Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. В обгрунтування позовних вимог вказує, що 29 листопада 2014 року між ним та [PERSON] був укладений Договір позики, відповідно до якого Позикодавець передав Позичальнику у позику грошові кошти в сумі 500 000,00 доларів США, що еквівалентно 8 200 000,00 гривень по ринковому курсу за домовленістю сторін 16,40 грн. за 1 долар США, а Позичальник зобов'язувався повернути позику у визначений Договором строк. Згідно з п. 4 Договору позики Позичальник зобов'язувався повернути Позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим Договором. Пунктом 5 Договору позики передбачено, що Сторони домовилися, що Позичальник поверне всю суму позики до 31 травня 2015 року, якщо інше не передбачено цим Договором. Згідно з п. 2 Договору позики позика передана Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні Сторонами цього Договору готівкою. Відповідно до п. 5.2 Договору позики повернення позики (її частини) підтверджується розпискою Позикодавця. Вказує, що заборгованість [PERSON] перед ним за Договором позики від 29.11.2014 року становить 500 000,00 (пятсот тисяч доларів США 00 центів) доларів США. Покликається також на п. 5.1 Договору позики, згідно з яким у випадку повернення позики у валюті гривні та у випадку зниження ринкового курсу гривні у співвідношенні до долара США (збільшення маси гривні у співвідношенні до 1 (одного) долара США) на дату сплати відповідного платежу з повернення суми позики платіж підлягає індексації (зміні) відповідно до коефіцієнту. Тому з урахуванням проіндексованого розміру платежу з повернення позики у валюті гривні заборгованість [PERSON] по поверненню суми позики перед [PERSON] становитиме 11 250 000,00 гривень. Вказує також на те, що згідно з п. 6 Договору позики в разі прострочення повернення позики або її частини Позичальник зобовязується сплатити Позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення; відповідно до п. 7 Договору позики в разі прострочення повернення позики або її частини Позичальник, крім штрафних санкцій, визначених п. 6 цього Договору, зобовязується сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 12 % (дванадцять відсотків) річних від простроченої суми у відповідності до ст. 625 ЦК України. Просить стягнути з солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики від 29.11.2014 року у сумі 12 559 931,51 гривень, зокрема: 11 250 000,00 гривень основного боргу, 1 054 109,59 гривень пені, 210 821,92 гривень відсотків річних, 45 000,00 гривень інфляційних втрат. 16.08.2016 року через канцелярію суду [PERSON] було подано заяву в порядку ст. 31 ЦПК України, в якій вказує, що 27 квітня 2016 року Третейський суд при Товарній біржі «Західноукраїнська» за місцезнаходженням: 33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 3, офіс 305, у складі третейського судді Сороки Віталія Григоровича розглянув справу №01/1/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та штрафних санкцій та прийняв рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 13 050 000,00 гривень основного боргу, 5 417 358,90 гривень пені, 1 312 865,75 гривень відсотків річних, 10 000,00 гривень витрат на оплату третейського збору. Просив стягнути з солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у сумі 1856675,33 гривень, зокрема: 1380439,71 гривень пені, 476235,62 гривень відсотків річних. 04.10.2016 року через канцелярію суду [PERSON] було подано заяву в порядку ст. 31 ЦПК України, в якій позивач просить стягнути з солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у сумі 2 245 136,29 грн. гривень, зокрема: 1 554 380,13 гривень пені, 690756,16 грн. гривень відсотків річних. 06.04.2017 року у судовому засіданні [PERSON] було подано заяву в порядку ст. 31 ЦПК України, в якій позивач просить стягнути з солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у сумі 6 488 352,74 грн. гривень, зокрема: 1 278 900,00 гривень інфляційних втрат, 3 514 740,41 гривень пені, 1 694 712,33 гривень відсотків річних. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 29 листопада 2014 року, в якій вказує на те, що договір позики є таким, що укладений з суттєвим порушенням вимог, встановлених законодавством України, що регулює спірні правовідносини, зокрема ст. 192, 524, 533 ЦК України, ч. 2 ст. 32 Закону України «Про [PERSON] України», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Покликається також на те, що до сфері компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом. Також вказує на те, що договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (інших речей) позикодавцем позичальникові. Проте грошові кошти в сумі 500 тисяч доларів США як вказано в п. 1 договору позики позикодавцем позичальнику не передавалися. 29 листопада 2014 року Позичальник не отримував від позикодавця позику ні в гривнях, ні у доларах США і відповідно будь-яких розписок про отримання коштів не підписував і позикодавцю не надавав. Позивач [PERSON] подав заперечення на зустрічну позовну заяву, в якій вказує, що цілком не зрозуміло, виходячи із положень якого пункту ст. 6 Закону України «Про третейські суди», спір між ним та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, не підлягає вирішенню у третейських судах. Зазначає, що в пунктах 6 та 13 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» вказується, що спір не підлягає вирішенню третейським судом у випадку, коли строною по справі є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство, або виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій. Проте в даному випадку ні він, ні [PERSON] не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхніми посадовими чи службовими особами, іншими суб'єктами під час здійснення владних управлінських функцій, а прийняте по справі рішення не зобовязує органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб та інших суб'єктів під час здійснення ними владних управлінських функцій вчиняти певні дії. А, вирішуючи питання про віднесення спору до публічно-правового, суди повинні враховувати, що, як правило, у такому спорі хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого амоврядування, їх посадова чи службова особа або інший суб'єкт, які здійснюють у ньому владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Вказує, що в даному випадку спір між ним і [PERSON] виник з приводу неповерненого боргу згідно з договором позики. При цьому ні він, ні боржник не виступали в особі органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб або інших суб'єктів, які здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, а тому такий спір не може відноситися до публічно-правового спору. Зазначає також, що гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України), іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом [PERSON] банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). А тому зазначає, що аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Крім того, умовами укладеного Договору позики від 29.11.2014 року передбачено, що Позикодавець передає Позичальнику у позику грошові кошти в сумі 500 000,00 доларів США, що еквівалентно 8 200 000,00 гривням по ринковому курсу за домовленістю сторін 16,40 грн. за 1 долар США, а Позичальник зобовязаний повернути позику у визначений цим Договором строк. Отже, в даному випадку еквівалент зобовязання виражений у національній валюті і передбачений умовами договору. Також вказує на те, що безпідставними є покликання зустрічного позивача на те, що грошові кошти в сумі 500 тис. грн. позикодавцем позичальнику не передавалися. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В даному випадку договір позики відповідає вказаним вимогам ст. 203 ЦК України, що відповідачем не спростовується. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. [PERSON] недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач вказує, що в даному випадку із зустрічної позовної заяви цілком незрозуміло, які порушення чинного законодавства було допущено сторонами при укладенні зазначеного договору позики. Та вказує, що оскільки в даному випадку відповідач не навів жодних підстав, визначених чинним законодавством, які б свідчили про недійсність пунктів договорів позики, а тому зустрічна позовна заява не підлягає до задоволення. Ухвалою Рівненського міського суду від 13.06.2017 року судом призначено у справі комплексну судово-почеркознавчу експертизу та судову технічну експертизу документів, проведення якої доручалося експертам Львівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Проте судовою установою матеріали справи було повернуто без виконання у звязку із відсутністю необхідного обладнання в експертній установі. Ухвалою Рівненського міського суду від 26.02.2018 року зустрічний позов до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 29 листопада 2014 року було залишено без розгляду у звязку із повторною неявкою без поважних причин в судове засідання зустрічного позивача. Позивач та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням поданих заяв про зменшення та збільшення розміру позовних вимог, підтримали повністю, просять суд їх задоволити. Відповідачі [PERSON] та його представник, [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися повторно, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення на їх адресу. Про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Суд вважає, що зібраних в справі доказів достатньо для вирішення справи по суті, тому розглядає справу у відсутності відповідачів та їх представників. Заслухавши пояснення позивача та його представника та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Судом встановлено, що 29 листопада 2014 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) був укладений Договір позики, відповідно до якого Позикодавець передав Позичальнику у позику грошові кошти в сумі 500 000,00 (пятсот тисяч доларів США 00 центів) доларів США, що еквівалентно 8 200 000,00 (восьми мільйонам двісті тисяч гривень 00 копійок) гривням по ринковому курсу за домовленістю сторін 16,40 грн. за 1 долар США, а Позичальник зобов'язувався повернути позику у визначений Договором строк. Згідно з п. 4 Договору позики Позичальник зобов'язувався повернути Позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим Договором. Пунктом 5 Договору позики передбачено, що Сторони домовилися, що Позичальник поверне всю суму позики до 31 (тридцять першого) травня 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року, якщо інше не передбачено цим Договором. Згідно з п. 2 Договору позики позика передана Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні Сторонами цього Договору готівкою. Відповідно до п. 5.2 Договору позики повернення позики (її частини) підтверджується розпискою Позикодавця. Із розписки від 29 листопада 2014 року, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] ([INFO], паспорт серії СР №858126, виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 18.10.2001 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], що зареєстрований за адресою: [INFO]) отримав 29 (двадцять девятого) листопада 2014 (дві тисячі чотирнадцятого) року від [PERSON] ([INFO], паспорт серії СР № 984466, виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 22.12.2003 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], що зареєстрований за адресою: [INFO]) 500 000,00 (пятсот тисяч доларів США 00 центів) доларів США, що еквівалентно 8 200 000,00 (восьми мільйонам двісті тисяч гривень 00 копійок) гривням по ринковому курсу за домовленістю сторін 16,40 грн. за 1 долар США за Договором позики від 29.11.2014 року. Судом також встановлено, що 27 квітня 2016 року Третейський суд при Товарній біржі «Західноукраїнська» за місцезнаходженням: 33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 3, офіс 305, у складі третейського судді Сороки Віталія Григоровича розглянув справу №01/1/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та штрафних санкцій та прийняв рішення, яким позов задоволив частково, стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] 13 050 000,00 (тринадцять мільйонів пятдесят тисяч) гривень основного боргу, 5 417 358,90 (пять мільйонів чотириста сімнадцять тисяч триста пятдесят вісім гривень 90 копійок) гривень пені, 1 312 865,75 (один мільйон триста дванадцять тисяч вісімсот шістдесят пять гривень 75 копійок) гривень відсотків річних, 10 000,00 (десять тисяч) гривень витрат на оплату третейського збору. Відповідачі доказів скасування рішення Третейського суду при Товарній біржі «Західноукраїнська» від 27.04.2016 року у справі №01/1/16 не надали, як і не надали доказів повернення коштів за договором позики від 29.11.2014 року чи виконання рішення третейського суду. Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113цс14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобовязанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з п.п. 7 п. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (обєднаної палати), передає справу на розгляд [PERSON] Верховного Суду, якщо така колегія або палата (обєднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України. [PERSON] [PERSON] Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії суддів або палаті (обєднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії суддів (палати, обєднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд [PERSON] Верховного Суду. Пунктом 7 Договору позики передбачено, що в разі прострочення повернення позики або її частини Позичальник, крім штрафних санкцій, визначених п. 6 цього Договору, зобовязується сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 12 % (дванадцять відсотків) річних від простроченої суми у відповідності до ст. 625 ЦК України. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів на встановлений договором або законом. Таким чином, розмір інфляційних втрат за період з 01.09.2016 року по 28.02.2017 року, що підлягає стягненню на користь позивача, в загальному розмірі становить 1 278 900 гривень (13050000,00х((101,8х102,8х101,8х100,9х101,1х101,0) - 100)/100). Розмір відсотків річних, за період з 27.04.2016 року по 06 квітня 2017 року, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 1 694 712,33 грн. (13050000,00х12%х395/365). Згідно з п. 6 Договору позики в разі прострочення повернення позики або її частини Позичальник зобовязується сплатити Позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення. Таким чином, розмір пені за період з 27.04.2016 року по 06.04.2017 року, що підлягає стягненню на користь позивача, в загальному розмірі становить 3 514 740,41 гривень, зокрема: за період з 27.04.2016 по 26.05.2016 року 407589,04 грн. (13050000,00х(2х19)%х29/365); за період з 27.05.2016 по 23.06.2016 року 360394,52 грн. (13050000,00х(2х18)%х28/365); за період з 24.06.2016 по 28.07.2016 року 412952,05 грн. (13050000,00х(2х16,5)%х35/365); за період з 29.07.2016 по 15.09.2016 року 271547,26 грн. (13050000,00х(2х15,5)%х49/365); за період з 16.09.2016 по 27.10.2016 року 450493,15 грн. (13050000,00х(2х15,0)%х42/365); за період з 28.10.2016 по 07.12.2016 року 410449,32 грн. (13050000,00х(2х14,0)%х41/365); за період з 08.12.2016 по 25.01.2017 року 490536,99 грн. (13050000,00х(2х14,0)%х49/365); за період з 26.01.2017 по 06.04.2017 року 710778,08 грн. (13050000,00х(2х14,0)%х71/365). Отже, суд приходить до висновку, що загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню на користь Позивача становить 6 488 352,74 грн. (шість мільйонів чотириста вісімдесят вісім тисяч триста пятдесят дві гривні 74 копійки) гривень (1 278 900,00 + 3 514 740,41 + 1 694 712,33 грн.). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, суд прийшов до висновку, що до стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає сума в розмірі 6 488 352,74 грн. (шість мільйонів чотириста вісімдесят вісім тисяч триста пятдесят дві гривні 74 копійки) гривень, в тому числі 1 278 900,00 (один мільйон двісті сімдесят вісім тисяч девятсот) гривень інфляційних втрат, 3 514 740,41 (три мільйони пятсот чотирнадцять тисяч сімсот сорок гривень 41 копійка) гривень пені, 1 694 712,33 (один мільйон шістсот девяносто чотири тисячі сімсот дванадцять гривень 33 копійки) гривень відсотків річних. Щодо решти позовних вимог, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частина 3 статті 61 СК України передбачає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Водночас відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Проте суд вважає, що позивачем не доведено, що договір позики від 29.11.2014 року укладено в інтересах сімї, в тому числі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та що грошові кошти, отримані [PERSON] від [PERSON] за договором позики від 29.11.2014 року витрачено в інтересах сімї. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі 3654,00, заяви про забезпечення позову в сумі 121,80 грн. та апеляційної скарги в сумі 275,60 грн., всього у розмірі 4051,40 грн.

Outcome: partial