Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. В обґрунтування позову покликається на те, що 25 грудня 2013 року уклав з відповідачем договір позики, згідно якого позичив останньому 1.700 грн. до 01 лютого 2014 року. На день звернення до суду з позовом кошти не повернуті. Просить стягнути заборгованість в розмірі 1.700 грн. основний борг, 325 грн. 84 коп. проценти за договором позики, 66 грн. 79 коп. 3% річних, 1.205 грн. 30 коп. інфляційні втрати, 12.410 грн. штрафні санкції та судові витрати. Позивач та його представник в судове засідання не зявились, хоча повідомлялись про таке належно та вчасно, представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суд не повідомив, у звязку з чим суд вважає можливим розгляд справи у його відсутності за наявними у справі доказами з постановленням заочного рішення, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, зі згоди, наданої представником позивача. На підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з договору позики від 25 грудня 2013 року, відповідач позичив у позивача 1.700 грн., терміном по 01 лютого 2014 року (а.с.23). Судом встановлено, що відповідач не повернув позичальнику зазначених коштів у визначений договором строк, тому, позов в частині стягнення з [PERSON] суми позики у розмірі 1.700 грн., підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно Постанови ВСУ від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14, якщо договір позики є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч.2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Тому, підставною є вимога позивача про стягнення з відповідача 325 грн. 84 коп. процентів за договором позики. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про підставність і обгрунтовність вимог позивача щодо стягнення з відповідача 1.205 грн. 30 коп. інфляційних, 66 грн. 79 коп. 3% річних. Однак, у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 12.410 грн. слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У розписці від 25 грудня 2013 року відповідач зазначив, що у разі не повернення заборгованості, останній зобовязується виплатити штрафні санкції у розмірі двох процентів від загальної суми заборгованості за «кожен прострочення». Аналізуючи положення статті 549 ЦК України та домовленість сторін, яка досягнута у розписці щодо штрафних санкцій, суд дійшов до висновку, що узгоджені два відсотки у розписці не підпадають ані під ознаки штрафу, ані під ознаки пені. Пенею вказана сума не може бути визнана, оскільки відсутня вказівка про її нарахування за кожен день прострочення, а штрафом - така сума не визначена як одноразовий платіж, яким може бути штраф. За змістом ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства, тому слід констатувати відсутність домовленості сторін про неустойку у даному зобовязанні відповідно до положень чинного законодавства, що виключає можливість задоволення позову в цій частині. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачені ним при зверненні до суду 243 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: partial