Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, вказавши, що з 18 вересня 1957р. по 20 грудня 2003р. він працював на шахті ім. Є.Т.Абакумова, яка є структурним підрозділом ДП «Донецька вугільна енергетична компанія», електрослюсарем підземним, гірничим робітником зачисного вибою підземним з повним робочим днем. 17 січня 1971р. з ним стався нещасний випадок на виробництві, що підтверджується Актом від 18 січня 1971р. про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Після тривалої хвороби він продовжував працювати на шахті. Стан його здоров'я погіршився і 25 травня 1994р. Кіровською МСЕК м. Донецька йому було встановлено 15% втрати професійної працездатності з 10 березня 1994р. 20 грудня 2003р. він був звільнений за п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням чисельності штату працівників у зв'язку з реорганізацією підприємства. З причин втрати здоров'я у нього порушені функції всього організму, що є наслідками виробничої травми, отриманої ним на виробництві внаслідок несприятливих для здоров'я умов, що призвело до обмеження нормальної життєдіяльності, моральним стражданням, втраті звичайних зв'язків, що вимагає значних додаткових зусиль для організації його життя в подальшому. Позивач ввважає, що внаслідок отриманої травми на виробництві та втрати 15% професійної працездатності відповідачем йому було спричинено моральну шкоду, яка виражається не тільки в тривалому фізичному болі, але й в емоційних (моральних) хвилюваннях. Враховуючи перелічені факти, а також те, що спричинена йому моральна шкода носить довготривалий характер, позивач вважає, що має законні підстави вимагати від відповідача відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Для організації своєї життєдіяльності, спричинену моральну шкоду він оцінює в 10000грн., відшкодування якої просив суд стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] в повному обсязі підтримав свої позовні вимоги та надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача за довіреністю - Лабун Г.І. позов [PERSON] не визнала та суду пояснила, що вимоги позивача є безпідставними, так як з позову не вбачається вина відповідача - ДП «Донецька вугільна енергетична компанія», структурним підрозділом якої є шахта ім. Є.Т.Абакумова, в спричиненні позивачу моральної шкоди. Розмір суми відшкодування моральної шкоди позивачем не доказаний, так як обутові умови позивача, незважаючи на втрату професійної працездатності, не змінилися. Просила в [PERSON] задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.5 абз.9 Рішення Конституційного Суду України від 08.10. 2008р. по справі №1-32-2008 застраховані громадяни, потерпілі внаслідок нещасного випадку чи професійного захворювання на підприємствах, мають право на відшкодування моральної шкоди у відповідності до ст.1167 ЦК України та ст.237 КЗпП України. Власник чи уповноважений ним орган зобов'язані відшкодувати моральну шкоду, спричинену умовами виробництва, всіх потерпілих, в тому числі - в випадку встановлення тимчасової, стійкої, часткової чи повної втрати професійної працездатності. Згідно вимог ст. 155 КЗпП України на усіх підприємствах створюються безпечні та нешкідливі умови праці. Як вбачається з вимог ст. ст.1167, 1168, 268 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісчяних платежів. На вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (тобто на вимогу про відшкодування моральної шкоди), позовна давність не поширюється. Таким чином, потерпілий [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця, так як стійку втрату працездатності він отримав у зв'язку з травмою на виробництві. В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] з 18 вересня 1957р. по 20 грудня 2003р. працював на шахті ім. Є.Т.Абакумова електрослюсарем підземним, гірничим робітником зачисного вибою підземним з повним робочим днем, що підтверджується копією його Трудової книжки. 17 січня 1971р. з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, що підтверджується Актом №8 від 18 січня 1971р. про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Після тривалої хвороби позивач продовжував працювати на шахті. Стан здоров'я позивача погіршився і 25 травня 1994р. Кіровською МСЕК м. Донецька йому було встановлено 15% втрати професійної працездатності безстроково, з 10 березня 1994р. 20 грудня 2003р. позивач [PERSON] був звільнений з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням чисельності штату працівників у зв'язку з реорганізацією підприємства.. Позивач [PERSON] тривалий час перебував на лікуванні і продовжував працювати в шахті, неодноразово лікувався стаціонарно, але лікування позитивних результатів не дало. Суд вважає, що внаслідок отриманої виробничої травми, яка призвела до втрати 15% професійної працездатності, позивачеві [PERSON] було спричинено моральну шкоду, яка виражається не тільки в тривалому фізичному болі, але й в емоційних (моральних) стражданнях. Після встановлення йому 15% втрати працездатності безстроково позивач вважає себе неповноцінною людиною, у нього знизилась працездатність, він змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя, він не може виконувати домашню роботу в тому обсязі, який виконував раніше, вимушений звертатися в медичні установи за медичною допомогою. Суд вважає, що внаслідок отриманої втрати працездатності позивачеві [PERSON] відповідачем було спричинено моральну шкоду, яка виражається не тільки в тривалому фізичному болі, але й в емоційних (моральних) стражданнях. Право на відшкодування моральної шкоди у позивача [PERSON] виникло після 01 січня 2006р., тобто після набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006р.», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007р.», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Таким чином позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди від роботодавця, тобто від ДП «ДВЕК». З огляду на наведене, суд визнає такими, що не відповідають обставинам справи доводи представника відповідача, стверджуючого у судовому засіданні, що роботодавець-шахта ДП «ДВЕК» за вказаних обставин не може бути відповідачем по справі, так як не спричиняв позивачеві ніякої моральної шкоди та не визнає вказані доводи в якості допустимого та належного доказу по справі при обгрунтуванні судового рішення. Так як факт ушкодження здоров'я позивачем [PERSON] під час виконання трудових обов'язків встановлено Актом №8 від 18 січня 1971р. про нещасний випадок на виробництві та висновком МСЕК від 25 травня 1994р., а представник відповідача не заперечує проти даного факту, суд вважає доведеним заподіяння при цьому відповідачем позивачу [PERSON] моральних страждань, тобто спричинення позивачу [PERSON] моральної (немайнової) шкоди - фізичних і моральних страждань в результаті втрати професійної працездатності у розмірі 15% безстроково, отриманої внаслідок нещасного випадку на виробництві. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступені вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються тривалість і характер страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених щмін у його життєвих і виробничих стосунках. Положення частини четвертої ст.23 ЦПК України прямо вказують на те, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана із розміром цього відшкодування. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи ступінь перенесених позивачем [PERSON] моральних та фізичних страждань, визнає вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача 10000 грн. в відшкодування моральної шкоди необґрунтовано завищеними. З урахуванням розумності та достатності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача - ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» на користь позивача [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 6000 грн., в решті позовних вимог про стягнення моральної шкоди [PERSON] необхідно відмовити. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі - ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» на користь держави судові витрати на суму 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial