Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, вказуючи, що 25 червня 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу приміщення автозаправочної станції на вул.Київська, 200, в м.Корець Рівненської області. Даний договір виконано повністю, а саме ним відповідачу була внесено оплату за придбане майно, а останній в свою чергу передав предмет договору у його розпорядження. Однак з вини відповідача укладений договір належним чином не оформили. А тому не має можливості повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися придбаним приміщенням, зокрема і оформити право власності на земельну ділянку, що знаходиться під спірним майном. Просить суд визнати договір купівлі-продажу автозаправочної станції дійсним та визнати за ним право власності на дане нерухоме майно. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та просить його задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав повністю та суду пояснив, що дійсно, у 2012 році з позивачем домовились про продаж приміщення автозаправочної станції на вул.Київська, 200, в м.Корець Рівненської області. Позивач на рахунок товариства вніс оплату за придбане майно, а очолюване ним товариство, в свою чергу передало дане приміщення у розпорядження позивача. На той час жодних договорів з позивачем не укладали. На даний час укласти договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна не можуть, оскільки майно товариства перебуває під арештом. В судовому засіданні представник третьої особи просила суд задоволити позов, визнати за позивачем право власності на спірну будівлю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до витягу з реєстру права власності на нерухоме майно №36496283 від 30 листопада 2012 року, власником автозаправочної станції за адресою: м.Корець Рівненської області, вул.Київська, 200, є відповідач по справі Корецьке відкрите акціонерне товариство по ремонту і транспортному обслуговуванню «Агротехсервіс». Дана обставина не заперечується сторонами по справі. З пояснень сторін вбачається, що 25 червня 2012 року між Корецьким відкритим акціонерним товариством по ремонту і транспортному обслуговуванню «Агротехсервіс», як продавцем, та [PERSON], як покупцем, в усній формі досягнуто домовленість про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме приміщення автозаправочної станції на вул.Київська, 200, в м.Корець Рівненської області. Сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, відбулася передача майна, покупець оплатив обумовлену сторонами ціну в сумі 14 000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №45 від 25 червня 2012 року. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом, згідно ч.1 ст.639 ЦК України. Відповідно до\~ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 цього ж Кодексу\~повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна має вчинятися у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, що не було дотримано сторонами, суд вважає, що спірний договір не може бути визнаний дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України. У звязку із чим, немає підстав для визнання права власності на спірне майно, відчужене за цим договором. За таких обставин позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed