Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 39405,00 грн., судового збору у розмірі 768,40 грн. та комісії за послуги банку у розмірі 30,00 грн. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що він надав позивачу кошти в сумі 1500,00 доларів США. На підтвердження укладання договору позики відповідачем 21.09.2018 позивачу надана розписка, в якій той зобов`язався повернути грошові кошти до 30.12.2018. Однак кошти у встановлений термін відповідач не повернув. До цього часу відповідач борг позивачу не повернув, жодного разу не здійснив виплат за укладеним договором, тому позивач вимушений звернутися до суду. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки він не отримував від [PERSON] ніяких коштів та розписку не писав. Вказував, що неодноразово отримував від позивача телефонні дзвінки та повідомлення на телефон з погрозами, якими той намагався здійснити на нього психологічний тиск і створити дискомфортні умови, щоб спонукати відповідача віддати уявний борг. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, наявні всі умови, встановлені ст.280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 21.09.2018 [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти у розмірі 1500,00 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 30.12.2018 у повному обсязі, про що надав розписку від 21.09.2018 (а.с. 51). Однак у встановлений строк [PERSON] кошти, які брав у борг, [PERSON] не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми позичальнику. Згідно ч. 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чи відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлені строк (термін) і виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, [PERSON] має непогашену суму борг перед [PERSON] у розмірі 1500,00 доларів США., що дорівнює за курсом НБУ на день пред`явлення позову - 12.09.2019, у сумі 37453,224 грн. (1500,00 доларів США *2626,6416 грн. = 37 453,224 грн.). Враховуючи викладене вище, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. Разом з тим, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат по сплаті послуг банку (комісія) в сумі 30,00 грн., виходячи із наступного. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Як вбачається із матеріалів справи, при оплаті судового збору по даній справі, позивачем було понесено додатково витрати по оплаті комісії за проведення платежу у сумі 7,68 грн. Будь-яких доказів щодо оплати послуг банку у розмірі 30,00 грн. суду не надано. Такі витрати, в розумінні ст. 22 ЦК України, є збитками, які позивач поніс в зв`язку з необхідністю звернення до суду з відповідним позовом для відновлення свого права. Однак суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення вказаних збитків з відповідача на користь позивача, оскільки вказані збитки документально не підтвердженні.

Outcome: partial