Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Житній ринок» (далі - КП «Житній ринок») про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначав, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2013 року, його позов до КП «Житній ринок» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено. 28 березня 2013 року КП «Житній ринок» було видано наказ про поновлення його на роботі та цього ж дня видано наказ про звільнення його з роботи за власним бажанням. При звільненні відповідач не нарахував і не виплатив йому заробітну плату за один робочий день - 28 березня 2013 року, у розмірі 318 грн. 27 коп., компенсацію за невикористану відпустку за період з 02 лютого 2012 року по 28 березня 2013 року у розмірі 4 212 грн. 16 коп. Таким чином за період з 29 березня 2013 року по вересень 2013 року ним нараховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 783 грн. 75 коп. Посилаючись на вищевикладене, просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у розмірі 318 грн. 27 коп., невиплачену компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 212 грн. 16 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 783 грн. 75 коп., всього: 44 314 грн. 18 коп. У судовому засіданні позивач підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначивши наступне. 01 листопада 2012 року рішенням Подільського районного суду м. Києва позивача було поновлено на роботі та стягнуто на користь останнього із КП «Житній ринок» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46 149 грн. 59 коп. та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. На виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 листопада 2012 року, наказом від 28 березня 2013 року № 33-К позивача було поновлено на роботі з 02 лютого 2012 року. У зв'язку із небажанням працювати, 28 березня 2013 року позивач написав заяву про звільнення, на підставі чого, наказом від 28 березня 2013 року № 34-К позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. Сплата грошових коштів за рішенням суду у розмірі 46 149 грн. 59 коп. та моральної шкоди у розмірі 1 000 грн., відповідно до укладеної 28 березня 2013 року між сторонами угоди, була розстрочена рівними платежами по 9 429 грн. 92 коп. на 5 місяців. Зазначені грошові кошти були виплачені позивачу в повному обсязі. Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 783 грн. 75 коп., позивач виходить із того, що відповідач не оплатив йому заробітну плату у розмірі 318 грн. 27 коп. за останній робочий день. Позивач був поновлений на роботі та звільнений в один день - 28 березня 2013 року, своїх трудових обов'язків останній у цей день не виконував. Факт присутності позивача на підприємстві незначний проміжок часу у день звільнення жодним чином не надає останньому право на нарахування заробітної плати. Відповідно, сплачувати позивачу заробітну плату за 28 березня 2013 року у розмірі 318 грн. 27 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 783 грн. 75 коп. відповідач не зобов'язаний. Крім того, позивач отримав всю суму, визначену судовим рішенням, без утримання будь-яких податків із неї, тобто, фактично в надлишковому розмірі, а саме: 46 149 грн. 59 коп. - 15% = 39 227 грн. 15 коп., тобто на 6 922 грн. 44 коп. більше, ніж передбачено чинним законодавством, а тому сплачувати на користь позивача будь-які додаткові виплати, в тому числі і компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 212 грн. 16 коп., ніж ті, що уже сплачені на сьогоднішній день, відповідач не повинен. Одночасно, представником КП «Житній ринок» було подано заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до якої відповідач вважає, що позивач пропустив встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду, виходячи з наступного (а.с. 72-74). 01 листопада 2012 року рішенням Подільського районного суду м. Києва позивача було поновлено на роботі та стягнуто на користь останнього із КП «Житній ринок» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46 149 грн. 59 коп. та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. На виконання зазначених судових рішень наказом по підприємству від 28 березня 2013 року № 33-К позивача поновлено на роботі з 02 лютого 2012 року. У період з 01 листопада 2012 року до 28 березня 2013 року позивач жодного разу не з'являвся на підприємство із вимогами стосовно свого поновлення. У зв'язку із небажанням у подальшому працювати на КП «Житній ринок», у цей же день 28 березня 2013 року позивач написав заяву про звільнення, на підставі чого наказом по підприємству від 28 березня 2013 року № 34-К позивача звільнено з роботи. При розгляді даної справи відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача суми невиплаченої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4 212 грн. 16 коп. Так, сума невиплаченої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4 212 грн. 16 коп. не є заробітною платою у розумінні ст. 94 КЗпП України та не входить до структури заробітної плати, встановленої ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Грошова компенсація за невикористані відпустки регулюється Законом України «Про відпустки», що не є законодавством про оплату праці, а тому ч. 2 ст. 233 КЗпП України не поширюється на правовідносини щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку. Таким чином, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, за якими у разі порушення законодавства про працю працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, не поширюються на позови про стягнення суми невиплаченої компенсації за невикористану відпустку. Отже, з огляду на той факт, що з дня звільнення позивача з роботи, тобто з 28 березня 2013 року до дня звернення до суду з зазначеним позовом, тобто до жовтня 2013 року, пройшло понад три місяці, позивач пропустив встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду, а тому відповідач просив застосувати до позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4 212 грн. 16 коп. строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2013 року, скасовано наказ КП «Житній ринок» № 28-к від 02 лютого 2012 року. Поновлено [PERSON] на посаді інженера ІТ-спеціаліста в КП «Житній ринок». Стягнуто з КП «Житній ринок» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 46 149 грн. 59 коп. Стягнуто з КП «Житній ринок» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. (а.с. 5-6). Наказом КП «Житній ринок» від 28 березня 2013 року № 33-К [PERSON] було поновлено на посаді ІТ-спеціаліста в КП «Житній ринок» з 02 лютого 2012 року (а.