Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання втратившею право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], йому належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ», реєстраційний №10273036. В будинку зареєстрований син - [PERSON] та його дружина - [PERSON]. З серпня 2012 року [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання. Відповідачка виїхала з житлового будинку [ADDRESS] та проживає в іншому місці. 28 лютого 2013 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. В даному рішенні встановлено, що відповідачка [PERSON] з грудня 2012 року знаходиться у фактичних шлюбних стосунках з іншим чоловіком та разом з донькою [PERSON] [INFO], спільно проживає у квартирі іншого чоловіка. В будинку немає особистого майна та речей відповідачки, місце проживання її не відомо. На підставі вищевикладеного позивач просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням житлового будинку [ADDRESS] та стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 18.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської міської ради, /а.с.5,7/ [PERSON] та [PERSON] з 10 грудня 2005 року перебували у зареєстровану шлюбі, , рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2013 року шлюб між ними розірвано./а.с.10/ Станом на день розгляду справи, відповідачка [PERSON] є зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту відповідачки та копією домової книги. (а.с.13,11-12). В судовому засіданні встановлено, що відповідач в житловому будинку [ADDRESS] не проживає з грудня 2012 року, в будинку відсутні її особисті речі, що знайшло своє підтвердження в поясненнях свідків [PERSON] та [PERSON] Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі , що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа , щодо якої встановлено ці обставини. Факт, що [PERSON] не проживає з грудня 2012 р. за адресою: [ADDRESS], також, встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, що набрало чинності 12 березня 2013 року./а.с.10/ Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, в силу ст. 6 вищезазначеного Закону, громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що реєстрація [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] порушує права позивача, як власника, відповідачка за зазначеною адресою не проживає з грудня 2012 року, тобто понад один рік, а, отже є достатні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved