Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем 01 жовтня 2018 року було укладено договір позики, відповідно до якого ним було надано відповідачу грошові кошти у сумі 45000,00 грн., які [PERSON] зобов`язався повернути у строк до 28 грудня 2018 року, а в разі невиконання зобов`язання, [PERSON] зобов`язався виплатити йому 1% від отриманої грошової суми за кожен день прострочення повернення коштів, про що [PERSON] власноруч написав Розписку про отримання грошових коштів. На момент звернення до суду відповідач не повернув борг, тим самим прострочив виконання грошового зобов`язання. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його, [PERSON] користь заборгованість за договором позики у сумі 45000,00 грн., 1% від суми позики за дні прострочення повернення грошових коштів у розмірі 86400,00 грн. та 3% річних за користування позикою у розмірі 710,00 грн., а усього - у загальній сумі 132110,оо грн. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у строк до 22 липня 2019 року надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив (а.с.19). Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача ним не отримується (а.с.23). У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позичкодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В судовому засіданні встановлено, що 01 жовтня 2018 року між [PERSON] , як позичкодавцем та [PERSON] , як позичальником було укладено договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] позичив грошові кошти у сумі 45000,00 грн., які [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] до 28 грудня 2018 року, а в разі невиконання зобов`язання, [PERSON] зобов`язався виплатити [PERSON] 1% від отриманої грошової суми за кожен день прострочення повернення коштів (а.с. 12). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позичкодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення Договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позичкодавцем визначеної грошової суми або невизначеної кількості речей. На підтвердження укладення Договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань і отримання грошей у сумі 45000,00 грн. відповідачем [PERSON] 01 жовтня 2018 року власноручно складена Розписка, відповідно до якої, він, [PERSON] , взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 45000,00 грн. Гарантує повернення вищевказаних сум у строк до 28 грудня 2018 року, а в разі невиконання зобов`язання, [PERSON] зобов`язався виплатити [PERSON] , 1% від отриманої грошової суми за кожен день прострочення повернення коштів ( а.с. 12). Суд звертає увагу, що у Розписці, яка була предметом дослідження в судовому засіданні, зазначені: сторони зобов`язання ( позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й Розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Розписка, написана власноруч відповідачем, є фактом укладання договору позики між ним та позивачем і фактом передачі йому грошових коштів. Відповідач не оскаржував договори позики з підстав неотримання ним грошових коштів. Тому приходить до обґрунтованого висновку, що цією Розпискою відповідач [PERSON] власноручно посвідчив факт передання йому позивачем грошових коштів у сумі 45000 грн. (а.с.12). Оригінал Розписки від 01 жовтня 2019 року, написаний власноручно відповідачем [PERSON] та знаходиться у позивача [PERSON] . У Розписці, яку власноручно написав відповідач, від 01 жовтня 2018 року зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого переконання, що розписка, написана власноруч відповідачем, є фактом укладання 01 жовтня 2018 року договору позики між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] і фактом передачі йому грошових коштів. Також в судовому засіданні встановлено, що з моменту укладення Договору позики та прийняття кожним із них ( позивачем та відповідачем) відповідних зобов`язань і отримання відповідачем грошових коштів у сумі 45000 грн., а також написання Розписки, тобто з 01 жовтня 2018 року відповідач не оскаржував договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів, тому суд не вбачає правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми за договором позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена Розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, що передбачено ст. 1051 ЦК України. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] надав Розписку від 01 жовтня 2018 року, в якій зазначено, що [PERSON] взяв у нього в борг 45000,00 грн. Наявність у кредитора оригіналу розписки свідчить про наявності невиконаного зобов`язання. У відповідності до Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за 2 півріччя 2013 року від 01 лютого 2014 року «Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивач [PERSON] зазначає, що у визначений Розпискою кінцевий строк до 28 грудня 2018 року та до теперішнього часу суму позики у розмірі 45000,00 грн. відповідач не повернув. Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Копія боргового документу, тобто Розписка відповідача [PERSON] від 01 жовтня 2018 року до суду надана позивачем, тобто кредитором, копія цього боргового документу долучений до матеріалів справи ( а.с.12). Наявність боргового документа - Розписки у кредитора підтверджує факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за Договором позики від 01 жовтня 2019 року ( а.с. 12). «Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Передаючи кошти особі, яка не є стороною договору позики, позичальник не скористався своїм правом на затримання виконання зобов`язання до повернення боргового документа та не звертався з такою вимогою безпосередньо до позикодавця. (Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25 квітня 2012 року у справі N 6-24 цс 12, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.)». Окрім того, у відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що за Договором позики від 01 жовтня 2018 року [PERSON] отримав в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 45000,00 грн. та не повернув грошові кошти у строк до 28 грудня 20198 року та до теперішнього часу, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в цій частині, стягнувши з відповідача [PERSON] суму боргу за Договором позики від 01 жовтня 2018 року у розмірі 45000,00 грн. У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України «Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.» Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Положення цієї статті застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що 01 жовтня 2018 року між [PERSON] , як позичкодавцем та [PERSON] , як позичальником було укладено Договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 45000,00 грн., які [PERSON] зобов`язувався йому повернути до 28 грудня 2018 року. Також судом встановлено, що в борговій розписці від 01 жовтня 2018 року, у разі неповернення грошей у визначений строк, визначено розмір, порядок одержання позикодавцем пені у розмірі 1%. Зобов`язання, як зазначено в статті 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( стаття 525 ЦК). Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У спірному правочині між [PERSON] та [PERSON] встановлені винятки з цього правила, а саме: у Розписці від 01 жовтня 2018 року, наданої [PERSON] зазначено, що він зобов`язується повернути грошові кошти до 28 грудня 2018 року, в разі невиконання ним узятих зобов`язань, зобов`язується сплатити пеню у розмірі 1% за кожен день прострочення, неповернення, грошових коштів Тому з відповідача на користь позивача належить стягненню 3% річних у сумі 710,00 грн. ((45000,00 грн. сума позики * 3% /365 днів *192 дня прострочення зобов`язання (з 29 грудня 2018 року по 08 липня 2019 року )/ 100), а також 1% пені за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 86400,00 грн. (45000,00 *1% *192 дня прострочення зобов`язання (з 29 грудня 2018 року по 08 липня 2019 року)). Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача розміру заборгованості за договором позики 45000,00 грн., нарахованих процентів у сумі 710,00 грн. та суми пені у сумі 86400,00 грн., а всього 132110,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.п.1,2 ч. 3, ч.8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1% відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2019 року складає 1921,00 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1921 грн. 00 коп. (а.с. 6). Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з [PERSON] в повному обсязі у розмірі 132110,00 грн. Тому з цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 1321,10 грн., який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті ним судового збору, у розмірі 1321,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved