 про сплату боргу за договором позики (а.с. 12), яке [PERSON] отримав 03.07.2015р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 53). 30.07.2015 року приватний нотаріус Малий О.С. вчинив виконавчий напис про стягнення з [PERSON] неповернутої суми боргу в розмірі 205278,84 грн., що є еквівалентом 9430,00 дол. США, а також 4516,13 грн. інфляційних витрат, що є еквівалентом 207,46 дол. США, 1046,00 грн. трьох відсотків річних, що є еквівалентом 48,05 дол. США, та 10460,73 грн. пені, що є еквівалентом 480,54 дол. США (а.с. 54). Постановою державного виконавця від 11.09.2015 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у сумі 221301,70 грн. в еквіваленті 10166,05 дол. США (а.с. 28) та постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження накладено арешт на майно [PERSON] у межах суми звернення стягнення 221301, грн. (а.с. 30). Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про нотаріат». Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Згідно з пунктом 1 даного Переліку для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Аналогічні положення містяться в п.3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Пунктами 2.1, 2.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 встановлено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У судовому засіданні достовірно встановлено, що грошові кошти за договором позики надавалися [PERSON] у національній валюті - гривні, у розмірі 75251,40 грн., а з дня виникнення права вимоги у [PERSON] минуло не більше трьох років, а тому виконавчий напис вчинено без пропуску строку давності. Судом достовірно встановлено, що для одержання виконавчого напису [PERSON] подав нотаріусу заяву про вчинення виконавчого напису, оригінал нотаріально посвідченого договору позики, довідку з банку та розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції, процентів та пені. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Крім того, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поруч з наведеним, ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом № 15-93, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 № 200, «Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29.12.2000 № 520, та іншими документами. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28.03.2012 у справі 6-36736 вов 10). Системний аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що сплата боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Слід звернути увагу, що наданий [PERSON] розрахунок проведений із сумою боргу в доларах США, а тому і сума боргу з урахуванням індексу інфляції, процентів та пені також зазначена у доларах США, а не в національній валюті - гривні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що розрахунок суми боргу поданий нотаріусу [PERSON] не можна вважати документом, що підтверджує безспірність заборгованості, а тому позовна вимога про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованою та об'єктивно підтверджується дослідженими судом доказами. Також, в судовому засіданні від 15.06.2016р. було допитано в якості свідка ПН КМНО Малого О.С. Проте, судом покази надані цим свідком не приймаються до уваги, адже в них не міститься даним на підтвердження або спростування обставин спору. Щодо вимоги позивача про скасування виконавчого напису, то вона не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Слід також зазначити, що суд не бере до уваги розписки, які містяться в матеріалах справи (а.с. 13-16), як доказ часткової сплати боргу, тому що із зазначених розписок неможливо встановити чи було це поверненням коштів саме за договором позики від 23.04.2012р., оскільки деякі розписки стосуються інших позик грошових коштів, укладених між тими ж сторонами. Отже, виходячи з встановлених в ході судового розгляду обставин справи, ґрунтуючись на вищезазначених нормах закону, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Малого О.С., [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та його скасування підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені на оплату судового збору в сумі 551,21 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного, ст.ст. 526, 610, 612, 625, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст. ст. 34, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»,

Outcome: partial