Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру № 31 в будинку № 260 по Салтівському Шосе у м. Харкові. В обґрунтування позову зазначив, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 23.09.1995 року. У 2004 році подружжям придбана квартира № 31 в будинку № 260 по Салтівському Шосе у м. Харкові, яка була оформлена на відповідача, проте її неможна вважати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки цю квартиру було придбано за грошові кошти, що належали особисто позивачу від продажу належної йому трьохкімнатної квартири [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні повністю підтримав позов та просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє не підставі довіреності, у судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за 66250,00 грн., а квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності позивачу, була ним продана за суму 16000,00 грн.. Відповідач наголосила, що спірну квартиру було придбано сторонами за грошові кошти від продажу належної позивачу вказаної трьохкімнатної квартири, 20000,00 грн. надали її батьки та 30000,00 грн. були спільними коштами подружжя, у зв'язку з чим вважала, що підстави для задоволення позову відсутні. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення сторін та представника відповідача, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебувають шлюбі, зареєстрованому 23.09.1995 року Харківським міським відділом реєстрації громадянського стану, про що зроблений актовий запис № 1758 (а.с. 12). Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 березня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 2273, [PERSON] купила ізольовану однокімнатну квартиру № 31 у будинку № 260 по Салтівському Шосе у м. Харкові (а.с. 7). Згідно з п. 4 вказаного договору, продаж квартири [PERSON] здійснено за 66250,00 грн.. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що спірна квартира була придбана ним за грошові кошти, отримані від продажу належної йому на праві власності трьохкімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 10 лютого 2004 року, [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох жилих кімнат площею 40,8 кв.м., загальною площею 59,4 кв.м. (а.с. 6). Згідно з п. 2 вищевказаного договору, ця квартира належить Продавцю [PERSON] таким чином: - 1/3 (одна третя) частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради 09.03.1999 року за реєстраційним №3-99-169299, зареєстрованого в КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації- 30.03.1999 року за реєстровим №П-3-19795, та Угоди про визначення ідеальних часток в спільній сумісній власності на квартиру, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 25.11.2003 року за реєстром №2-1063, зареєстрованого в КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2741638 від 04.02.2004 року за реєстраційним №3540130, номер запису: П-3-19795 в книзі 1; - 1/6 (одна шоста) частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою 22.11.2003 року за реєстром №1-1852, зареєстрованого в КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2076424 від 24.11.2003 року за реєстраційним №3540130, номер запису: П-3-19795 в книзі 1; - 1/2 (одна друга) частина вказаної квартири на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 25.11.2003 року за реєстром №2-1065, зареєстрованого в КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації- на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2741735 від 04.02.2004 року за реєстраційним №3540130, номер запису: П-3-19795 в книзі 1. Відповідно до пунктів 3, 4 вказаного договору, продаж квартири вчинено за суму 16000 (шістнадцять тисяч) гривень. Розрахунок за цим договором сторонами проведено повністю. Загальна вартість вказаної квартири становить 13524,00 (тринадцять тисяч п'ятсот двадцять чотири) гривні, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №2741760, виданого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 04.02.2004 року за реєстраційним №3540130, номер запису: П-3-19795 в книзі 1. Втім, позивач наголосив, що зазначена у договорі купівлі-продажу від 10 лютого 2004 року вартість квартири [ADDRESS] в сумі 16000 грн. не відповідає дійсності, та вказав, що фактично цю квартиру він продав за суму, що в еквіваленті складала близько 17000 доларів США, та у зв'язку з тим, що покупець квартири [PERSON] відмовився сплачувати податок при купівлі нерухомості, за згодою з останнім в договорі вказано іншу суму вартості квартири. На підтвердження свого наміру продати квартиру за суму більшу, ніж зазначена в договорі купівлі-продажу квартири від 10 лютого 2004 року, позивач надав договір (доручення на продаж нерухомості), укладений 26 січня 2004 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості «Квартал» (Виконавець), за умовами якого Виконавець зобов'язався надавати Продавцю ([PERSON]І.) послуги з пошуку потенційних покупців на відчужуваний Продавцем об'єкт нерухомості квартиру [ADDRESS] із заявленою вартістю 96300,00 грн., що еквівалентно 18000 доларів США (а.с. 5). Крім того, позивач вказав, що твердження відповідача про надання її батьками грошових коштів в сумі 20000,00 грн. для придбання спірної квартири, а також використання спільних коштів в сумі 30000,00 грн. не відповідає дійсності, та стверджував, що цю квартиру було придбано виключно за його власні кошти, що належали йому на праві особистої власності від продажу квартири [ADDRESS]. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таким чином, у ч. 2 ст. 60 СК України визначено презумпцію, згідно до якої вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням того, що за змістом ч. 1 ст. 60 СК України для належності набутого подружжям за час шлюбу майна до спільної сумісної власності не має значення, кому з подружжя належать грошові кошти, за які це майно було набуте, за виключенням випадків, коли один з подружжя зі своєї вини не мав самостійного заробітку, у системному звязку з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 57 ЦК України про те, що набуте під час спільного шлюбу одним з подружжям майно є його приватною власністю лише у випадку набуття за його особисті кошти, - слід визнати, що належність грошових коштів, за які було придбано майно під час спільного шлюбу, до спільного майна подружжя також презумується. Для спростування презумпції спільного сумісного майна подружжя зацікавлений особі необхідно доводити наявність передбачених у п. 3 ч. 1 ст. 57 ЦК України виключень з визначеного у законі загального правила, - що майно, було набуте одним з подружжя за час спільного шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто. Разом з тим, суд критично оцінює посилання позивача на те, що спірна квартира була придбана виключно за грошові кошти, отримані ним від продажу належної йому на праві власності трьохкімнатної квартири [ADDRESS], оскільки зі змісту укладених договорів купівлі-продажу від 10.02.2004 року та від 06.03.2004 року вбачається, що належна позивачу квартира була продана за ціну, значно нижчу ніж вартість придбаної квартири, що є предметом спору. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, у розумінні норм ч. 2 ст. 59 ЦПК України договір (доручення на продаж нерухомості) від 26 січня 2004 року, укладений позивачем з ТОВ «Агенство нерухомості «Квартал» із зазначенням в ньому заявленої вартості квартири [ADDRESS] в сумі 96300,00 грн., що еквівалентно 18000 доларів США, у даному випадку не є допустимим доказом отримання [PERSON] за продаж вказаної квартири суми більшої, ніж зазначено в договорі купівлі-продажу квартири від 10.02.2004 року. При цьому про те, що грошові кошти, за які придбано квартиру № 31 у будинку № 260 по Салтівському Шосе у м. Харкові належали особисто позивачу, в нотаріально посвідченому договорі також не вказано. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана за договором купівлі-продажу в період шлюбу, використовувалася сторонами для подружнього проживання на протязі тривалого часу. Таким чином, слід зазначити, що позивач не спростував визначену в ч. 2 ст. 60 СК України презумпцію належності спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя. Тягар спростування визначеної в законі презумпції покладається на сторону, яка її заперечує, у даному випадку на позивача [PERSON]. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). З огляду на викладене, в ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилався в обґрунтування своєї позовної вимоги про визнання за позивачем права особистої приватної власності на квартиру № 31 в будинку № 260 по Салтівському Шосе у м. Харкові, у звязку з чим у задоволенні позову належить відмовити. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed