Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної науко-технічної бібліотеки України (далі - ДНТБ України) про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, зміну формулювання причини звільнення та підстави припинення трудового договору, стягнення невиплаченої заробітної плати, заборгованості за час вимушеного простою та стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. В обґрунтування позову зазначає, що перебував у трудових відносинах з ДНТБ України, а з 01.01.2017 року працював на посаді бібліотекаря першої категорії відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення бібліотечних систем. 07.07.2020 року у нього виник конфлікт з адміністрацією ДНТБ України щодо його зовнішнього вигляду, а саме носіння повно-лицевої захисної маски в період карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню гострої респіраторної хвороби СОVID-19. В подальшому йому пропонувалося звільнитися за власним бажанням або перейти на роботу на підставі контракту чи цивільно-правових угод. Вважаючи, що адміністрацією порушені вимоги трудового законодавства в частині неприпустимості ставлення працівникові вимог про виконання роботи не обумовленої трудовим договором, а також обов`язку роботодавця створити безпечні та нешкідливі умови праці, 08.07.2020 року він подав заяву про його звільнення та надання йому відпустки перед звільненням, після чого почав чекати коли з ним проведуть розрахунок та видадуть трудову книжку. Однак листом ДНТБ України від 14.07.2020 року йому відмовлено у звільненні та наданні відпустки перед звільненням, а 27.07.2020 року ДНТБ України видано наказ про його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Оскільки звільнення з роботи за прогул відбулося з порушенням вимог закону, у зв`язку із не врахуванням його заяви про звільнення та надання відпустки, а також порушення роботодавцем умов трудового договору в частині оплати праці, [PERSON] просить суд визнати його звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним, наказ ДНТБ України № 140-К від 27.07.2020 року «Про звільнення з роботи [PERSON] » скасувати, змінити формулювання причини звільнення та підставу припинення трудового договору відповідно його заяві на звільнення з 31.07.2020 року (п. 4 ст. 36 КЗпП України) і зобов`язати ДНТБ України надати йому відпустку перед звільненням строком на 23 дні з 08.07.2020 року по 30.07.2020 року, стягнути з ДНТБ України на його користь за недоплачені 4 години 07.07.2020 року в сумі 143 грн. 18 коп. і 09.07.2020 року в сумі 143 грн. 143 грн. 18 коп., за 7 годин вимушеного простою 10.07.2020 року в сумі двох третин ставки 167 грн. 05 коп., 640 грн. за час затримки у видачі трудової книжки з 28.07 по 30.07.2020 року. У відзиві на позовну заяву представник ДНТБ України просить суд залишити позов [PERSON] без задоволення, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. У судовому засіданні [PERSON] та його представник позов підтримали, просили позовні вимоги задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Представники ДНТБ України у судовому засіданні проти задоволення позов заперечували, посилаючись на його безпідставність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Судом установлено, що з 16.09.2008 року [PERSON] перебував у трудових відносинах із ДНТБ України, а з 01.01.2017 року працював на посаді бібліотекаря першої категорії відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення бібліотечних систем. Як вбачається зі змісту наказу ДНТБ України від 21.05.2020 року № 22 продовжено на території ДНТБ України режим карантину до 22.06.2020 року, звичайний режим роботи працівникам зазначеним у додатку № 1 до цього наказу, серед яких є і [PERSON] , відновлено з 01.06.2020 року, прийом відвідувачів відновлено з 10.06.2020 року (т. 1 а.с. 105-108). Відповідно до доповідної записки завідувача відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення бібліотечних систем [PERSON] від 07.07.2020 року бібліотекар першої категорії цього відділу [PERSON] 07.07.2020 року з 08:30 год. до 12:30 год. був відсутній на робочому місці (т. 1 а.с. 109). Крім того, 07.07.2020 року о 15 год. 00 хв. помічником директора з кадрових питань ДНТБ України [PERSON] , юрисконсультом [PERSON] та головним бібліотекарем сектору фонду науково-технічної літератури та періодики [PERSON] складено акт про відсутність [PERSON] на роботі 07.07.2020 року у період з 08:30 год. до 12:30 год. (4 години). Згідно відмітки [PERSON] від 08.07.2020 року він не згоден з актом, був присутній на роботі, на робочому місці знаходився у захисній масці (т. 1 а.с. 110). 08.07.2020 року [PERSON] написав заяву про звільнення з роботи за п. 4 ст. 36 КЗпП України, а також заяву про надання відпустки перед звільненням (т. 1 а.с. 25-26). Указані заяви направлені [PERSON] до ДНТБ України поштою, що підтверджується його заявою про досудове врегулювання та чеком відділення поштового зв`язку від 08.07.2020 року про відправлення про оплату поштового відправлення (т. 1 а.с 27). Разом з цим, 08.07.2020 року завідувач відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення бібліотечних систем [PERSON] вніс в.о. директору ДНТБ України [PERSON] подання про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за прогул без поважної причини у виді догани (т. 1 а.с. 112). Відповідно до акту, складеному 09.07.2020 року о 13 год. 00 хв. помічником директора з кадрових питань ДНТБ України [PERSON] , юрисконсультом [PERSON] та головним бібліотекарем сектору фонду науково-технічної літератури та періодики [PERSON] , [PERSON] не вийшов на роботу та був відсутнім 09.07.2020 року з 8:30 год. до 12:30 год. (4 години). Цей акт на ознайомлення [PERSON] не надавався (т. 1 а.с. 115). Відповідно до акту, складеному 13.07.2020 року о 17 год. 15 хв. помічником директора з кадрових питань ДНТБ України [PERSON] , юрисконсультом [PERSON] та головним бібліотекарем сектору фонду науково-технічної літератури та періодики [PERSON] , [PERSON] не вийшов на роботу та був відсутнім 13.07.2020 року з 8:30 год. до 17:15 год. (4 години) (т. 1 а.с. 115). Аналогічні акти про відсутність [PERSON] на роботі складались 13, 14, 17, 20 07.2020 року (т. 1 а.с. 117, 119, 12, 123). Наказом ДНТБ України від 14.07.2020 року за № 126-К оголошено догану [PERSON] бібліотекарю першої категорії відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення бібліотечних систем за відсутність на робочому місці без поважних причин (прогул) 07.07.2020 року в період часу з 08:30 год. до 12:30 год. (т. 2 а.с. 52). 14.07.2020 року ДНТБ України направлено [PERSON] лист зі змісту якого вбачається, що йому відмовлено у наданні щорічної відпустки з 08.07.2020 року по 30.07.2020 року у зв`язку із тим, що згідно графіку відпусток її заплановано на серпень 2020 року. Крім того, [PERSON] повідомлено про застосування до нього 13.07.2020 року дисциплінарного стягнення у виді догани згідно (т. 1 а.с. 113). 18.09.2020 року [PERSON] направлено ДНТБ України лист, який отримано ДНТБ України 21.07.2020 року, зі змісту якого вбачається, що він не планує продовжувати трудові відносини з ДНТБ України, просить звільнити його з роботи, провівши остаточний розрахунок та надіслати трудову книжку поштою (т. 2 а.с. 53, 54). ДНТБ України від 27.07.2002 року видано наказ № 140-К, пунктом 1 якого визнано причини відсутності на робочому місці [PERSON] - бібліотекаря першої категорії відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення бібліотечних систем 09.07.2020 року в період часу з 08:30 год. до 12:30 год., 13.07.2020 року в період часу з 08:30 год. до 17:15 год., 14.07.2020 року в період часу з 08:30 год. до 17:15 год., а також з 21.07.2020 року по 27.07.2020 року включно не поважними (прогулом). Відповідно до п. 2 цього наказу визнано причини відсутності на робочому місці [PERSON] - бібліотекаря першої категорії відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення бібліотечних систем з 15.07.2020 року по 20.07.2020 року включно не з`ясованими. Згідно п. 3 цього наказу звільнено з 27.07.2020 року [PERSON] - бібліотекаря першої категорії відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення бібліотечних систем за відсутність на робочому місці без поважних причин (прогул) 09.07.2020 року в період часу з 08:30 год. до 12:30 год., 13.07.2020 року в період часу з 08:30 год. до 17:15 год., 14.07.2020 року в період часу з 08:30 год. до 17:15 год. за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - прогул (в тому числі відсутність на роботі більше 3-х годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як вбачається із запису [PERSON] на цьому наказі від 30.07.2020 року з наказом він не згоден, подавав заява на звільнення з 31.07.2020 року за ст. 36 КЗпП України (т. 2 а.с. 55, 56). Статтею 36 КЗпП України визначаються підстави припинення трудового договору. Як вбачається із заяви [PERSON] від 08.07.2020 року він просив звільнити його з роботи за п. 4 ст. 36 КЗпП України. Згідно п. 4 ст. 36 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Тобто указана норма є відсилочною та визначає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору. Однак, при прийнятті рішення про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про звільнення, що оформлена листом від 14.07.2020 року, адміністрацією ДНТБ України на указані вимоги закону уваги не звернуто та відмовлено в розірванні трудового договору з посиланням лише на неможливість звільнити позивача з роботи у зв`язку із скороченням, оскільки таке не проводиться, а також відсутність порушень роботодавцем умов трудового договору. При цьому у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] щодо порушення адміністрацією ДНТБ України умов укладеного з ним трудового договору. Разом з цим, за змістом ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Тобто, адміністрація ДНТБ України одержавши заяву [PERSON] від 08.07.2020 року про звільнення, в якій він повідомив роботодавця про розірвання укладеного з ним трудового договору, зобов`язана була видати наказ про його звільнення з цих підстав. За таких обставин не можна визнати обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам трудового законодавства подальше звільнення [PERSON] з роботи з інших підстав, ніж звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Таким чином, адміністрація ДНТБ України не мала підстав для відмови у наданні [PERSON] відпустки перед звільненням, оскільки така відпустка надається працівникові за його бажанням у разі його звільнення, в тому числі й за ст. 38 КЗпП України незалежно від затвердженого графіка щорічних відпусток на підприємстві чи в установі. Враховуючи установленні під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позову [PERSON] та визнання п.п. 1 та 2 наказу ДНТБ України від 27.07.2020 року за № 140-К «Про звільнення з роботи [PERSON] » - незаконними, а також зміну зазначеної у п. 3 цього наказу формулювання причини його звільнення з роботи з п. 4 ст. 40 КЗпП України «за прогул без поважних причин» на ст. 38 КЗпП України, а саме: «за власним бажанням», вказавши дату звільнення «31.07.2020 року» замість «27.07.2020 року». При цьому, як вбачається із досліджених у судовому засіданні матеріалів справи з [PERSON] проведений повний розрахунок при звільненні за фактично відпрацьований ним час, в том числі з урахуванням компенсації часу невикористаної щорічної відпустки, а тому суд не має підстав для задоволення вимог [PERSON] про стягнення недоплаченого заробітку. Також, не підлягає задоволенню вимога позову [PERSON] про стягнення компенсації за час затримки у видачі трудової книжки, оскільки виплачена йому компенсація часу невикористаної щорічної відпустки з урахуванням зміненої судом дати його звільнення охоплює час видачі трудової книжки. Крім того, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог не підлягає задоволенню клопотання сторін про стягнення на їх користь витрат на професійну правничу допомогу. При цьому суд звертає увагу на те, що розмір заявлених сторонами витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтовано завищеним, не співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, а також предметом спору, що виник із трудових правовідносин. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial