Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 10.11.2012 перебуває в шлюбі з відповідачкою, під час якого, проте за власні кошти придбав автомобіль [NUMBER], технічний паспорт на який видано на його ім'я. Вказаний автомобіль разом з документами на нього та комплектуючими до теперішнього часу знаходиться у володінні відповідачки, що перешкоджає його використанню, отже позивач просить витребувати у [PERSON] спірний автомобіль у відповідній комплектації та справному стані. [PERSON] подала до суду зустрічний позов в якому просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з позивачем в період з вересня 2012 року до 10.11.2012, визнати її частку у спірному автомобілі в розмірі 2/3, залишивши [PERSON] 1/3 частку, мотивуючи тим, що з нею проживає їх спільний малолітній син [PERSON], а сплачуваних [PERSON] аліментів не вистачає на його утримання. Для сина в автомобілі влаштоване дитяче авто крісло. Дитина постійно знаходиться разом з відповідачкою, яка використовує автомобіль в інтересах сина: для поїздок до магазину, за дитячим харчуванням та іншими речами, відвідування лікарень. Просить припинити право спільної власності сторін на спірний автомобіль, визнавши право власності на нього за собою, сплативши на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/3 частини автомобіля, яка складає 9471,33 грн. В суді представники [PERSON] наполягли на первісному позові, зазначивши, що за період з 2009 по 2012 рік позивач заробив майже 400000 грн., частину яких відкладав на купівлю автомобіля, крім того в 2009 році отримав від матері грошових переказів на загальну суму 44500,00 грн., отже спірний автомобіль у підсумку був придбаний за його особисті кошти. Зустрічний позов просили залишити без задоволення як безпідставний. [PERSON] підтримала зустрічний позов та пояснила, що як до зустрічі з позивачем, так і під час спільного, а в наступному подружнього життя з останнім, мала особистий достатній заробіток. На початку спільного проживання однією сім'єю з позивачем в порядку поділу майна з колишнім чоловіком отримала від останнього грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США та 1000,00 євро, які були витрачені на придбання спірного автомобіля. На теперішній час автомобіль більш потрібен їй, ніж позивачеві, так як використовується в інтересах дитини. Первісний позов просить залишити без задоволення, бо викладені в ньому обставини є суперечливими і не підтверджені доказами: з одногу боку позивач вказує, що витрачав на відповідачку великі суми коштів, був змушений отримувати матеріальну допомогу від матері, а з іншого - що мав особисті кошти на придбання автомобіля. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: спірним є автомобіль [NUMBER], 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію на який видано на ім'я [PERSON] (а.с. 20, 54). Вартість автомобіля, яка визнається обома сторонами, про що зазначено як в первісному, так і в зустрічному позовах, становить 28415,47 грн., що виходить з довідки-рахунку, про яку йдеться у відповіді Управління Державтоінспекції від 21.01.2014 (а.с. 4). Спірний автомобіль, відповідно до свідоцтва зареєстрований на ім'я [PERSON] 15.12.2012, отже придбаний під час офіційно зареєстрованого між сторонами шлюбу (а.с. 54). Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Також слід зазначити, що матеріали справи містять докази, які з достовірністю вказують на факт проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу до офіційного оформлення стосунків, а саме з вересня 2012 року. Про це свідчать: особисті письмові пояснення позивача, викладені в запереченнях на позов [PERSON] про стягнення аліментів, за результатами розгляду якого 04.12.2013 ухвалено рішення; позиція [PERSON], викладена в його позові до [PERSON] про усунення перешкод щодо участі у вихованні дитини та вільного з нею спілкування; факт тривалого проживання сторін за однією адресою в м. Києві, відвідування лікарні під час вагітності відповідачки, тісного та довірливого спілкування під час роботи на одному підприємстві (а.с. 47,48, 71, 59-66). Крім того, зазначений факт позивачем за первісним позовом не заперечується. Про наявність близьких стосунків між сторонами до реєстрації шлюбу вказує й те, що їх спільна дитина народилась [INFO], тобто була зачата за кілька місяців до укладення шлюбу (а.с. 67). Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. З погляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Доказів того, що він придбаний виключно за кошти позивача чи відповідача, зароблені (отримані) до реєстрації шлюбу, судові не надано, а наявність джерела заробітку, на які посилаються сторони (а.с. 5-18, 56, 58), про це не свідчить. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина 3 ст. 70 СК України вказує, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як встановлено в судовому засіданні син [PERSON] проживає разом з відповідачкою, знаходиться на утриманні останньої, на користь якої з позивача стягнуто аліменти (а.с. 68, 71). З 20.01.2014 [PERSON] прийнятий на посаду старшого фінансового консультанта до ТОВ «Грант Торнтон» і його заробітна плата в лютому 2014 року склала 1875,00 грн., а до виплати, з урахуванням обов'язкових утримань - 1536,37 грн., тобто аліменти з вказаної заробітної плати на користь позивачки на утримання дитини мають становити 384,09 грн. (а.с. 74). Відповідно до розрахунку заборгованості по виконавчому листу по аліментам заборгованість станом на 01.02.2014, розрахована з 15.10.2013, становить 2666,58 грн. (а.с. 73). Разом з тим, витрати на дитину (придбання харчування, засобів гігієни і ліків, одежі та іграшок) понесені [PERSON] з грудня 2013 року по квітень 2014 року склали 10783,36 грн., що в середньому на місяць становить більш ніж 2000,00 грн. (а.с. 75-91). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, які одержує відповідачка на утримання сина, не є достатнім для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування, отже частка дружини в спірному майні може бути збільшена до 2/3. За загальним правилом, закріпленим в ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно практики застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, викладеній у п. 25 відповідної постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно квитанції № 362010017 від 20.05.2014 кошти в сумі 9472,00 грн., тобто вартість 1/3 частки спірного автомобілю, внесені [PERSON] на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (а.с. 96). Викладені в зустрічному позові обставини та докази, надані на їх підтвердження, свідчать, що частка первісного позивача в праві власності на спірний автомобіль є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування автомобілем в силу стосунків, що склались між сторонами, є неможливим. Визнання права власності на спірний автомобіль за відповідачкою враховуючи знаходження на її утримання малолітнього сина, буде слугувати, насамперед, інтересам дитини і припинення права власності первісного позивача на частку автомобіля не завдасть істотної шкоди його інтересам. Таким чином, суд приходить до висновку, що первісний позов не може бути задоволений, при цьому позовні вимоги за зустрічним позовом є цілком обґрунтованими і підлягають задоволенню, за виключенням вимоги про зобов'язання [PERSON] передати [PERSON] комплект ключів на спірний автомобіль, бо доказів їх знаходження у позивача чи відмови в поверненні суду не надано.

Outcome: partial