Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

[PERSON]\~звернувся до\~суду з\~ позовом\~до [PERSON], [PERSON], [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору:\~Дусинська сільська\~рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що позивач є власником будинку №52 по вул.Миру в с.Дусино Свалявського району Закарпатської області. Відповідачі не проживають в згаданому житловому будинку більше 10 років, що стверджується актом обстеження фактичного проживання, виданого Дусинською сільською радою. В добровільному порядку відповідачі не бажають знятись з реєстрації за адресою с. Дусино, вул. Миру, 52 Свалявського району, чим спричиняють позивачу перешкоди у користуванні власністю, зокрема, отримання субсидій, в зв'язку з чим позивач звернулась в суд із вказаним позовом та просить його задовольнити. Позивач у судове засідання не зявився, надав суду заяву, у якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачі в судове засідання не зявилися по невідомим суду причинам, хоча були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до ст.128 ЦПК України. Представник третьої особи Дусинської сільської ради в судове засідання також не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить до наступного висновку. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово ч.1\~ст.29 ЦК України. Ст.47\~Конституції України \~визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст.41\~Конституції України \~та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З набуттям позивачем по даній справі права власності на будинок, останній має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб. Хоча ст.156 ЖК УРСР встановлено право особи після припинення сімейних відносин з власником користуватися займаним приміщенням, приписи ст. 405 ЦК України передбачають втрату такого права у разі відсутності особи понад один рік. Належними та допустимими доказами встановлено, що згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Дусинської сільської ради 20.02.1997р., [PERSON] є власником житлового будинку №52 по вул. Миру в с. Дусино Свалявського району (а.с.8). Відповідно до довідки за №775 від 11.05.2018р., виданої Дусинською сільською радою Свалявського району, відповідачі: [PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON]\~значаться зареєстрованими\~за адресою:\~[INFO]\~(а.с.10). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов позивача, складеного комісією виконкому Дусинської сільської ради за №324 від 11.05.2018р. вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації, а саме: с. Дусино, вул. Миру, 52 Свіалявського району не проживають більше десяти років (а.с.9). Відповідно до ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі …судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Окрім того, суд керується нормами міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин, п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. В судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження, так як наявна реєстрація відповідачів фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав як власника вищевказаного жилого приміщення і враховуючи, що відповідачі фактично не проживають у даному помешканні, їх право на житло не порушено, позов є обгрунтованим та його слід задовольнити. На підставі\~наведеного,\~

Outcome: approved