с. 21). Наказом КП «Житній ринок» від 28 березня 2013 року № 34-к [PERSON] було звільнено з посади ІТ-спеціаліста КП «Житній ринок» за власним бажанням, на підставі його заяви, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 22, 54). Обґрунтовуючи позов про стягнення 318 грн. 27 коп. заробітної плати, [PERSON] посилався на те, що за рішенням суду наказом КП «Житній ринок» від 28 березня 2013 року його було поновлено на роботі та в цей же день звільнено з роботи за власним бажанням. Однак при звільненні, сума заробітної плати у розмірі 318 грн. 27 коп. йому виплачена не була. Заперечуючи в цій частині позовних вимог, представник відповідача вказала на те, що позивач 28 березня 2013 року з'явився до КП «Житній ринок» з метою поновлення на роботі та цього ж дня подав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням, будь-яких своїх трудових обов'язків не виконував, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 318 грн. 27 коп. У судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює заступником головного бухгалтера на КП «Житній ринок» зазначила, що [PERSON] прийшов на підприємство в першій половині дня 28 березня 2013 року, свої трудові обов'язки не виконував, отримавши кошти, пішов з роботи. Свідок [PERSON], яка працює на КП «Житній ринок» з 2011 року інспектором з кадрових питань, у судовому засіданні вказала, що [PERSON] прийшов на роботу 28 березня 2013 року близько 12 год., свої посадові функції не виконував, чекав на оформлення документів на звільнення, після обіду на підприємстві він був відсутній. Свідок [PERSON], яка працює головним бухгалтером на КП «Житній ринок» у судовому засіданні вказала, що [PERSON] прийшов 28 березня 2013 року до неї близько 12 год., щоб отримати кошти за рішенням суду, протягом години всі кошти йому були виплачені, після отримання коштів [PERSON] залишив територію ринку, будь-яких своїх трудових обов'язків в цей день він не виконував. Відповідно до акту від 28 березня 2013 року, складеного працівниками КП «Житній ринок», [PERSON] 28 березня 2013 року прийшов до адміністрації КП «Житній ринок» близько 12 год. 28 березня 2013 року. Після оформлення наказів стосовно його поновлення та звільнення, а також після отримання чергового платежу по угоді про розстрочку виконання рішення суду від 28 березня 2013 року [PERSON] близько 13 год. залишив приміщення адміністрації ринку (а.с. 35). Крім того, відповідно до табеля обліку робочого часу за березень 2013 року [PERSON] 28 березня 2013 року відпрацьовано 0 год. (а.с. 80). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. ст. 58-59 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, судом установлено, що [PERSON] 28 березня 2013 року свої трудові обов'язки не виконував, до того ж, на запитання суду, які саме трудові обов'язки позивач виконував 28 березня 20143 року, останній чіткої відповіді не надав, доказів, які б спростовували твердження відповідача про те, що [PERSON] будь-яких трудових обов'язків на підприємстві 28 березня 2013 року не виконував, позивач суду не надав, суд, враховуючи норми чинного законодавства, згідно яких заробітна плата виплачується працівнику за виконану роботу, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення 318 грн. 27 коп. заробітної плати за 28 березня 2013 року. У зв'язку з вищевикладеним, не підлягає задоволенню позов і в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 783 грн. 75 коп. Разом з тим, не підлягає задоволенню позов і в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4 212 грн. 16 коп., виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпПУ у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. 01 листопада 2012 року рішенням Подільського районного суду м. Києва позивача було поновлено на роботі та стягнуто на користь останнього із КП «Житній ринок» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46 149 грн. 59 коп. та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Заперечуючи проти позову в цій частині представник відповідача вказав на те, що позивач отримав всю суму, визначену рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 листопада 2012 року, без утримання будь-яких податків із неї, тобто, фактично в надлишковому розмірі, а саме: 46 149 грн. 59 коп. - 15% = 39 227 грн. 15 коп., на 6 922 грн. 44 коп. більше, ніж передбачено чинним законодавством, а тому сплачувати на користь позивача будь-які додаткові виплати, в тому числі і компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 212 грн. 16 коп., ніж ті, що уже сплачені на сьогоднішній день, відповідач не повинен. Крім того, сума невиплаченої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4 212 грн. 16 коп. не є заробітною платою у розумінні ст. 94 КЗпП України та не входить до структури заробітної плати, встановленої ст. 2 Закону України «Про оплату праці», а тому ч. 2 ст. 233 КЗпП України не поширюється на правовідносини щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку. Отже, з огляду на той факт, що з дня звільнення позивача з роботи, тобто з 28 березня 2013 року до дня звернення до суду з зазначеним позовом, тобто до жовтня 2013 року, пройшло понад три місяці, позивач пропустив, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду, а тому відповідач просив застосувати до позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4 212 грн. 16 коп. строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КУпАП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Надаючи пояснення щодо пропуску строку звернення до суду [PERSON] вказав на те, що про необхідність сплати відповідачем компенсації за невикористану відпустку йому було відомо 28 березня 2013 року, однак з етичних мотивів, враховуючи відсутність коштів у відповідача, він подав позов про стягнення компенсації за невикористану відпустку лише у жовтні 2013 року. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у абз. 1, 3, 4 п. 4 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст. 85 ЦПК і ст. 228 КЗпП залишається без розгляду. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. При пропуску передбаченого ст. 225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з'ясуванні інших обставин справи не має. Ураховуючи те, що з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку позивач звернувся лише 08 жовтня 2013 року, про необхідність виплати зазначеної компенсації [PERSON] було відомо ще 28 березня 2013 року, поважність причин пропуску строку звернення до суду, останній не вказав, до того ж, як установлено судом, на виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 листопада 2012 року відповідачем було сплачено позивачу суму у розмірі 47 149 грн. 59 коп. без урахування податків та обов'язкових зборів, платежів розмір яких від зазначеної суми складає 6 922 грн.44 коп., суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed