Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, обґрунтовуючи свої вимоги таким. З 24 червня 2017 року позивач з відповідачкою перебували у шлюбі, який зареєстрований Куп`янським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Після укладання шлюбу позивач переїхав жити до відповідачки та перевіз до неї свої особисті речі, а саме: комод, виготовлений на замовлення, вартістю 1500 грн 00 коп.; ліжко, виготовлене на замовлення, вартістю 2000 грн 00 коп.; нові міжкімнатні двері в упаковці, вартістю 700 грн 00 коп.; електричну батарею, вартістю 300 грн 00 коп.; ручну соковижималку, вартістю 300 грн 00 коп.; 40 листів шиферу 1,10 м х 0,50 м, 50 листів шиферу 1,70 м х 1,10 м, вартістю 1000 грн 00 коп.; 30 плінтусів на стелю по 2 м, вартістю 200 грн 00 коп.; запчастини на автомобіль ВАЗ 2106 (вікно в зборі, лобове скло, руль, електронний тромплер в зборі, паяльну лампу, распредвал в зборі, лещата маленькі, 4 колеса в зборі), вартістю 2000 грн 00 коп. Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 27 квітня 2018 року шлюб між ними розірвано. Однак особисті речі [PERSON] залишилися у [PERSON] . На прохання позивача повернути вищевказані речі колишня дружина відповідає відмовою. У зв`язку із вищевикладеним, позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. 09 лютого 2021 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем не надано доказів того, що спірне майно взагалі існує, що воно було придбано позивачем та відповідачка заволоділа цим майном без відповідної правової підстави. Крім того вказала, що позивач не довів та не підтвердив належними та допустимими доказами те, що таке майно існує, його вартість, а також те, що воно знаходиться у відповідачки, яка ним заволоділа та утримує у себе. Жодних доказів щодо наявності спірного майна та його вартості позивачем не надано. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, надавши до суду відзив, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Справу просила розглянути за її відсутності. За результатами судового розгляду на підставі повідомлених учасниками справи обставин та наданих ними доказів, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 24 червня 2017 року, виданого Куп`янським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] та [PERSON] 24 червня 2017 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 09. Згідно з рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 27 квітня 2018 року (справа № 618/330/18), шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було зареєстровано 24 червня 2017 року Куп`янським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і дії принцип верховенства права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Стаття 387 ЦК України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до постанови ВС від 18 травня 2020 року (справа № 381/3165/17), віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Згідно з Постановою Верховного Суду України від 02 березня 2016 року (справа № 6-3090цс15) витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Верховний Суд України в Листі «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01 липня 2013 року визначив, що у процесі розгляду спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути виключно власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором. Отже, враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна. Таким чином, для витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 387 ЦК України необхідно, щоб між власником та володільцем майна не існувало договірних відносин і майно перебувало у володільця не на підставі укладеного з власником договору. З матеріалів справи вбачається, що договірних відносин з приводу спірного майна між позивачем та відповідачкою не існує, доказів на їх існування до справи не додано. Пункт 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачає, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Посилання відповідачки [PERSON] у відзиві на позовну заяву на те, що позивачем не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами факт існування спірного майна, факт його придбання та його вартості, суд вважає обґрунтованими. З вищевказаних положень випливає, що позивачем необхідно довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, чого ним зроблено не було. Жодних доказів, які б підтверджували наявність спірного майна, факт його купівлі позивачем, його вартість, матеріали справи не містять. Пункт 26 вищевказаної Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року також вказує, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. З обставин справи вбачається, що позивач з власної волі передав та перевіз відповідачці спірне майно в той час, коли вони перебували у шлюбі. Пункт 19 тієї ж Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року, зазначає, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, в незаконному володінні якої це майно знаходилося, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. З огляду на вказаний пункт, майно, яке витребовується з чужого незаконного володіння, має бути індивідуально визначеним майном. Внаслідок відсутності доказів наявності спірного майна, його вартості, встановити приналежність спірного майна до індивідуально визначеного майна не є можливим. Посилання відповідачки про те, що позивачем не надано жодних доказів того, що вона заволоділа спірним майном та що воно знаходиться у неї, суд вважає також обґрунтованим через положення вищевказаного пункту. Пояснення свідка [PERSON] про те, що вони грузили та перевозили особисті речі [PERSON] до [PERSON] свідчить тільки про те, що позивач за власним волевиявленням перевіз спірне майно до відповідачки, однак не може свідчити, що на час розгляду справи вказане майно існує у володінні відповідачки. Інших доказів перебування такого майна у її володінні до суду не надано. З аналізу вищевказаних положень законодавства, можна зробити висновок, що звертаючись до суду з позовом для витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) на підставі ст. 387 ЦК України суду необхідно з`ясувати та встановити такі обставини: відсутність правочину, укладеного між позивачем та відповідачем (володільцем майна); необхідність доведення позивачем наявності титулу власника майна; необхідність доведення позивачем вибуття майна із власності поза його волею; необхідність доведення позивачем володіння відповідачем майном; необхідність доведення позивачем недобросовісності (обізнаності) відповідача про незаконність володіння майном; майно, що є предметом витребування, повинно відповідати індивідуальним ознакам, якими воно було наділене в період володіння позивачем. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з пунктом 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Під час судового розгляду цієї справи судом було встановлено, що договірних відносин з приводу спірного майна між позивачем та відповідачкою не існує; позивачем не додано та не підтверджено наявності у нього титулу власника спірного майна; вибуття майна із власності відбулося за його волею; володіння та знаходження на час розгляду справи майна у відповідачки не доведено; належність майна до індивідуально визначеного майна визначити не є можливим. Таким чином, всупереч вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені в позові, спростовуються відповідачкою, наданим нею відзивом. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed