Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Бериславський районний сектор Управління державної міграційної служби, про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення, посилаючись на те, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.02.1999 року є власником будинку [ADDRESS]. 30 квітня 1988 року між ним та відповідачем було укладено шлюб та 11 жовтня 1988 року відповідач була зареєстрована у вказаному будинку. Шлюб між ними розірвано 03 жовтня 2001 року. Відповідач чинить йому перешкоди в користуванні його будинком. Оскільки він є власником квартири і відповідач уже не є членом його сім'ї тому просить усунути перешкоди в користуванні будинком, шляхом виселення відповідача. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що відповідач як колишній член сім'ї відповідно до ст. 156 ЖК України, має право на проживання у спірному будинку, у вказаному будинку проживає в даний час разом з сином, іншого житла не має. Вислухавши позивача, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.02.1999 року [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. 30 квітня 1988 року між відповідачем та [PERSON] було укладено шлюб та 11 жовтня 1988 року відповідач була зареєстрована у вказаному будинку. 03 жовтня 2001 року шлюб між сторонами розірвано. З довідки виконкому Веселівської сільської ради від 29 січня 2015 року №126 вбачається, що [PERSON] проживає та зареєстрована у [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст.269, 270, 310, 311 ЦК України право на місцепроживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місцепроживання, здійснюють батьки. Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового Кодексу Україниосіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). За п.50 листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» відповідно до ст.157 ЖК України члена сім'ї власника (у тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК, а не у зв'язку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника. Позивач в позовній заяві не навів жодних конкретних прикладів систематичного порушення відповідачем правил співжиття або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до неї зазначених у вказаній Постанові Пленуму Верховного Суду України таких або аналогічних заходів реагування. Також позивачем не надано жодного належного письмового доказу, що вищевказані заходи попередження застосовувались до відповідача, а тому суд прийшла до висновку щодо відсутності передбачених ст.116 ЖК України підстав для його виселення. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в даному випадку права позивача не порушені відповідачем, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed