Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 17.05.2018 року в сумі 31500 гривень, 3% річних в сумі 310,68 гривень, проценти за користування позикою в сумі 2242,11 гривень, а також судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.05.2018 року між ним та [PERSON] укладено договір позики шляхом складання розписки, за умовами якого [PERSON] взяв у нього борг 31500 гривень, які зобов?язався повернути до 15.06.2018 року. Проте в зазначений строк відповідач борг не повернув, свої зобов?язання за укладеним договором не виконав та в добровільному порядку повернути суму боргу відмовляється. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, судова повістка двічі повернулася до суду за закінченням терміну зберігання, що відповідно до ст. 128 ЦПК України вважається таким, що сторона про час місце слухання справи повідомлена належним чином. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. В судовому засіданні встановлено, що 17.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики шляхом складання розписки, за умовами якого [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 31500 гривень, які зобов?язався повернути до 15.06.2018 року, що підтверджується оригіналом розписки ( а.с. 121). Проте в зазначений строк відповідач борг не повернув. 20.06.2018 року позивач направив відповідачу заяву про досудове врегулювання спору, яку останній проігнорував ( копія заяви з описом вкладення - а.с. 5,6) та на час подання позову борг не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи викладене та приймаючи до уваги те, що в порушення вищезазначених приписів закону та письмового договору позики, відповідачем не було повернуто борг в обумовлений договором строк, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, 3% річних та процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України є обґрунтованими та законними, в зв?язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви в сумі 704,80 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 29), які суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 358,40 гривень суд з відповідача не стягує, оскільки ухвалою судді від 17.10.2018 року в задоволенні заяви про забезпечення позову позивачу відмовлено (а.с.76). Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу та є вільним у виборі захисника своїх справ. В офіційному тлумаченні положення ч. 1 ст. 59 Конституції України у Рішенні Конституційного Суду України № 23-рп/2009 від 30.09.2009р. зазначено, що вищевказані положення Конституції України треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об?єднаннями громадян, юридичними і фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує. Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. А тому судстягує на користь позивача документально підтверджені понесені ним судові витрати у вигляді витрат на надання професійної правничої допомоги в сумі 15450 гривень (а.с. 11, 87, 137).

Outcome: partial