Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані його донька [PERSON] та онук [PERSON] . Вказує, що у лютому місці 2010 року донька та онук виїхали в сторону Криму, з того часу вони не проживають за вищевказаною адресою та не з`являються, в утриманні житла участі не беруть, комунальні платежі не сплачують, особистих речей не мають. З останньої їх телефонної розмови, яка відбулась між позивачем та його донькою в 2010 році, вона йому повідомила щоб він їх не шукав, і що вони разом з онуком їдуть в монастир і подальшому хочуть залишитися там, з того часу будь-якої звістки від них немає, на зв`язок з позивачем вони не виходять. Зазначає, що їх реєстрація в будинку, призводить до того, що він змушений більше сплачувати за житлово-комунальні послуги та в нього виникли складнощі у оформленні субсидії. У зв`язку із цим, просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] був відсутній, від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача, позов підтримує в повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з`явились, від них не надійшло повідомлень про причини неявки та відзиви, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05 березня 1990 року. Згідно довідки відділу ведення реєстру територіальної громади міста виконавчого комітету Генічеської міської ради від 20 листопада 2019 року № 3717, за адресою: [ADDRESS] А, зареєстровані позивач [PERSON] , відповідачі: [PERSON] 1971 року народження та [PERSON] 2001 року народження. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 26 листопада 2019 року, складеного депутатом Генічеської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але не проживають з 2010 року [PERSON] та [PERSON] . Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки відповідачі не проживають в будинку, який належить позивачу без поважних причин більше одного року, а саме з 2010 року, не цікавляться житловим приміщенням, не приймають ніякої участі в його утриманні, їх реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним житлом та призводить до необхідності сплати додаткових коштів за комунальні послуги, позовна вимога щодо визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщення є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved