Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири із встановленням особистого сервітуту недійсним. У позовній заяві посилається на те, що 27 листопада 2002 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий №4072, зареєстрованого ЧКОБТІ в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим №430, він набув у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Вказує на те, що у звязку з хворобою дружини влітку 2005 року, відповідач запропонував позивачу свої послуги по забезпеченню їх доглядом, харчуванням, утриманням та забезпеченням необхідного лікування уклавши при цьому договір довічного утримання, на що позивач погодився. В червні 2005 року у приватного нотаріуса [PERSON] було укладено договір, і як вказує позивач він зрозумів що то договір договір довічного утримання. Позивач зазначає, що відповідач після укладення договору як і раніше сумлінно виконував свої обовязки, щодо утримання батьків, забезпечував всім необхідним. 06 листопада 2006 року у віці 72 років дружина позивача [PERSON] померла, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького МУЮ 07 листопада 2006 року в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №2233. Після смерті дружини відповідач, не пояснюючи обставин, повідомив позивача, що йому ненадовго необхідно виїхати за межі України. З того часу він припинив будь яке утримання та догляд за позивачем, та лише час від часу цікавився здоровям по телефону. Позивач вказує, що всі ці роки, з надією на те, що колись відповідач продовжить його утримання, він був змушений здійснювати оплату житлово-комунальних послуг та утримання квартири за рахунок своєї пенсії. Решти грошей йому вистачало принаймні що на харчування. Вказує, що влітку 2016 року після телефонної розмови з відповідачем він дізнався, що відповідач і досі проживає за межами України, та наміру повертатися в нього немає. Позивач вказує, що у звязку із інфляційними процесами та значним зростанням цін на продукти харчування, ліки та енергоносії, його пенсії не вистачає на своє утримання та утримання квартири. Тому, як стверджує позивач у нього зявився намір розірвавши договір довічного утримання між ним та відповідачем, продати спірну трикімнатну квартиру та придбати однокімнатну, а за рахунок різниці забезпечити собі належний рівень життя. Враховуючи те, що влітку 2005 року під час укладення договору, позивачу не було надано його копії, на початку лютого 2017 року він звернувся до приватного нотаріуса за адресою де вони його із сином укладали, щоб отримати копію, про те копію не отримав у звязку з тим що нотаріус змінила місце своєї діяльності. Вказує, що 28 лютого 2017 року він звернувся до Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області із заявою про надання копії договору довічного утримання укладеного орієнтовно в 2005 році між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Про те, як вказує позивач 01 березня 2017 року ним у Державному нотаріальному архіві було отримано архівну довідку відповідно до змісту якої стало відомо, що в справах Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області на зберіганні знаходиться не договір довічного утримання, а договір дарування квартири з встановленням особистого сервітуту, наміру, бажання чи волі на укладення якого, як вказує позивач він не мав. Позивач зазначає, що дізнавшись правову природу укладеного між ним та відповідачем договору, вважає, що зазначений договір порушує його права, оскільки в силу свого похилого віку, враховуючи хворобу його покійної дружини, укладаючи з відповідачем договір дарування, він хоча і мав на меті відчуження на його користь належної йому квартири, яка є його єдиним житлом, однак лише за умови довічного утримання, постійного догляду, а право розпорядження квартирою перейшло б до відповідача лише після смерті позивача. Вказує, що помилився різниці умов договору, правових наслідках договору, відсутності у тексті договору словосполучення «довічно і безоплатно» користуватися цією квартирою, спірний договір не був би укладений. Вказує, що всі ці роки в нього не було навіть думки, що дана квартира була подарована позивачем відповідачу, оскільки фактичної передачі спірної квартири не відбулось. Ключі від квартири ним відповідачу ніколи не передавалися, а після укладення оспорюваного договору відповідач ніколи в спірній квартирі не проживав, комунальних послуг не сплачував, утриманням квартири не переймався. Всі зазначені витрати весь цей час я несе позивач. З посиланням на норми матеріального та процесуального права просив суд визнати недійсним договір дарування квартири з встановленням особистого сервітуту, укладений між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], посвідчений 20 червня 2005 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3205. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та дав пояснення аналогічні позовній заяві, просив позов задовольнити. Крім того не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи за адресою його останнього місця проживання. Враховуючи викладене, суд вважає, що можливо розглянути справу в його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Так судом установлено, що 27 листопада 2002 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий №4072, зареєстрованого ЧКОБТІ в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим №430, [PERSON] набув у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS].(а.с.5) 29 листопада 2002 року зареєструвавши своє місце проживання, позивач разом з дружною переїхав на постійне місце проживання у вищезазначену квартиру, де проживає і по сьогоднішній день, що підтверджено довідкою про склад сімї №332 від 11.02.2017 року.(а.с.6) Як установлено судом, зі слів позивача у 2003 році дружина позивача [PERSON] тяжко захворіла, і на її лікування необхідні були значні, непосильні для позивача грошові кошти. З матеріалів справи видно, що 20.06.2005 року було укладено договір дарування квартири з встановленням особистого сервітуту, між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], посвідчений 20.06.2005 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №3205.(а.с.34) Як установлено судом зі слів позивача відповідач після укладення договору як і раніше сумлінно виконував свої обовязки, щодо утримання позивача та його дружини, забезпечував всім необхідним. З матеріалів справи видно, що 06 листопада 2006 року у віці 72 років померла [PERSON], про що відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького МУЮ 07 листопада 2006 року в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №2233.(а.с.7) Як встановлено з пояснень позивача та матеріалів позовної заяви, після смерті дружини відповідач, не пояснюючи обставин, повідомив позивача, що йому ненадовго необхідно виїхати за межі України і з того часу він припинив будь яке утримання позивача та догляд за ним, після чого позивач сам здійснює своє утримання та утримання спірного майна. Як видно з матеріалів справ позивач намагався отримати копію договору довічного утримання укладеного між ним та відповідачем. З матеріалів справи видно, що 28 лютого 2017 року позивач звернувся до Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області із заявою про надання копії договору довічного утримання укладеного орієнтовно в 2005 році між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO].(а.с.9) Однак, як видно з матеріалів справи 01 березня 2017 року позивач у Державному нотаріальному архіві отримав архівну довідку відповідно до змісту якої видно та відповідно стало відомо позивачу, що в справах Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області на зберіганні знаходиться не договір довічного утримання, а договір дарування квартири з встановленням особистого сервітуту.(а.с.10) Як вбачається із зазначеної вище довідки, за змістом оспорюваного договору сторонами є: «Даруватель» [PERSON], «Обдаровуваний» - [PERSON]. В наслідок цього договору дарування у власність Обдаровуваного безоплатно перейшла квартира номер 21 (двадцять один), яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 90,10 кв. м., в тому числі житловою площею 54,60 кв. м., що знаходиться в місті Чернівці по вулиці Головній у будинку за номером 101 (сто першим). Одночасно сторони домовилися встановити сервітут, який полягає у особистих невідчужуваних правах Дарувателя і Третьої особи довічно і безоплатно користуватися цією квартирою з моменту переходу права власності до Обдаровуваного, що підтверджується заявою від 28.02.2017 року, архівною довідкою 71/01-17 від 01 березня 2017 року.(а.с.10) Суд, дослідивши докази по справі, зокрема враховуючи пояснення відповідача, за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до висновку, що позивач будучи людиною похилого віку, а також в наслідок ситуації яка склалась, а саме хвороба його дружини, укладаючи з відповідачем договір дарування, мав на меті відчуження на його користь належної позивачу квартири, яка була його єдиним житлом, однак лише за умови довічного утримання, постійного догляду, а право розпорядження квартирою перейшло б до відповідача лише після смерті позивача. При цьому як установлено судом, позивач не міг здогадуватись що квартира була ним подарована відповідачу, оскільки як видно з матеріалів справи фактичної передачі спірної квартири не відбулось. Ключі від квартири відповідачу ніколи не передавалися, а після укладення оспорюваного договору відповідач ніколи в спірній квартирі не проживав, комунальних послуг не сплачував, утриманням квартири не переймався. Як вбачається із комісійного акту №82 КЖРЕП №9 від 11.02.2017 року, відповідач [PERSON] станом на 11.02.2017 року з моменту реєстрації в квартирі [ADDRESS] не проживав.(а.с.8). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Приписом ч.1 ст. 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~листопада 2009 року №\~9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК\~\~розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обовязків сторін. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязуєтеся забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 215 ч.3 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Приписом ч.1 ст. 236 ЦК України Встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як зазначено у правовому висновку Верховного Суду України викладеному у постанові №6-9цс14 від 19 березня 2014 року «Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України». Оскільки цю постанову було прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах, вона відповідно до процесуального законодавства є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, а також зумовлює обов'язок останніх привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] укладаючи 20 червня 2005 року договір дарування та вважаючи цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач зобовязувався б здійснювати постійний догляд за ним та здійснювати утримання позивача, суд прийшов до висновку, що договір дарування квартири з встановленням особистого сервітуту, укладений між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], посвідчений 20.06.2005 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №3205 підлягає визнанню недійсним. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. На підставі наведеного та

Outcome: approved