Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що 27 вересня 2017 року між ним та [PERSON] був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я. Ю., зареєстрований в реєстрі за №635. Предметом цього договору є попереднє погодження сторонами умов договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Умовами цього договору також передбачалося, що [PERSON] на час укладання основного договору зобов`язалася зняти з реєстрації малолітніх/неповнолітніх осіб та надати довідку про відсутність зареєстрованих осіб у цій квартирі. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2018 року, яке набрало законної сили 06 серпня 2020 року, задоволений позов [PERSON] , визнано дійсним договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, який укладений на підставі попереднього договору від 27 вересня 2017 року, визнано за [PERSON] право приватної власності на квартиру. Однак за даними довідки ОСББ «Келецька-111» від 02 вересня 2020 року у квартирі зареєстровані відповідачі. Після реєстрації права власності на спірну квартиру позивач не має змоги вільно користуватися вказаною квартирою, оскільки йому чинять перешкоди відповідачі, які відмовляються добровільно знятися з реєстрації та виселитися з цієї квартири. Посилаючись на норми ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР, позивач зазначає, що припинення права користування житлом колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, тому вважає наявними підстави для виселення відповідачів. Відповідачі ж не є членами сім`ї [PERSON] , ніколи ними не були, однак чинять перешкоду у користуванні майном, а відтак порушують його права. За таких обставин [PERSON] просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Вінницької міської ради. Користуючись своїм правом, [PERSON] подала відзив на позовну заяву, де вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає. Так зазначає, що у спірна квартира належала її свекрусі та бабі її дітей (відповідачів), з 14 грудня 2011 року вона та її дочка [PERSON] зареєстровані у цій квартирі, а дочка [PERSON] з 13 січня 2012 року, хоча проживає з дочкою [PERSON] ще з 2005 року. До жовтня 2013 року у цій квартирі вона проживала разом із сином [PERSON] [PERSON] , однак після фактичного розлучення, залишилася разом із дітьми проживати у квартирі, утримуючи її, усно погодивши проживати там до повноліття дітей в рахунок оплати аліментів на утримання доньок. Однак у жовтні 2018 року отримала від [PERSON] вимогу про виселення із квартири із копією попереднього договору від 27 вересня 2017 року та рішення суду від 18 травня 2018 року. Крім того, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки у її власності та власності її доньок немає іншого житла, а спірна квартира є єдиним їхнім житлом. Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2020 року із занесенням до протоколу судового засідання (без винесення окремого процесуального документа) зобов`язано Орган опіки та піклування Вінницької міської ради надати висновок щодо розв`язання спору між сторонами у справі, враховуючи положення ч. 4,5 ст. 19 СК України; витребувано із Вінницького міського відділу ДРАЦС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) копії актового запису про народження батька неповнолітньої особи щодо якої заявлено позовні вимоги у справі та зобов`язано відповідача надати докази в підтвердження наявності/відсутності права власності у відповідачів та витяг з актового запису про народження неповнолітньої [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача адвокат Шиманський В. М. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача адвокат Ковганич В. К., відповідач [PERSON] , яка є також представником своїх дітей - відповідачів по справі, позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову, пояснивши суду, що відповідачка тривалий час проживає у спірній квартирі разом із дітьми за домовленістю із її попередньою власницею, матір`ю батька її дітей також відповідачів у справі. Іншого житла у її власності та власності її дітей немає, а їхнє виселення є невиправданим втручанням у їх право на житло. При цьому звертали увагу, що позивачу при укладенні договору було достовірно відомо про їх проживання в цій квартирі. Представник Органу опіки та піклування Вінницької міської ради Бойко М. П. у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, посилаючись на висновок органу опіки та піклування про недоцільність виселення дітей із спірної квартири. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено, що 27 вересня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір, предметом якого є попереднє погодження сторонами умов договору купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я. Ю., зареєстрований у реєстрі за №635. Строк укладення основного договору не пізніше 15 листопада 2017 року. Пунктом третім цього договору сторони погодили, що [PERSON] зобов`язується зняти з реєстрації місця проживання малолітніх/неповнолітніх осіб та надати форму №3, у якій зазначено про відсутність зареєстрованих осіб у цій квартирі. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2018 року, яке набрало законної сили 06 серпня 2020 року згідно ухвали Вінницького апеляційного суду від 06 серпня 2020 року, задоволений позов [PERSON] , визнаний дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений на підставі нотаріально посвідченого попереднього договору 27 вересня 2017 року. Визнано за [PERSON] право приватної власності на зазначену квартиру. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 вересня 2020 року за №222192542 12 липня 2018 року право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за [PERSON] . За даними довідки ОСББ «Келецька-111» від 02 вересня 2020 року №23/11, довідок про реєстрацію місця проживання особи Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 15 жовтня 2020 року №49832, №49833, №49838, від 17 вересня 2018 року №46009, №46010, №46011 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані троє осіб: відповідачка [PERSON] з 14 грудня 2011 року, відповідачка [PERSON] з 14 грудня 2011 року та відповідачка [PERSON] з 13 січня 2012 року. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04 лютого 2021 року за №243013215, №3243014433, №243015478 та інформації КП ВМБІ від 18 лютого 2021 року №976 відомості про наявність у власності відповідачів нерухомого майна відсутні. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 09 серпня 2005 року, її батьками зазначені: батько - [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 06 січня 2012, її батьками є: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Матір`ю [PERSON] є [PERSON] , попередній власник цієї квартири, що підтверджується актовим записом про народження від 24 січня 1984 року №350, наданим на запит суду Вінницьким міським відділом ДРАЦС Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). Відповідачі вселились, проживають в зазначеній квартирі за згодою колишнього власника [PERSON] . Органом опіки та піклування Вінницької міської ради наданий висновок від 22 грудня 2020 року про недоцільність визнання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач, звертаючись до суду, просить усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~частин першої,\~другої статті\~319\~ЦК України\~власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд.\~Власник має\~право вчиняти\~щодо свого\~майна будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону.\~При здійсненні\~своїх прав\~та виконанні\~обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом із тим, відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР). Згідно зі ст.\~109\~ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР\~передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Як установлено судом відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселилися до нього за згодою колишньої власниці майна [PERSON] , як фактична дружина та діти [PERSON] , сина та члена сім`ї власника, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном. При розгляді питання про припинення права користування житлом відповідачами суд має вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження\~№ 14-181 цс 18). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана\~обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20\~жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. У пункті 27 рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «д» пункту 148 та пункт 155). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як установлено судом, [PERSON] та її діти, відповідачі у справі, вселилися в спірну квартиру на законних підставах, тривалий час постійно проживають у спірній квартирі та зареєстровані за її адресою, не мають іншого житла на момент подання позову про виселення, що дає підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Твердження позивача з приводу того, що відповідачі мають альтернативне місце проживання в [ADDRESS] , де проживає батько відповідача [PERSON] , суд оцінює критично, оскільки позивач у своїх твердженнях виходить з інформації, яка міститься в довідці Снітківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, яка була актуальна станом на 2016 рік. При цьому й вказана інформація не свідчить про право відповідачів на проживання в ньому. Станом на час розгляду справи в суді відсутні відомості про власника вищевказаного житлового будинку, а також відсутня згода останнього на реєстрацію та проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] . Крім того, діти [PERSON] , [PERSON] здобувають освіту в навчальних закладах, які знаходяться в м. Вінниці, про що свідчить довідка КЗ «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №18 Вінницької міської ради від 03.11.2020, № 506 та договір № 31 про надання освітніх послуг Вінницьким кооперативним інститутом від 09.08.2020. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Умови проживання малолітньої дитини повинні бути безпечними та відповідати якнайкращим інтересам дитини. Слід також зазначити, що укладаючи попередній договір від 27 вересня 2017 року, сторони договору встановили обов`язок [PERSON] зняти з реєстрації місця проживання малолітніх/неповнолітніх осіб та надати документи на підтвердження відсутності зареєстрованих осіб у спірній квартирі. Таким чином неможливо заперечити про обізнаність позивача щодо проживання та зареєстроване місце проживання у квартирі інших осіб, та наявність у нього можливості довідатися про їх наміри щодо подальшого проживання у квартирі після її відчуження або ж їх відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку. Тобто позивач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування нею іншими особами, зокрема, і дітьми, міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості. Однак позивач не здійснив достатньої обачності при укладенні договору. Слід також звернути увагу, що позивач достовірно знаючи про обтяження спірної квартири у вигляді проживання у ній відповідачів, попри невиконання продавцем цієї квартири своїх зобов`язань щодо зняття їх з реєстрації та закінчення строку, встановленого сторона для укладення основного договору (до 15 листопада 2017) звернувся все ж таки до суду з позовом про визнання за ним права власності на спірну квартиру. А при зверненні до суду з вимогами про виселення відповідачів посилається на довідку про альтернативне місце проживання відповідачів, яка, за його словами, надана продавцем [PERSON] . При цьому суд звертає увагу, що вказана довідка надавалася на вимогу суду в справі №127/18178/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] в особі [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та виселення та за результатами розгляду якої в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Вказане свідчить про недобросовісність дій учасників цих правовідносин та їх спрямування на позбавлення відповідачів житла. Відтак суд дійшов висновку, щодо необхідності відмовити у задоволенні позову про виселення відповідачів, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Суд звертає увагу, що внаслідок відмови в задоволенні позову новий власник несе певні обмеження. Разом з тим, зважає, що позивач, отримавши право власності на спірну квартиру, був обізнаний про обтяження, а саме про наявність осіб, які зареєстровані та проживають у житловому приміщенні, та не позбавлений можливості при відмові в позові захистити свої права в інший спосіб, про що неодноразово наголошував Верховний Суд. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed