Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк», в якій просить розірвати кредитний договір № ML 708/101/2008 від 19 травня 2008 року, укладений між ним та [PERSON] акціонерним товариством «ОТП Банк» та визнати припиненим договір іпотеки № ML 708/101/2008 від 19 травня 2008 року, укладений між ним та [PERSON] акціонерним товариством «ОТП Банк». В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що за кредитним договором №ML 708/101/2008 від 19 травня 2008 року він, як позичальник отримав від АТ «ОТП Банк» грошові кошти в розмірі 26200 доларів США на придбання будинку №67 по вул. Ленінградська в м. Південне Харківського району Харківської області. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] було придбано вищезазначений житловий будинок. 19 травня 2008 року за договором іпотеки № РML 708/101/2008, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №1088 позивач передав даний будинок відповідачу в іпотеку. Протягом часу дії кредитного договору позивач свої зобовязання виконував належним чином, сплачуючи щомісячні платежі відповідно визначеного сторонами графіку. Позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду з вищезазначеним позовом ним фактично сплачено 29653 доларів США, з яких 10791 доларів США кредиту та 18862 доларів США процентів. 03 квітня 2015 року у звязку з істотною зміною обставин позивач звернувся до відповідача з пропозицією, щодо розірвання кредитного договору № ML 708/101/2008 від 19 травня 2008 року. Однак не отримав жодної відповіді на дану пропозицію. В обґрунтування своєї пропозиції позивач зазначив, що обставини, якими керувалися сторони при укладенні кредитного договору № ML 708/101/2008 від 19 травня 2008 року істотно змінилися, внаслідок чого суттєво порушився баланс інтересів сторін вказаного договору. Для розірвання зазначеного кредитного договору наявні одночасно всі умови, які прямо передбачені ст. 652 ЦК України. Згоди, щодо приведення кредитного договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, або щодо розірвання зазначеного договору, сторони не досягли з огляду на відсутність будь-якої відповіді відповідача щодо пропозиції позичальника. При укладенні договору сторони керувалися тим, що позивач в цілому придбав житловий будинок №67 по вул. Ленінградська, в м. Південне Харківського району Харківської області. Відповідачем надано кредит саме на придбання в цілому зазначеного житлового будинку. Право власності на зазначений житловий будинок на момент укладення спірного правочину жодною особою не оспорювалося, будинок під арештом або обтяженнями не перебував. Прийняття взаємного рішення сторонами кредитного договору, щодо суми кредиту, строків повернення кредиту, фінансових ризиків банку, було обумовлено серед іншого наявністю забезпечення повернення кредиту позичальником, а саме іпотекою всього житлового будинку №67 по вул. Ленінградська в м. Південне Харківського району Харківської області та земельною ділянкою під названим будинком. Надання відповідачем та отримання позивачем кредиту за вказаним вище кредитним договором під придбання в цілому житлового будинку №67 по вул. Ленінградська в м. Південне Харківського району Харківської області відбивало усвідомлення і передбачуваний баланс майнових інтересів сторін. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року договір купівлі-продажу житлового будинку №67 по вул. Ленінградська в м. Південне Харківського району Харківської області від 19 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1084 визнано частково недійсним в 1/2 його частині. Право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку визнано за третіми особами. Таким чином, позивач став власником лише 1/2 частки спірного житлового будинку. Позивач зазначає, що він здійснив всі дії для усунення причин, що призвели до зміни обставин, які існували до укладення спірного правочину, а саме в апеляційному порядку оскаржив вищезазначене рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року, яким були створені нові обставини, що впливають на укладений кредитний договір. Таким чином, виникла ситуація, причини створення якої знаходяться за межами дій контрагентів спірного договору і внаслідок чого від них не залежить. Зміна обставин призвела до того, що позивач де-юре «придбав» невиділену в натурі ? частку житлового будинку №67 по вул. Ленінградська в м. Південне замість придбання будинку в цілому. Позивач де-факто отримав кредит під невиділену в натурі ? частку житлового будинку №67 по вул. Ленінградська в м. Південне «за вартістю» цілого житлового будинку №67. В іпотеці банку безпідставно стали перебувати будинок №67 і земельна ділянка, розташована за адресою вул. Ленінградська в м. Південне, щодо яких змінився правовий статус та виникли умотивовані підстави для визнання правовстановлюючого документу на земельну ділянку недійсними в частині. Позивач вважає, що в спірній ситуації наявні одночасно всі умови, прямо передбачені ч. 2 ст. 652 ЦК України, а саме: ані позичальник, ані кредитор не могли розумно передбачити таку зміну в момент укладення кредитного договору. Відсутність у спірному договорі будь-яких застережень щодо можливої зміни обставин, свідчить про те, що сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. Окрім цього, під час посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 травня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] було перевірено належність продавцю за договором відповідного майна на праві власності та відсутність будь-яких обмежень або заборон. Як вбачається зі змісту рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року по справі №2034/2-2474/11 з позовом про визнання договору купівлі-продажу спірного будинку звернулася не сторона кредитного договору, а треті особи. Згідно з договором купівлі-продажу спірного житлового будинку позивач по справі сплатив продавцю за вищевказаний будинок 32870,00 доларів США, з яких 26200 доларів США кошти одержані в ПАТ «ОТП Банк» в кредит. Розрахунок вартості кредиту, строків погашення, забезпечення тощо було обумовлено придбанням саме будинку №67 в цілому, а не його частини. Станом на день звернення до суду позивачем сплачено ПАТ «ОТП Банк» 29653,00 доларів США, з яких 10791,00 доларів США тіло кредиту та 18862,00 доларів США проценти. У разі якщо б позивач міг передбачити зазначене, а саме той факт, що ним за кредитні кошти буде придбано не весь будинок, а лише 1/2 частина, спірний кредитний договір на таких кабальних умовах він би не укладав. Розірвання кредитного договору як основного зобовязання є підставою для припинення договору іпотеки, яким забезпечено виконання основного зобовязання. Крім того, з зустрічним позовом звернулося Публічне акціонерне товариство ОТП Банк в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором №ML-708/101/2008 від 19 травня 2008 року в розмірі 17618,82 доларів США, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 19 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № МL-708/101/2008, згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 26200,00 доларів США на придбання нерухомого майна, а позичальник зобовязався повернути банку суму отриманого кредиту, та оплатити відповідну плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором. Зобовязання за кредитним договором щодо своєчасного та повного погашення передбачених договором платежів не виконуються, у звязку з чим виникла прострочена заборгованість, яка станом на 28 березня 2016 року становить 17618,82 доларів США, з яких 15481,99 доларів США заборгованість по сплаті кредиту та 2136,83 доларів США заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 19 березня 2015 року по 27 березня 2016 року. Також, до суду звернулися треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] акціонерного товариства «ОТП БАНК», в якій просять визнати частково недійсним договір іпотеки №РML- 708/101/2008, укладений між [PERSON] акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON], в 1/2 його частці, предметом якого є житловий будинок №67 по вул. Ленінградській у м. Південне Харківського району Харківської області. В обґрунтування позовних вимог вказують на те, що вони є власниками по ? частки кожна житлового будинку, розташованого за адресою: м. Південне Харківського району Харківської області, вулиця Ленінградська, 67 на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 грудня 2015 року згідно яких. За [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, як на частку в спільному майні подружжя. Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 11 квітня 2008 року на імя [PERSON], реєстровий № 1-817, частково недійсним в ? його частині. Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в м. Південне по вул. Ленінградській, буд.№67, Харківського району Харківської області, укладений між [PERSON] та [PERSON] 19 травня 2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №1084, частково недійсним, в ? його частині. Визнано за [PERSON] та [PERSON], за кожним, право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 31 липня 2010 року, по ? частині житлового будинку, який розташовано в м. Південне по вул. Ленінградській, буд.№67 Харківського району Харківської області, який в даний час зареєстровано за [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2012 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року залишено без змін. 09 червня 2013 року [PERSON] помер, спадщину після якого прийняла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 грудня 2015 року, виданого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] [PERSON] та [PERSON] належить ? частка спірного житлового будинку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав власності, виданим КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 18 грудня 2015 року та приватним нотаріусом [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 грудня 2015 року. Інша 1/2 частка будинку належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2008 року. [PERSON] та [PERSON] стало відомо, що [PERSON] отримав від АТ «ОТП Банк» грошові кошти у сумі 26200,00 доларів США на придбання даного будинку. Даний будинок придбано за договором купівлі-продажу від 19 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], р.н. №1084. 19 травня 2008 року [PERSON] зазначений житловий будинок передав АТ «ОТП Банк» в іпотеку. Іпотека, яка була накладена на цей житловий будинок ще в 2008 році, порушує їх права, як власників та суперечить рішенню Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року. Вважають, що іпотека на цей будинок в цілому накладена необґрунтовано. Так як, договір купівлі-продажу було визнано частково недійсним вищезазначеним рішенням. Саме для здійснення договору купівлі-продажу, були взяті кредитні кошти, та укладений договір іпотеки. Тобто, договір іпотеки, є похідним договором від кредитного договору та договору купівлі-продажу, а якщо договір купівлі-продажу визнано в 1/2 частині недійсним, то і договір іпотеки підлягає визнанню недійсним в 1/2 частині. У відповідності до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення свої вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Предметом іпотеки може бути нерухоме майно, що знаходиться у власності іпотекодавця, яке він може відчужувати та на яке може бути звернене стягнення. [PERSON] та [PERSON] не укладали будь-яких договорів з АТ «ОТП Банк» і тому в них немає зобовязань перед банком. [PERSON] не мав права на весь будинок, в звязку з чим не мав права передавати весь зазначений будинок в іпотеку. Згідно зі ст. 41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 319 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, для захисту та реалізації права власності [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зазначеним позовом. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк» та позов третіх осіб із самостійними вимогами [PERSON] та [PERSON] позивач та представник позивача за первісним позовом не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк» - [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] та задоволення позовних вимог третіх осіб із самостійними вимогами [PERSON] та [PERSON] заперечувала. Зустрічний позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] та представник третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] та задоволення зустрічного позову [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк» заперечували. Свій позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] та представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ML708/101/2008 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 26200,00 доларів США на придбання нерухомого майна, строком до 19 травня 2025 року /а.с. 9-17 том 1/. 19 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область Харківський район, м. Південне, вул. Ленінградська, буд. 67. Зазначений житловий будинок з надвірними будівлями належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 11 квітня 2008 року за реєстровим № 1-817, зареєстрованого у КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 17 квітня 2008 року за №18541396, реєстраційний №4967954, номер запису 1555 в книзі 14. Продаж вчинено за суму 166000,00 гривень, що по курсу Національного банку України становить 32870,00 доларів США, які [PERSON] отримав повністю від [PERSON] ще до підписання цього договору, в тому числі за рахунок кредитних коштів, одержаних [PERSON] в ЗАТ «ОТП Банк». З п. 6 даного договору вбачається, що продавець гарантував, що житловий будинок з надвірними будівлями, який є предметом договору, на момент його укладення в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прав щодо нього у третіх осіб (в тому числі за договорами найму чи шлюбними договорами), як в межах, так і за межами України, немає. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року визнано договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в м. Південне по вул. Ленінградській, буд. №67, Харківського району Харківської області, укладений між [PERSON] та [PERSON] 19 травня 2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №1084, частково недійсним, в 1/2 його частці. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2012 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року залишено без змін. За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі змісту рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року та зі змісту ухвали апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року, 05 травня 2008 року, тобто за 14 днів до укладення [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку до суду звернулась [PERSON] з позовом про визнання права власності на зазначений житловий будинок. Зазначене, свідчить про те, що [PERSON] достовірно знаючи про існування спору, 19 травня 2008 року уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1084. Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1)В момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2)Зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3)Виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4)[PERSON] суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Отже, для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідно наявність всіх перелічених умов одночасно. До того ж, вимагаючи розірвання договору на підставі статті 652 ЦК України на позивача покладається, у відповідності до статті 60 ЦПК України, обовязок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що укладаючи 19 травня 2008 року кредитний договір №ML 708/101/2008 йому не було відомо про існування спору між [PERSON] та [PERSON], не надано доказів того, що [PERSON] приховав від нього цю інформацію. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] був обізнаний про існування спору та мав передбачити в момент укладення кредитного договору, що обставини за для яких він потребував значної грошової суми можуть змінитися. Також, зі змісту рішення вбачається, що стороною по даній справі був [PERSON], однак він до суду не зявився, хоча був повідомлений належним чином про день та час слухання справи, рекомендованою кореспонденцією з повідомленням. Що свідчить, про те, що в порушення вимог п. 2 ч. 2 ст. 652 ЦК України [PERSON] не повідомив суду той факт, що спірний житловий будинок перебуває під іпотекою та не заявив клопотання про залучення ЗАТ «ОТП Банк» до участі у справі в якості третьої особи, що дає підстави суду вважати про відсутність турботливості та обачності з його сторони, які від нього вимагалися. Позивачем не доведено наявності всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання кредитного договору у звязку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині розірвання кредитного договору № ML 708/101/2008 від 19 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] Враховуючи вищевикладене, немає підстав для припинення договору іпотеки, яким забезпечено виконання основного зобовязання. Що стосується зустрічного позову, то відповідно до кредитного договору № ML 708/101/2008 укладеного 19 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (статут [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк», затверджений Рішенням Загальних зборів Акціонерів №62 від 19 квітня 2013 року), та [PERSON], згідно умов якого Банк зобовязався надати [PERSON] кредит на придбання нерухомого майна у розмірі 26200,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,25% річних з датою остаточного повернення кредиту 19 травня 2025 року, а останній зобовязався повернути Банку суму отриманого кредиту, та оплатити відповідну плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені Кредитним договором. Договір складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою. В забезпечення виконання за зазначеним договором 19 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», від імені якого діє Приватна фірма «Харківське агентство нерухомості» в особі [PERSON] та [PERSON] укладений договір іпотеки №РМL-708/101/2008, відповідно до умов якого для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобовязань, іпотекодавець цим надає іпотеко держателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, місто Південне, вулиця Ленінградська, будинок 67, який складається з: житлового будинку літ. «А-1» - дерево, житловою площею 34,60 кв.м., загальною площею 61,80 кв.м. та надвірних будівель: «Б» - сарай; «И» - вбиральня, 1, 2 огорожа. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У зазначених кредитному договору та договорі іпотеки визначені всі суттєві умови кредитного договору щодо виду банківських послуг, строку дії договору, валюти, процентної ставки, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобов'язань та інші. Зі змісту зазначеного кредитного договору вбачається, що [PERSON] підтвердив своїм особистим підписом (в обох його частинах) та договорі іпотеки, що ознайомився і згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також з Графіком платежів, який є Додатком №1 до кредитного договору № ML 708/101/2008 укладеного 19 травня 2008 року, в якому останній також поставив свій підпис. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у строк, відповідно до умов договору та вимог закону, а згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1.7.2. кредитного договору, Банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитною/ними заявкою/ами позичальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в кредитній/их заявці/ках позичальника. На підставі кредитної заявки [PERSON] від 19 травня 2008 року, в якій він просив видати йому кредит в розмірі 26200,00 доларів США шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з Кредитного рахунку на поточний рахунок №2620 [NUMBER], відкритий у ЗАТ ОТП Банк на його імя, шляхом кредитної трансакції на зазначений рахунок банком були переведені кредитні кошти у розмірі 26200,00 доларів США /а.с. 94 том 1/. Факт отримання від позивача кредитних коштів у розмірі 26200,00 доларів США [PERSON] не оспорюється. Пунктом 1.5 вищевказаного кредитного договору, встановлений порядок виконання боргових зобовязань. Зокрема, згідно п.п. 1.5.1, 1.5.1.1 кредитного договору, позичальник зобов'язаний щомісяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком відсотки відповідно до Графіку Платежів, шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено договором. Нараховані в порядку. Передбаченому договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту та в строк передбачений в Графіку платежів. Відповідно до п. 1.4 зазначеного кредитного договору, за користування кредитом позичальник зобовязаний сплатити банку відповідну плату в порядку та на умовах, визначених договором. Порядок та умови сплати процентів за користування кредитним коштами визначений у п. 1.4.1 зазначеного договору. Ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст.ст. 1048, 1054 ЦКУ в разі відсутності іншої домовленості сторін проценти за користування кредитними коштами сплачуються щомісячно до дня повернення кредиту. Проценти, визначені статями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Судом встановлено та підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості [PERSON] перед банком за Кредитним договором №ML 708/101/2008 укладеного 19 травня 2008 року, що останній допустив порушення грошового зобовязання за кредитним договором щодо погашення кредиту, процентів за користування кредитом у встановлені договором порядку та строки, у звязку з чим за відповідачем утворилася заборгованість, яка станом на 28 березня 2016 року складає 17618,82 долари США, яка складається: з заборгованості по сплаті кредиту у розмірі 15481,99 доларів США, заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 19 березня 2015 року по 27 березня 2016 року у розмірі 2136,83 доларів США. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України\~визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. П. 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» розяснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Як встановлено судом, обставиною, яка стала підставою для звернення позивача до суду з позовом про повернення заборгованості по кредиту виявився факт порушення позичальником [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. 20 травня 2015 року за вих. №22-2/874932 на адресу [PERSON] була направлена досудова вимога про повернення заборгованості по кредиту у розмірі 15481,99 доларів США та процентів у розмірі 353,3 доларів США, зі змісту якої вбачається, що відповідачеві був наданий строк протягом 30 календарних днів з дати відправлення даної вимоги сплатити зазначені суми заборгованості /а.с. 95 том 1/. На час розгляду справи судом, [PERSON] не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача [PERSON] від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України. При цьому, суд стягує з відповідача суму заборгованості за кредитним договором та процентів за його користування в іноземній валюті, виходячи з наступного. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі за №6-145цс14, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом в ході судового розгляду встановлено, що ПАТ «ОТП Банк» має необхідні ліцензії та дозволи на здійснення валютних операцій відповідно до вимог\~Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» (Банківська ліцензія №191 від 08 листопада 2006 року, Дозвіл №191-1 від 08 листопада 2006 року, Додаток до дозволу №191-1 від 08 листопада 2006 року, Генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій №191 від 05 жовтня 2011 року, яка була видана ПАТ «ОТП Банк» на право здійснення валютних операцій згідно з додатком). Виходячи з того, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, а є платою за користування кредитом. Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитним договором №ML 708/101/2008 укладеним 19 травня 2008 року, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк» (яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк») складає 17618,82 доларів США. Що стосується судових витрат з судового збору, то відповідно до платіжного доручення №2901355476 від 17 липня 2015 року /а.с. 82 том 1/ та платіжного доручення №2901373581 від 29 березня 2016 року /а.с. 21 том 2/ позивачем при предявленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3553,60 грн. та 1378,00 грн., а всього 4931,60 грн. Питання про стягнення понесених позивачем судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, а саме позивачу суд присуджує з відповідача понесені ним і документально підтверджені судові витрати з судового збору в розмірі 4931,60 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання частково недійсним договору іпотеки №РМL-708/101/2008 в 1/2 його частині, предметом якого є житловий будинок №67 по вул. Ленінградській у м. Південне Харківського району Харківської області, укладений між [PERSON] та АТ «ОТП Банк» 19 травня 2008 року суд зазначає наступне. Судом встановлено, що житловий будинок №67 розташований в м. Південне Харківського району Харківської області, по вул. Ленінградській в цілому є предметом іпотеки. За змістом ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням; боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання. За змістом ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Частиною 5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.\~Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). 19 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ML708/101/2008 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 26200,00 доларів США на придбання нерухомого майна, строком до 19 травня 2025 року /а.с. 9-17/. В забезпечення виконання за зазначеним договором 19 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», від імені якого діє Приватна фірма «Харківське агентство нерухомості» в особі [PERSON] та [PERSON] укладений договір іпотеки №РМL-708/101/2008, відповідно до умов якого для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобовязань, іпотекодавець цим надає іпотеко держателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, місто Південне, вулиця Ленінградська, будинок 67, який складається з: житлового будинку літ. «А-1» - дерево, житловою площею 34,60 кв.м., загальною площею 61,80 кв.м. та надвірних будівель: «Б» - сарай; «И» - вбиральня, 1, 2 огорожа. Отже, з вищезазначених договорів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не є боржниками за договором кредиту перед [PERSON] акціонерним товариством «ОТП БАНК» та вони не забезпечували виконання будь-яких зобовязань своїм нерухомим майном, а в даному випадку своїми частками житлового будинку, який розташовано в м. Південне Харківського району Харківської області, по вул. Ленінградській, 67. В звязку з чим їх посилання на те, що в разі невиконання [PERSON] основного зобовязання перед [PERSON] акціонерним товариством «ОТП БАНК», банком будуть порушені їх права власності, тому що банк буде мати право в разі невиконання [PERSON] забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок всього предмета іпотеку, а саме: житлового будинку, який розташовано в м. Південне Харківського району Харківської області, по вул. Ленінградській, 67, тоді як відповідно до рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року [PERSON] належить лише 1/2 частка спірного житлового будинку, є обґрунтованими та підлягають захисту. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташовано в м. Південне Харківського району Харківської області, по вул. Ленінградській, 67 /а.с. 247-а том 1/. [PERSON] належить 1/4 частка житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться в м. Південне Харківського району Харківської області, по вул. Ленінградській, 67, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] 17 грудня 2015 року, за реєстровим №1247 /а.с. 193 том 1/. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Аналогічна за змістом норма міститься в ст. 321 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачі зазначають, що вони разом є власниками ? частки спірного житлового будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини, якщо їх недійсність встановлена законом, та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом. За положеннями ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року визнано договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в м. Південне по вул. Ленінградській, буд. №67, Харківського району Харківської області, укладений між [PERSON] та [PERSON] 19 травня 2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №1084, частково недійсним, в 1/2 його частці. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2012 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року залишено без змін. Отже, власністю [PERSON] на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року є лише 1/2 частка житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться в м. Південне Харківського району Харківської області, по вул. Ленінградській, 67. Тому укладений 19 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», від імені якого діяла Приватна фірма «Харківське агентство нерухомості» в особі [PERSON] та [PERSON] договір іпотеки №РМL-708/101/2008, відповідно до умов якого для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобовязань, іпотекодавець цим надав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, місто Південне, вулиця Ленінградська, будинок 67, який складається з: житлового будинку літ. «А-1» - дерево, житловою площею 34,60 кв.м., загальною площею 61,80 кв.м. та надвірних будівель: «Б» - сарай; «И» - вбиральня, 1, 2 огорожа підлягає визнанню частково недійсним в 1/2 його частині, оскільки у [PERSON] не було законних підстав для забезпечення виконання зобовязання цілим житловим будинком. Суд, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та [PERSON], оскільки визнання частково недійсним договору іпотеки за рішенням суду є єдиним способом захисту майнових прав позивачів. Питання про стягнення понесених позивачем судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, а саме [PERSON] та [PERSON] суд присуджує з відповідачів понесені ним і документально підтверджені судові витрати з судового збору. Що стосується письмових заперечень представника [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк» - [PERSON], в яких вона просить у разі задоволення позову, забезпечити позов шляхом накладення арешту на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою:м. Південне Харківського району Харківської області, вул. Ленінградська, буд. 67, що належить [PERSON] та на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою:м. Південне Харківського району Харківської області, вул. Ленінградська, буд. 67, що належить [PERSON], до виконання грошового зобовязання [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22 грудня 2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Так, згідно ч.2 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Відповідно до вимог ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, після відкриття провадження, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Згідно вимог ч.4 ст.151 ЦПК України до заяви про забезпечення позову додаються її копії відповідно до кількості осіб, щодо яких просять вжити заходи забезпечення позову, та документ, що підтверджує сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову. Згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. При розгляді заяв про забезпечення позову, суд не вирішує питання про законність або обґрунтованість позовних вимог по суті. До предмету дослідження на цій стадії входить лише питання про те, чи може існуючий стан організації правовідносин ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення. В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» за № 9 від 22 грудня 2006 року, зокрема зазначено, що точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні судових справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк», предметом заявленого [PERSON] акціонерним товариством «ОТП Банк» позову є стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON], а до [PERSON] та [PERSON] публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» не предявляло жодних вимог. Суд не вбачає, що існує реальна загроза порушення прав та інтересів [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк» [PERSON] та [PERSON], за захистом яких він звернувся до суду. З огляду на наведене, заява представника [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк» - [PERSON] не відповідає вищезазначеним вимогам закону та не підлягає задоволенню. Крім того, слід зазначити, що цивільно-процесуальним законодавством не передбачено забезпечення позову за умови задоволення чи не задоволення позову. На підставі викладеного і

Outcome: approved