Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником вищевказаного будинку. Відповідач зареєстрований в будинку на умовах сервітуту, який йому встановила попередній власник будинку [PERSON] . Проте з набуттям права власності на житловий будинок позивачем, припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, але [PERSON] добровільно із реєстраційного обліку не знімається, веде не добропорядний спосіб життя, провокує сварки, житловий будинок не утримує, чим створює позивачу перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини (а.с.1-3). Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Безугла І.С. позовних вимог не визнали, посилаючись на відзив на позовну заяву (а.с.30-31). Свідок [PERSON] суду пояснив, що є зятем [PERSON] . З приводу утримання будинку [ADDRESS] може пояснити лише те, що будинок був занедбаний, [PERSON] замінив вікна в будинку. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є внуком [PERSON] . Суду може пояснити, що [PERSON] вселив до будинку свою співмешканку за згодою бабусі, проте остання постійно скаржилася на неї. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач [PERSON] є її сином і, проживаючи в будинку [ADDRESS] , який раніше належав [PERSON] , утримував його, замінив вікна, обробляв город. Його дружина доглядала за [PERSON] , готувала їжу. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що до 26.12.2019 року власником житлового будинку [ADDRESS] була мати позивача [PERSON] , яка з власної волі 03.06.1998 року надала дозвіл на реєстрацію в будинку свого внука - відповідача по справі [PERSON] , який проживав в ньому та є зареєстрованим по даний час, що підтверджується поясненнями сторін, копією довідки виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 300 від 30.01.2020 року (а.с.8), інформацією з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 05.03.2020 року (а.с.20) та копією паспорта відповідача (а.с.54). 26.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєвою О.А., згідно якого право власності на житловий будинок [ADDRESS] перейшло до позивача по справі [PERSON] (копія договору - а.с.5-6, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності -а.с.7). Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначеної норми, право членів сім`ї особи на користування жилим приміщенням, що належало їй на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею. Отже,члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК), і таким законом є не ЖК України, а норми, передбачені главою 32 ЦК України. Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселився у житло [PERSON] в якості члена сім`ї власника житлового будинку (внука) та набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом, тобто попередній власник будинку [PERSON] встановила відповідачу [PERSON] сервітут щодо проживання в житловому будинку [ADDRESS] . Проте, з моменту набуття позивачем права власності на житловий будинок (26.12.2019 року), припинилося право власності на даний будинок бабусі відповідача [PERSON] , а відповідно припинилося і право самого відповідача [PERSON] на користування спірним будинком, оскільки воно було похідним від права власності його бабусі. Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Тобто, із припиненням права власності на будинок попереднього власника та набуттям права власності на цей будинок позивачем, припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту для [PERSON] , оскільки новий власник заперечує проти користування його власністю відповідачем, просить усунути перешкоди з його боку в користуванні його майном, що належить йому на праві власності, та визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною нерухомістю. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки право власності є непорушним і підлягає захисту. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви в сумі 840,80 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією від 21.02.2020 року (а.с.13), які суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача.

Outcome: approved