Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в обґрунтування якої зазначив, що з 01 липня 1993 р. він працював у ВП «Шахта ім [PERSON]» ПАТ «Лисичанськвугілля» на посаді підземного гірника з ремонту гірничих виборок 4р., відповідно до наказу №86к від 06.07.1993 р. 03 серпня 2016 року був звільнений за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію з виплатою допомоги в розмірі 3 місячного середнього заробітку на підставі наказу № 721к від 03.08.2016 р. При звільненні йому не виплатили у повному обсязі нараховану заробітну плату, так згідно довідки № 66 від 15.02.2017р. заборгованість на час звільнення становить 20571,11 грн. До цього часу заборгованість з заробітної плати не спалчена. Вказує, що його середньоденний заробіток складає 258 грн. 90 коп., що підтверджено довідкою №66 від 15.02.2017 року. Просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 4 серпня 2016 року по день ухвалення рішення у справі, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 258,90 грн., що на день звернення з позовом складає 37 022,70 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до початку судового засідання надав заяву про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 серпня 2016 року по момент винесення рішення по справі, виходячи з середньоденної заробітної плати 258 грн. 90 коп., що на день звернення з заявою складає 40388,40 грн., також ззазначив, що справу просить розглядати за його відсутності. Представник відповідача ПАТ «Лисичанськвугілля» [PERSON] судове засідання не зявився, надав письмову заяву, в якій уточнені позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно з копією трудової книжки серії БТ-ІІ № 1479171, [PERSON] на підставі наказу № 86к від 06.07.1993 прийнятий на посаду підземного гірника з ремонту гірничих виборок.\~ 03.08.2016 року [PERSON], на підставі наказу № 721к , звільнений на пенсію за стажем за ст.38 ч.1 КЗпП України зі сплатою допомоги в розмірі 3 місячної середньої заробітної плати (а.с.5). Відповідно до копії довідки № 65 від 15.02.2017 року, виданої ВП «Шахта ім. Д.Ф.Мельникова» ПАТ «Лисичанськвугілля», станом на 15.02.2017 року сума заборгованості з виплати заробітної плати [PERSON] складає 20571 грн. 11 коп. (а.с.16). Отже, судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 06.07.1993 року по 03.08.2016 року, на день звільнення і по теперішній час з ним не було проведено розрахунку з виплати заборгованості з заробітної плати. Відповідно до ст.7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73 р., Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз. 3 п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати №, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з довідкою № 66 від 15.02.2016 р., виданої ВП «Шахта ім. Д.Ф.Мельникова» ПАТ «Лисичанськвугілля», середньоденний заробіток [PERSON] складає 258,9 грн.(а.с.6). Виходячи з розміру середньоденного заробітку [PERSON], та враховуючи кількість робочих днів, починаючи з дня, наступного за днем його звільнення з\~ 04.08.2016 року - по день ухвалення рішення 19.04.2017 року, яка складає: - серпень 2016 року 19 днів - вересень 2016 року 22 дні - жовтень 2016 року 20 днів - листопад 2016 року 22 дні, - грудень 2016 року 22 дні, - січень 2017 року 20 днів, - лютий 2017 року 20 днів, - березень 2017 року 22 дні, - квітень 2017 року 13 днів, а всього 180 днів, загальний розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] складає 46 602 грн. (180 днів х 258,90 грн.). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вважає, що вони підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та з іншими вимогами, що випливають із трудових відносин. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

Outcome: approved