Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним\~позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав про те, що він з 23.05.2018 року по 27.06.2019 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання». 27.06.2019 року позивач звільнився з ТОВ у зв`язку з переведенням за його згодою до ПАТ «Сумське НВО» на підставі ч. 5 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, не виплачена заробітна плата в сумі 3218,48 грн.. У зв`язку з тим, що йому при звільненні не була виплачена заробітна плата і розрахункові суми, він був змушений звернутися до суду. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.03.2020 року з ТОВ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на його користь було стягнуто заборгованість з заробітної плати в розмірі 3218,48 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.06.2019 року по 25.03.2019 року в розмірі 39999,30 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Рішення набрало законної сили і позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень УЗПВР у Сумській області Північно-східного МРУ МЮ (м. Суми), однак на день звернення до суду кошти так і не отримав. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2020 року по день винесення рішення судом. 18.12.2020 року до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми від представника позивача адвоката Супруна Д.В. надійшла заява, в якій він просить справу розглянути без його участі. Позов підтримав, просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2020 року по 23.12.2020 року включно в розмірі 40213,20 грн., виходячи з розрахунку: (188 робочих дня х 213,90 грн. середньоденний заробіток = 40213,20 грн). В судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином, надав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач з 23.05.2018 року по 27.06.2019 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання». 27.06.2019 року позивач звільнився з ТОВ у зв`язку з переведенням за його згодою до ПАТ «Сумське НВО» на підставі ч. 5 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, не виплачена заробітна плата в сумі 3218,48 грн. У зв`язку з тим, що йому при звільненні не була виплачена заробітна плата і розрахункові суми, він був змушений звернутися до суду. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.03.2020 року з ТОВ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на його користь було стягнуто заборгованість з заробітної плати в розмірі 3218,48 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.06.2019 року по 25.03.2019 року в розмірі 39999,30 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Рішення набрало законної сили і позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень УЗПВР у Сумській області Північно-східного МРУ МЮ (м. Суми), однак на день звернення до суду кошти так і не отримав. В рішенні Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.03.2020 року по справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначено про те, що середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення становить 213,90 грн. Згідно з пунктами 1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі\~Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом 8 Порядку унормовано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Період затримки розрахунку при звільненні становить 188 робочих днів: березень 2020 року 4 робочих дня, квітень 2020 року 21 робочий день, травень 2020 року - 19 робочих днів, червень 2020 року 20 робочих днів, липень 2020 року 23 робочих дня, серпень 2020 року 20 робочих днів, вересень 2020 року 22 робочих дня, жовтень 2020 року 21 робочий день, листопад 2020 року 21 робочий день, грудень 2020 року 17 робочих днів, виходячи з п`ятиденного графіку на підприємстві.. Відповідно до\~частини першої статті 47 КЗпП України, власник або\~уповноважений ним\~орган зобов`язаний\~в день\~звільнення видати\~працівникові належно\~оформлену трудову\~книжку і\~провести з\~ним розрахунок\~у строки,\~зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Крім того, у пункті 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Отже, передбачений частиною першою\~статті 117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України. Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року№4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Так, відповідно до частини першої\~статті 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). За приписами частини другої\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Елементом верховенства\~права є\~принцип правової визначеності, який,\~зокрема,\~передбачає,\~що закон,\~як і\~будь-який\~інший акт\~держави,\~повинен характеризуватися\~якістю,\~щоби виключити\~ризик свавілля.\~ЄСПЛ тлумачить\~поняття «якість\~закону» так:\~національне законодавство\~повинно бути\~доступним і\~передбачуваним,\~тобто визначати\~достатньо чіткі\~положення,\~аби дати\~людям адекватну\~вказівку щодо обставин\~і умов,\~за яких\~державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65). Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд суду, ґрунтувались на тому, що\~стаття 117 КЗпП України\~надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до\~статті 117 КЗпП України\~могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117\~КЗпП України\~більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм\~Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга\~статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої\~статті 117 КЗпП України. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, тому суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, стягнувши з товариства обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2020 року по 23.12.2020 року включно в розмірі 40213,20 грн., виходячи з розрахунку: (188 робочих дня х 213,90 грн. = 40213,20 грн), з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України\~суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved