Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до комунальної організації «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» про захист прав споживача шляхом визнання права власності на нерухоме майно. Свої вимоги мотивував тим, що 18 травня 2014 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 13-7-8 на купівлю квартири відповідно до якого комунальна організація «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» надала йому кредит на суму 200\~000 гривень терміном на 10 років для купівлі житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак фактично зазначені кошти йому не передавалися, а була одразу передана квартира за вищевказаною адресою. З 18 травня 2014 року даною квартирою користується як власною сплачує всі необхідні платежі, зробив ремонт та проживає у ній. Станом на 06 травня 2015 року він достроково повністю виконав взяті на себе обовязки за кредитним договором, сплативши відповідачеві в рахунок виконання кредитного договору 240587 гривень. Звернувшись до державного реєстратора за консультацією, щоб дізнатися які документи йому необхідно подати для реєстрації права власності на себе, щоб стати повноправним власником квартири, він дізнався, що кредитний договір був неналежно оформлений, не було оформлено іпотеку на квартиру, а тому власником квартири залишається Фонд і у нього відсутні підстави для реєстрації за ним права власності на спірну квартиру. Вважає, що при укладенні кредитного договору відповідачем були порушені його права як споживача, оскільки згідно п. 3.1 Договору «Квартира знаходиться у власності Фонду до повного погашення кредиту та нарахування по ньому», а механізм переходу права власності на квартиру договором не визначений, тобто послуга надана йому з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». У звязку з наведеним він просить визнати за ним право власності на цілу житлову квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за обставин викладених у позовній заяві. Просив його задовольнити. Додатково суду пояснив, що на сьогоднішній день його довіритель повністю виконавши свої зобовязання за кредитним договором позбавлений можливості оформити право власності на спірну квартиру, оскільки відповідачем в порушення вимог закону при укладанні кредитного договору не було укладено договору іпотеки. На даний час укласти такий договір неможливо, як і не можливо укласти договір купівлі-продажу, оскільки кошти за кредитним договором зайшли на рахунок відповідача. Так як іншого способу захисту прав [PERSON] не має, він просить суд визнати за ним права власності на квартиру [ADDRESS]. Представник відповідача позов визнала. Суду пояснила, що дійсно кредитний договір на купівлю спірної квартири укладений з їх вини з порушенням. Тому враховуючи, що позичальник повністю повернув кредит в сумі 200 000 грн та нарахування по ньому не заперечує проти задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що комунальній організації «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 вересня 2013 року на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 11-14). 18 травня 2014 року між комунальною організацією «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» та [PERSON] укладено кредитний договір № 13-7-8 на купівлю житлового будинку (квартири) відповідно до якого Фонд надає Позичальнику кредит для купівлі житлового будинку (квартири) за адресою: [ADDRESS] терміном 10 (десять) років на суму 200\~000 (двісті тисяч) гривень. За користування кредитом встановлюється плата в розмірі 3 (трьох) відсотків річних. Кредит надається Позичальнику шляхом передачі на умовах кредиту квартири [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу є невідємною частиною кредитної угоди (а.с. 6-7). 21 листопада 2014 року [PERSON] на виконання кредитного договору сплатив КО «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» 16417 гривень; 05 травня 2015 року 95000 гривень; 6 травня 129170 гривень (а.с. 9-10). 18 травня 2015 року на умовах розрахунку з КО «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» по договору № 13-7-8 від 18 травня 2014 року квартиру [ADDRESS] передано [PERSON] про що складено акт прийому-передачі (а.с. 29). 25 травня 2015 року між сторонами складено акт про виконання позивальником фінансових зобовязань по кредитному договору № 13-7-8 від 18 травня 2014 року (а.с. 30). Як вбачається з позову, позивач просить визнати за ним право власності на квартиру і посилається при цьому на положення Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року. Разом з тим, з наданих суду документів та пояснень сторін вбачається, що між сторонами виникли зобовязальні правовідносини, що виникли із кредитного договору, за допомогою якого, сторони бажали оформити перехід права власності на квартиру. Таким чином посилання позивача на положення Закону України «Про захист прав споживачів» судом не береться до уваги, оскільки зазначений Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, але аж ніяк не визначає порядок набуття та реалізації права власності на нерухоме майно. Згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до ст.ст. 10, 31 ЦПК України, суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. Так, статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що сторонами укладено кредитний договір на купівлю квартири відповідно до якого позивачеві було надано кредит для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно\~ст. 509 ЦК України,\~зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.\~\~Зобовязання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статей 526, 527, 530 532 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Зобовязальні правовідносини, які виникли між сторонами на підставі укладеного кредитного договору не можуть бути підставою для виникнення, зміни або припинення права власності на нерухоме майно, оскільки Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 р. №868, встановлено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, в тому числі, укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином предметом кредитного договору можуть бути виключно грошові кошти, хоча вони і можуть видаватися на конкретно визначені цілі, в тому числі на купівлю нерухомого майна. Отже, чинним законодавством не передбачено перехід права власності на те чи інше майно на підставі одного лише кредитного договору. Відповідно до ч. 2 п. 2.1 укладеної сторонами кредитної угоди № 13-7-8 від 18 травня 2014 року, невідємною її частиною є договір купівлі-продажу. Крім того, як вбачається з п.6.1 кредитного договору, зобовязання Фонду починаються після укладення з Позичальником договору застави (іпотеки) та кредитного договору. Таким чином, перехід права власності на квартиру у даному випадку повинен був відбутися саме на підставі укладених до кредитного договору договорів купівлі-продажу та/або застави (іпотеки). Доказів укладення наведених договорів сторонами не було надано. Пунктом 3.1 кредитного договору № 13-7-8 від 18 травня 2014 року сторони передбачили, що у забезпечення зобовязань згідно з цим договором Фондом отримано: квартира знаходиться у власності фонду до повного погашення кредиту та нарахувань по ньому. Однак Цивільним кодексом України та Законом України «Про іпотеку» встановлено, що зобовязання щодо нерухомого майна повинне оформлятися договором застави (іпотеки), який в обовязковому порядку підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 577 ЦК України, ст.18 Закону України «Про іпотеку»). Щодо договору купівлі-продажу нерухомого майна, чинне законодавство аналогічно містить імперативну вимогу щодо його нотаріального посвідчення (ст. 657 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 209, ч.1 ст. 220 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як передбачено ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Стаття 4 цього ж Закону встановлює, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Таким чином, із наведених норм слідує, що право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту державної реєстрації цього права. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (справа № 6-318цс15). Висновок Верховного Суду України, щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. (ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України). Оскільки, в силу наведених вище положень позивач не є власником квартири, то вимога про визнання права власності на неї, не може бути визнана підставною та такою, що підлягає до задоволення. Крім того, суд звертає увагу, що підставою звернення позивача до суду було усне розяснення державного реєстратора, про те, що не було оформлено договір іпотеки на квартиру, а тому власником квартири залишається Фонд і у нього відсутні підстави для реєстрації за ним права власності на спірну квартиру. З наведеного вбачається, що у даному випадку виник спір саме у звязку з неможливістю оформлення права власності на квартиру, а не у звязку з тим, що відповідач не визнає, оспорює чи якимось іншим способом перешкоджає позивачу у реалізації його права. Відповідач позов визнав у повному обсязі. За таких обставин, суд не вбачає перешкод у тому, щоб перехід права власності між сторонами було оформлено у встановленому законом порядку, так як суду не було надано доказів, що відповідач ухиляється від цього. За приписами ст. 174 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Даючи оцінку визнанню позову відповідачем, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим, що вимога позивача та визнання позову представником відповідача суперечать вимогам чинного законодавства, зокрема тим правовим нормам, які вказані судом вище. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст.60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог [PERSON] в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed