Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та обґрунтував позов тим, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За усною домовленістю в даному житловому будинку була зареєстрована відповідач, [PERSON] , [INFO] . Починаючи з березня 2016 року [PERSON] не заселилась до будинку та без будь -яких пояснень не знімаючись з реєстрації переїхала жити до іншого місця. Де на даний час знаходиться відповідачка, [PERSON] , позивачу не відомо. Будь-які відносини з відповідачем не підтримуються, контактів не залишилось. Реєстрація відповідача створює перешкоди позивачу в користуванні житловим будинком, позивач не може скористуватись субсидією по оплаті комунальних послуг. Саме тому, позивач, як власник житла, вимушений звернутися до суду із позовною завою. Позивач в судове засідання не з`явився. Про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. В прохальній частині позовної заяви позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилась і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надала, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином за місцем реєстрації за адресою вказаною в позові та копії паспорта відповідача, яку надала позивач, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, а також через оголошення на сайті суду. Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Необхідно зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Таким чином, судом вживалися всі необхідні та можливі заходи для повідомлення та виклику відповідача в судові засідання, проте відповідач до суду не з`явився. З метою недопущення затягування розгляду справи, беручи до уваги викладені вище обставини, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності сторін. Згідно з п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до договору купівлі - продажу від 04 червня 2008 року [PERSON] купив у гр. [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з державного реєстру правочинів № 6029174 від 04 червня 2008 року виданого приватним нотаріусом Кравченко І.О., про надання витягу з Державного реєстру правочинів від 04 червня 2008 року, № б/н, Кравченко І.О. приватний нотаріус Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області, встановлено, що № правочину: 2937094, найменування правочину: договір купівлі - продажу, відомості про документ: дата нотаріального посвідчення: 04 червня 2008, номер у реєстрі нотаріальних дій: 1597, документ посвідчено: Чернігівська область, Приватний нотаріус Кравченко І.О., Бланки: ВКО 731038. Предмет правочину: реєстраційний номер об`єкту у РПВН: 20794117, будинок, житловий, адреса: [ADDRESS] . Відчужувач: [PERSON] . Набувач: [PERSON] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Комунальним підприємством «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації Чернігівської обласної ради», номер витягу: 19541602, дата: 15 липня 2008 року, встановлено, що житловий будинок, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за реєстраційним номером 20794117, номер запису: 67, в книзі: 1. Власником даного житлового будинку є [PERSON] , підстава виникнення права власності: договір купівлі - продажу, реєстраційний № 1597 від 04 червня 2008 року, [PERSON] , приватний нотаріус Козелецького районного нотаріального округу, форма власності: приватна, частка: 1/1. Відповідно до довідки виданої 27 липня 2021 року за вих. № 11/591 виконкомом Козелецької селищної ради Козелецького району Чернігівської області про те, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] і має такий склад сім`ї: дружина - [PERSON] , 1957 року народження, син - [PERSON] , 1981 року народження, невістка - [PERSON] , 1960 року народження. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї [PERSON] , 1955 року народження, який проживає в [ADDRESS] , від 15 липня 2021 року, встановлено, що комісія в складі депутата Козелецької селищної ради Солошина Віктора Володимировича, сусідів: [PERSON] та [PERSON] цього числа провели обстеження житлово-побутових умов сім`ї [PERSON] . В ході обстеження було виявлено, що його невістка [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , але не проживає. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла. Частина друга ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в будинку відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов позивача підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved