Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, посилаючись на наступне. 20 червня 2013 року помер чотириюрідний брат заявника - [PERSON]. Після його смерті 9-та Київська державна нотаріальна контора завела спадкову справу № 35/2015. Заявник має право на отримання спадщини після смерті [PERSON], однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю документів які б підтверджували родинний зв'язок між заявником та померлим спадкодавцем. А тому, оскільки документи які б підтвердили родинний зв'язок не збереглися, заявник звернувся до суду з цією заявою, в якій просить суд встановити факт родинних відносин між фізичними особами, а саме факт того, що він є чотириюрідним братом, [PERSON], померлого 20 червня 2013 року. У судовому засіданні заявник [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник заінтересованої особи Станично-Луганський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в судове засідання не зявився, про місце, дату та час слухання справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши заявника, його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження серії ІІ-УР №393674, виданого на імя [PERSON], [INFO], його батьком є [PERSON] /а.с.8/. З свідоцтва про народження серії ЯЯ №505393, виданого на імя [PERSON], [INFO], його батьком є [PERSON] /а.с.9/. Згідно до форми №1 заведеної на імя [PERSON], [INFO], його батьком є [PERSON] /а.с.10/. Довідкою старшого оперуповноваженого ВКР Подільського РУ ГУМВС України в м.Києві від 18.06.2013 підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] є братами та проживали за однією адресою: [ADDRESS] /а.с.29/. Із позову вбачається, що батько заявника - [PERSON] та батько спадкодавця - [PERSON] були троюрідними братами. Дід заявника - [PERSON] і дід спадкодавця - [PERSON] приходились двоюрідними братами. Прадід заявника - [PERSON] і прадід спадкодавця - [PERSON] були рідними братами, оскільки мали спільного батька [PERSON]. А отже, заявник - [PERSON] та померлий - [PERSON] є чотириюрідними братами. З актового запису про смерть № 12684 від 30.07.2013 року, вбачається, що [PERSON] помер 20.06.2013 року /а.с.12-13/. Заявою про прийняття спадщини №1505 від 10.08.2016 підтверджується що після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернувся [PERSON] прийнявши спадщину /а.с.11/. З Постанови про відмову у вчиненні\~ нотаріальної дії\~ № 3743/02-31 від 18.08.2016 вбачається, що заявнику було відмовлено у видачі Свідоцтва про право\~ на спадщину за законом у звязку відсутністю документів на підтвердження факту родинних відносин з померлим [PERSON] /а.с.14/.\~ З відповіді Державного архіву Луганської області №А-96 від 18.08.2016 вбачається, що всі документи архіву залишилися на непідконтрольній українській владі території, тому на теперішній час немає можливості надати копії актових записів про народження осіб за період з 1787-1937 роки /а.с.16/. Згідно довідки №05-63-2016 від 27.10.2016, виданої установою, що розташована на окупованій території,\~ вбачається, що [PERSON], народився 1913 року (без числа, місяця), його батьком є [PERSON], матірю [PERSON], також зазначено, що [PERSON], народився 1876 року (без числа, місяця), його батьком є [PERSON], матірю [PERSON] Кузьмінішна /а.с.30/. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про родинні відносини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів родинних відносин на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Заявник [PERSON], який був допитаний як свідок, відповідно до ст. 184 ЦПК України, пояснив, що 20 червня 2013 року помер його чотириюрідний брат - [PERSON]. Заявник має право на отримання спадщини після смерті брата, однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю документів які б підтверджували родинний зв'язок між ними. Також зазначив, що його батько - [PERSON] та батько спадкодавця [PERSON] були троюрідними братами, його дід - [PERSON] і дід спадкодавця - [PERSON] приходились один одному двоюрідними братами, а його прадід - [PERSON] і прадід спадкодавця - [PERSON], в свою чергу, були рідними братами.\~ Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною заявника [PERSON], та особисто знала померлого [PERSON], спілкувалася з ним за життя, а отже їй достовірно відомо, що вони є чотириюрідними братами з заявником, оскільки батько заявника - [PERSON] та батько померлого - [PERSON] були троюрідними братами, дід заявника - [PERSON] і дід спадкодавця - [PERSON] були двоюрідними братами, а прадід заявника - [PERSON] і прадід спадкодавця - [PERSON] були рідними братами, оскільки мали спільного батька [PERSON]. Письмовими показами [PERSON] підтверджується, що вона є дружиною [PERSON] та матірю заявника [PERSON], у селищі Міусінськ жили двоюрідний дядько та троюрідний брат чоловіка, їхнього спільного прадіда звали [PERSON]. ЇЇ син заявник [PERSON] особисто знав померлого чотириюрідного брата [PERSON] та в 2013 році вони з ним проживали за однією адресою в м.Києві /а.с.28/ Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживав разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS], та суд приходить до висновку, що факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], померлим 20 червня 2013 року, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, а тому вважає за можливе згідно зі ст. 256 ЦПК України встановити цей факт, зазначивши, що [PERSON], [INFO], є чотириюрідним братом [PERSON], [INFO].

Outcome: approved