Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в березні 2015 року він придбав за власні кошти у [PERSON] , який діяв за довіреністю від [PERSON] , автомобіль марки «Nissan X Trail», 2007 року випуску, з номером кузова [NUMBER] , з реєстраційним номером [NUMBER] . Вартість даного автомобіля складала 200 000 грн. Договір купівлі - продажу з відповідачами він не оформив. В подальшому він здійснював експлуатацію вказаного вище автомобіля та його утримання, а тому вважає що відповідно до ст. 334 ЦК України набув право власності на транспортний засіб з моменту його передачі. Зважаючи на вищевикладене, вважає що його із відповідачами дії відповідали вимогам ст. 655 ЦК України, а тому просить суд визнати за ним право власності на транспортний засіб марки «Nissan X Trail», 2007 року випуску, з номером кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 16.09.2020 року від представника позивача до суду надійшла заява про зміну підстави позову, згідно якої останній змінив підставу позову та просив суд визнати за позивачем право власності на транспортний засіб марки «Nissan X Trail», 2007 року випуску, з номером кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , за набувальною давністю. 07.10.2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній визнав позовні вимоги та підтвердив факт передачі позивачу вищевказаного транспортного засобу в 2014 році та постійного його використання саме позивачем з того часу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав змінені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Крім того, пояснив суду що його довіритель - [PERSON] в 2014 році за певну суму грошових коштів отримав від відповідача [PERSON] транспортний засіб марки «Nissan X Trail», 2007 року випуску, з номером кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Проте оформити угоду купівлі-продажу автомобіля належним чином вони не змогли у зв`язку з тим, що титульний власник автомобіля [PERSON] тривалий час відсутній на території України, а у повіреного власника - [PERSON] відсутній оригінал довіреності на автомобіль. При цьому, як вбачається з тексту копії цієї довіреності, повірений не наділений правом отримання дублікату довіреності. Відтак, єдиними способом захисту свого порушеного права є звернення до суду з вказаним позовом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надав суду відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи та не повідомив суд про причину своєї неявки. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником транспортного засобу марки «Nissan X Trail», 2007 року випуску, з номером кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] . Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу від 14.05.2020 року, вартість автомобіля марки «Nissan X Trail», 2007 року випуску, з номером кузова [NUMBER] , з реєстраційним номером [NUMBER] , становить 247580 гривень. В матеріалах справи наявна копія довіреності від 16.12.2013 року, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися автомобілем марки «Nissan X Trail», 2007 року випуску, з номером кузова [NUMBER] , з реєстраційним номером [NUMBER] , на власний розсуд в інтересах власника. Текст довіреності не містить правомочності повіреного отримання дублікату цієї довіреності. Згідно оригіналів полісів обов`язкового страхування серії АО №1160405, АМ №4824114 та серії АМ №0242497, які містяться в матеріалах справи, між [PERSON] та Страховою групою «Ю.БІ.АЙ-КООП», було укладено договори добровільного страхування наземного транспорту марки «Nissan X Trail», 2007 року випуску, з номером кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , з 2018 по 2020 роки. Як вбачається з акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 20.06.2018 року в графі «підпис водія» наявний підпис позивача [PERSON] . В подальшому вказаний транспортний засіб був повернутий позивачу [PERSON] , що підтверджується поясненнями його представника [PERSON] та даними звіту про оцінку ТЗ №319, згідно якого саме замовником - стороною позивача був наданий для огляду автомобіль . Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у способи, передбачені частиною другою цієї статті. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю, [PERSON] посилався на положення ст. ст. 335, 344 ЦК України. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Добросовісне заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід розуміти так, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування у цій справі), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для рухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Вирішуючи питання щодо добросовісності заволодіння [PERSON] спірним майном, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Аналізуючи правовідносини, що виникли між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в січні 2014 року, суд вважає, що вказані правовідносини не можуть свідчити про укладення між [PERSON] з одного боку та [PERSON] , який діяв в своїх інтересах чи інтересах власника майна [PERSON] , будь якого цивільно-правового договору, відповідно до якого позивач набув би певні права на річ. Разом з тим, факт передачі ним грошових коштів та добровільної передачі з боку відповідачів йому спірної речі свідчить про добросовісність набуття прав на цю річ. При цьому перебування у позивача реєстраційних документів на транспортний засіб та не звернення титульного власника з будь якими вимогами щодо повернення йому майна протягом всього цього часу виключає неправомірність та недобросовісність заволодіння [PERSON] майном, хоча таке володіння позивачем автомобілем і є безтитульним. П. 8 Постанови від 7 вересня 1998 р. N 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» визначено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, проте жодного з цих документів у позивача станом на момент набуття автомобіля у користування - січень 2014 року не було. Суд також вважає, що в ході розгляду справи належними, достатніми, достовірними та допустимим доказами, в тому числі і полісами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також поясненнями представника позивача, письмовими поясненнями відповідача, доведено і відкритість та безперервність володіння спірним майном протягом періоду часу, визначеного ст. 344 ЦК України. Встановлено також і те, що спірний автомобіль на момент розгляду справу під арештом не перебуває та має титульного власника - відповідача по справі - [PERSON] , тобто він є чужим. З огляду на викладені обставини, виходячи з принципу справедливості, правової визначеності та встановивши неможливість захисту позивачем свого права в інший спосіб, окрім зазначеного в змінених позовних вимогах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved