Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. На обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що відповідно до рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 26.10.2012р. у цивільній справі №225/1846/12 з нього на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON] . З часу прийняття судового рішення позивач постійно і в повному обсязі сплачує аліменти на користь відповідачки на утримання дитини. Але за час який пройшов після винесення судового рішення, змінився його майновий стан та життєві обставини. Позивач зазначає, що постійно хворіє та відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12-ААБ №076184 від 26.09.2018 йому встановлена перша Б група інвалідності безтерміново. Також зазначив, що коли кардинально погіршилося його здоров`я, він змушений періодично проходити курси лікування в лікувальних закладах, та в даний час не має можливості сплачувати аліменти у тому розмірі, в якому це визначено рішенням суду. Єдиним джерелом доходів позивача є пенсія яку він отримує, але її розмір є недостатнім навіть для покриття його витрат на лікування і придбання необхідних медикаментів. Позивач в міру своїх можливостей намагається отримати додатково ще якісь доходи, працює, але розмір таких доходів є незначним. Враховуючи викладене, [PERSON] просив суд винести рішення, яким зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] на утримання доньки, зменшивши розмір аліментів до 100 гривень щомісяця. Ухвалою суду від 12.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Додатково пояснив, що в даний час він не працює та отримує лише 1700 грн. пенсії. Доходи, які він отримує, не дозволяють сплачувати аліменти на утримання доньки у більшому розмірі, ніж він просить. Також повідомив, що відмовився від своїх батьківських прав на дочку Крістіну . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про дату та час судового розгляду повідомлялася належним чином за місцем реєстрації, однак поштовий конверт повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання». Відзив на позов не подала. Крім того, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач була повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, призначеного на 22.02.2021 через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про що в матеріалах справи наявне підтвердження (а.с.95). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У ч. 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд встановив, що відповідно до довідки №8896 від 06.07.2020 виданої Тростянецьким районним відділом державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), станом на 06.07.2020 р. відділом ДВС проводиться стягнення із доходів [PERSON] , [INFO] , які він отримує як пенсію в ПФУ та заробітну плату у Філії «Переробний комплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика» в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, згідно виконавчого листа №1846/12 від 06.11.2012 р. Тростянецького районного суду Вінницької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.10.2012 р. щомісячно і до повноліття дитини. Станом на [INFO] заборгованість по сплаті аліментів по примусовому виконанню виконавчого листа №1846/12 від 06.11.2012 р., відсутня (а.с. 8). Згідно довідки №420 від 06.07.2020, виданої Тростянецьким відділом обслуговування громадян (сервісного центру), [PERSON] знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Вінницькій області та отримує пенсію по інвалідності. Розмір доходу [PERSON] з січня по червень 2020 року становить 7651 грн (а. с. 10). У 2018р. [PERSON] , [INFO] перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Тростянецької ЦРЛ, що підтверджується копією виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с.13). [PERSON] встановлена перша Б група інвалідності безтерміново, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертної комісії від 26.09.2018 серії 12 ААБ №076184 (а. с. 7). Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. В силу дії ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці. За приписами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. При цьому, з аналізу статті 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Встановлено, що позивач є батьком неповнолітньої [PERSON] і, на підставі ст.180 СУ України, зобов`язаний утримувати дочку до досягнення нею повноліття. Разом з тим, [PERSON] у своєму позові просить змінити розмір аліментів, що стягується за рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області з відсоткової ставки до 100 грн. посилаючись на погіршення свого стану здоров`я. Однак, визначений позивачем розмір аліментів, що становить 100 грн. щомісячно, не буде відповідати як інтересам дитини так і вимогам чинного законодавства, визначений ст. 182 СК України. Факт погіршення стану здоров`я платника аліментів та отримання пенсії у розмірі 1700 грн. не звільняє [PERSON] від обов`язку забезпечувати належне утримання своєї неповнолітньої дочки та сплачувати аліменти у мінімальному розмірі, визначеному законом. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №355/511/17, постанова від 07.11.2018. Конституцією України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття (стаття 51). Виключень для батьків, які є особами з інвалідністю, Основний закон нашої держави не передбачає. Окрім того, судом береться до уваги той факт, що у позивача станом на день звернення до суду відсутня заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом №1846/12 від 06.11.2012 р. у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для відповідного віку, що свідчить про його спроможність сплачувати аліменти у розмірі визначеному рішенням суду. Адже майновий стан позивача не може складатись виключно з заробітної плати чи пенсії, до майнового стану позивача відноситься також наявність у нього рухомого та нерухомого майна, інших об`єктів цивільного права. Також судом враховується, що Тростянецьким районним судом Вінницької області від 12.08.2019 було прийнято рішення, що набрало законної сили та яким встановлено відсутність підстав для зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] зважаючи, що єдиною підставою для зменшення розміру аліментів, як зазначає позивач є отримання ним пенсії по інвалідності розмірі 1579,85 грн. (а.с.25-27). Подану позивачем виписку з історії хвороби за 2018 рік та квитанції на придбання ліків, суд оцінює критично, оскільки ніким не заперечується, що [PERSON] потребує лікування, однак це не позбавляє його обов`язку сплачувати аліменти на утримання дочки.. Посилання [PERSON] , що він подав до уповноважених органів заяву про відмову від своїх батьківських прав на дочку [PERSON] , [INFO] , не заслуговують на увагу, оскільки особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, що прямо визначено ст. 166 СК України. Крім того, даних, що підтверджують дійсне позбавлення його батьківських прав відносно дочки [PERSON] суду не надано. Суд вважає, що зменшення розміру аліментів, який визначений рішенням суду, до 100 гривень щомісячно у зв`язку з погіршення стану здоров`я позивача, не відповідає вимогам сімейного законодавства, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Таке рішення суду дозволить забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, рішенням суду відмовлено, суд дійшов висновку про віднесення судових витрат на рахунок держави. Доказів понесення відповідачем по справі судових витрат суду не надано. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed