Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про захист споживачів та стягнення коштів. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 09.01.2017 року між ним та ТОВ «Автокредит Плюс» укладено договір про надання фінансового лізингу №АВН0А!00000106, шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору. Відповідно до умов договору [PERSON] отримав від відповідача у лізинг строком на 60 місяців автомобіль марки «Peugeot 607», 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . На виконання вимог договору позивач сплатив на користь ТОВ «Автокредит Плюс» 80 360,00 грн. 31.01.2018 року слідчим СВ Вишгородського ВП Тимошенко В . Ю . затримано та вилучено вищевказаний автомобіль у зв`язку з тим, що останній перебуває у розшуку. Розшук автомобіля оголошено позивачем у зв`язку з тим, що у [PERSON] наявна заборгованість за договором фінансового лізингу, та йому необхідно достроково сплатити всю суму заборгованості і лише тоді повернуть автомобіль. Позивач вважає, що даний договір фінансового лізингу не відповідає вимогам закону щодо правочину в частині обов`язкового нотаріального посвідчення, а тому є нікчемним. Крім того, договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позивачем повернуто лізинговий автомобіль то сплачені позивачем кошти підлягають стягнення з відповідачі в порядку реституції. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимоги з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а саме, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, об`єкт лізингу, яким він користувався, та сплатити лізингодавцю плату за фактичний час користування об`єктом лізингу з моменту укладання договору і до моменту повернення транспортного засобу, а також відшкодувати понесені збитки. Тобто, [PERSON] зобов`язаний сплатити ТОВ «Автокредит Плюс» плату за фактичний час користування об`єктом лізингу з моменту укладення договору і до моменту повернення транспортного засобу у розмірі 61 014,47 грн. Крім того, вважає поданий позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. 09.01.2017 року між [PERSON] (лизингоодержувач) та ТОВ «Автокредит Плюс» (лізингодавець) укладено договір про надання фінансового лізингу №АВН0А!00000016, шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ «Автокредит Плюс». 09.01.2017 року згідно з додатком №1 до даного договору (специфікація та акт приймання-передачі) позивачу було передано у лізинг строком на 60 місяців автомобіль марки «Peugeot 607», 2001 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 161 000,00 грн. Розмір щомісячних платежів за договором визначений у додатку №2 (графік лізингових платежів) та становить 3 260,00 грн. На виконання умов договору на рахунок відповідача позивачем у період з 09.01.2017 року по 30.08.2018 року сплачено 80 360,00 грн., що підтверджується випискою АТ «Акцент-Банк» по кредитному договору №АВН0А!00000016 від 09.01.2017 року. Як вбачається, 31.01.2018 року слідчим СВ Вишгородського ВП Тимошенко В.Ю. здійснено огляд та тимчасове затримання транспортного засобу автомобіля марки «Peugeot 607», реєстраційний номер [NUMBER] , шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик в смт Гостомель, вул. Садова, 20. Огляд на тимчасове затримання транспортного засобу здійснено у зв`язку з перебуванням автомобіля в розшуку ЕО27898 від 07.08.2017 року, власник транспортного засобу:ТОВ «Автокредит Плюс» про, що слідчим складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів». Підставою недійсності правочину згідно з ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. До таких правочинів застосовуються наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України. Частиною 1 стаття 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи положення ч.2 ст.628 ЦК України, за своєю сутністю такий договір є змішаним, оскільки містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору. Згідно зі ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно правового висновку Верховного Суду України від 16.12.2015 року справа №6- 2766цс15, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п`ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в частині другій статті 18 «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3. ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). (Пункти 1-7 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч.1 ст.807 ЦК України та ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно з ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до частини другої наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв`язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, у той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено. При цьому суд враховує те, що умови оспрюваного договору містять несправедливі умови, визначені в п.п.1-7 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», які порушують принцип добросовісності. Зокрема, суд приймає до уваги наступне. Як вбачається із змісту зазначеного договору, в ньому не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо) та його ціна. В договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, які регламентовані Законом України «Про фінансовий лізинг» та нормами ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості. Разом з тим, значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Крім цього, в оспорюваному договорі передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умови договору не містять. Крім того, даний договір укладено із умовами сплати лізингоодержувачем суми комісії, яка не є лізинговим платежем. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що при укладенні договору фінансового лізингу від 09.01.2017 року №АВН0А!00000016 відповідачем не було дотримано вимог законодавства щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Також, позивач вказує, що умови указаного договору не відповідають положенням законодавства про захист прав споживачів, оскільки є несправедливими та створюють істотний дисбаланс між договірними правами і обов`язками сторін, що є окремою підставою для визнання цього договору недійсним в порядку ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Наведені доводи позивача знайшли підтвердження в судовому засіданні і вони узгоджуються з дослідженими судом матеріалами справи. Так, судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 09.01.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс», не відповідає вимогам закону стосовно його обов`язкового нотаріального посвідчення, отже, є нікчемним. Тому суд, з врахуванням наведеного вище чинного законодавства, прийшов до висновку про задоволення позову і стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» у відповідності до статті 216 ЦК України на користь позивача сплачені ним кошти у розмірі 80 360,00 грн. Посилання позивача про те, що спірний договір укладено відповідачем без відповідного дозволу ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, зокрема надання послуг фінансового лізингу, суд не приймає до уваги. В судовому засіданні встановлено, що інформація про ТОВ «Автокредит Плюс» станом на час укладання спірного договору до Державного реєстру фінансових установ, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилася, товариство статусу фінансової установи не набувало та інші дозволи на надання фінансові послуг у Нацкомфінпослуг не отримувало. Проте, товариство було внесено до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та отримало довідку серії ФЛ №498 від 29.01.2013 року, про взяття на облік юридичної особи з правом надання послуг з фінансового лізингу. Щодо стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь [PERSON] витрат на правову допомогу, суду дійшов наступного. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 статті 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору, визначено статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу представником позивача надано договір про надання правничої допомоги від 28.12.2018 року укладеного між [PERSON] та Адвокатським бюро «Івана Коломійця», попередній розрахунок вартості наданої правової допомоги, попередній розрахунок вартості наданої правової допомоги від 05.08.2019 року, акт від 06.02.2020 року укладеного між [PERSON] та Адвокатським бюро «Івана Коломійця» на загальну суму 6 000,00 грн. Крім того, представником позивача долучено копію квитанції до прибуткового касового ордера №б/н від 06.02.2020 року про сплату [PERSON] 6 000,00 грн. відповідно до договору про надання правової допомоги від 28.12.2018 року. Отже, обґрунтованою є сума понесених позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. Відтак, враховуючи, що представник позивача підтвердив, що [PERSON] поніс витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. Частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. Згідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, або фізичною особою-підприємцем, судовий збір сплачується і розмірі 1 відсотка від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] звільнений від сплати судового збору, відповідно до Закон України «Про захист прав споживачів», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved