Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, вказуючи на те, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.12.2013 року серії ВТО №415351, він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У цьому будинку зареєстрований відповідач, який у цьому будинку не мешкає. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 15.07.2014 року складеного депутатом Новогродівської міської ради [PERSON], відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] на протязі того періоду, як він став власником цього будинку. Неодноразово вони з дружиною йому говорили про те, що йому треба знятися з реєстраційного обліку. І тепер він змушений звертатися до суду, щоб вирішити це питання. Вважає, що його права, як власника нерухомого майна порушені. Посилається на ст.ст.72, 150, 191 ЖК України. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинком [ADDRESS]. [PERSON] з позовом [PERSON] не згодний, та звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про вселення в житлове приміщення, вказуючи на те, що з 14.12.2005 року він був зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS], в будинку своїх батьків, як член сім»ї на підставі ст..405 ЦК України, в якому він виріс разом з молодшою сестрою [PERSON]. Так продовжувалось до того часу, доки в будинку проживала його матір [PERSON], на яку після смерті його батька було зареєстровано право власності на будинок, тобто до весни 2013 року. Він мешкаючи у будинку допомагав матері проводити ремонт, давав гроші на пластикові вікна, на інше. Також надавав їй іншу допомогу: привозив на своїй машині вугілля, газ, давав гроші на продукти харчування. Родини на даний час він не має, так як не має місця постійного мешкання, ні будинку, ні квартири. Іншого житла крім цього будинку він не має. В будинку у нього була своя кімната, ліжко, його особисті речі. Свою машину марки ВАЗ 1976 року випуску, він ставив до гаражу, розташованому у дворі вказаного будинку. Починаючи з літа 2013 року, він став помічати з боку своєї сестри [PERSON], яка одружилася з [PERSON] та з боку самого [PERSON] неодноразові недружні випади та заяви в його бік, щодо виселення з будинку, який на той час належав його матері. Будинок великий, та причини їхній дій, йому були не зрозумілі. [PERSON] почав залишати у дворі свою нову машину та виказувати невдоволення з приводу того, що позивач, чужа йому людина, користується гаражем. Необґрунтовано виказував підозру про крадіжку речей з будинку та гаражу. В зв'язку з цим надсилав йому ображаючі смс повідомлення, в чому його підтримувала його дружина. Його принижували та ображали намагаючись принудити покинути будинок. В липні 2013 року вказаними людьми було сфабрикована проти нього цивільна справа (був поданий позов від імені його матері про визнання його втративши правом користування житловим приміщенням), розраховуючи, що він після цього буде змушений покинути будинок. Однак, після звернення його до міліції, з приводу підробки документів, а саме: актів депутата по факту його не мешкання у будинку, позов був залишений судом без розгляду. Даний факт стався ще тому, що матір відчувала до нього жалість та не могла переступити через родинні відносини. Він продовжував мешкати у будинку, де в той час відповідач з дружиною провели дорогий ремонт. На його пропозицію допомоги, відповідали відмовою. Встановили нові вхідні двері та металеві ворота, а ключей йому не дали. Він вимушений був перелазити через паркан та проситися пустити його в будинок або ночувати де інде. Починаючи з липня 2014 року господарі фактично вигнали його з будинку. На його доводи, що йому ніде більше жити, ніхто не реагував. Так як він був змушений звертатися до міліції та місцевих органів влади, він дізнався про договір купівлі-продажу будинку від 27.12.2013 року, згідно якого його матір продала, а [PERSON] купив будинок. Враховуючи, що раніше він був вселений у будинок власником будинку, його матір'ю, вважає що дане право за ним зберігається незалежно від того, що даний будинок переходить по будь-яким обставинам у власність іншої особи. Під час проведення капітального ремонту у будинку та по його завершенню [PERSON], ніяких претензій до нього не заявляв та до часу подання позову до суду про виселення не попереджав. Він продовжує користуватися правом проживання в даному будинку та будь-яких підстав для виселення, які передбачені ст.165 ЖК України, на даний час не має. Він звертався до міліції та до місцевих органів влади, але йому продовжують перешкоджати мешкати в даному будинку. В липні 2014 року [PERSON] знову подав позов до суду щодо визнання його втратившим права користування жилим приміщенням. Він змушений тимчасово мешкати у знайомих, друзів, а влітку на території подарованого його матір'ю 29.03.2007 року дачної земельної ділянки у флігелі, який будувався для зберігання сільськогосподарського інвентарю. Він неодноразово просив [PERSON] впустити його до будинку для ночівлі, але останній його не впускає. Просить суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в здійсненні права користування та вселити в житлове приміщення, яке розташоване в [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні уточнив позовні вимоги зустрічного позову та просить суд стягнути з [PERSON] на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 12180 грн. З грудня 2013 року відповідач йому протиправно перешкоджає в здійсненні його права на вільне користування та проживання в житловому приміщенні. З того часу він був змушений шукати можливості існування та проживання в тяжких умовах. Тобто на день звернення до суду пройшло вже 10 місяців і за кожен день і за кожен місяць його страждань вважає справедливим просити відшкодування моральної шкоди у розмірі мінімальної заробітної плати в місяць, яка дорівнює 1218 грн., а за 10 місяців складає 12180 грн. До теперішнього часу відповідач досі продовжує перешкоджати йому у праві користування та проживання. [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги позовної заяви підтримав, та вказує, що [PERSON] приховав, що мав свою частину у цьому будинку, яку він обміняв на квартиру. Наприкінці грудня він купив спірний будинок, сплативши продавцю, яка була єдиним власником будинку, грошову суму, зазначену у договорі купівлі-продажу. Вважає, що він як власник будинку, має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю та чому він як власник житлового будинку повинен вселити [PERSON] до себе у будинок. Вважає, що зустрічний позов не підлягає задоволенню та просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю. Представник [PERSON] позов підтримує, просить його задовольнити, зустрічний позов не визнає, просить відмовити. Представник [PERSON] з позовом [PERSON] не згоден, просить відмовити, зустрічний позов підтримує, просить задовольнити. Вислухавши сторони та свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про вселення в житлове приміщення та стягнення моральної шкоди, не обґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що згідно нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2013 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив будинок [ADDRESS]. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов, виданого 15.07.2014 року депутатом Новогродівської міської ради [PERSON], у будинку [ADDRESS] проживають [PERSON], його дружина [PERSON] та син [PERSON], а також за даною адресою зареєстрований, але не проживає [PERSON] Відповідно до п.6 договору купівлі-продажу від 27.12.2013 року укладеного між попереднім власником та [PERSON], продавець зобов'язується знятися з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у відчужуваному будинку, звільнити відчужу вальний житловий будинок від речей. Проте, до теперішнього часу в спірному житловому будинку зареєстрований [PERSON] з 14.12.2005 року, що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Донецькій області, копією паспорту. Право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами, який розташований у [ADDRESS], підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 27.12.2013 року, який укладений в передбаченій законом формі, а саме, нотаріально посвідчений та відповідно до ст.ст.657, 334 ч.4, 182 ЦК України право власності на це майно зареєстровано у встановленому законом порядку, тобто [PERSON] набув право власності на спірний житловий будинок у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.1ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. На теперішній час, як обґрунтовано зазначає [PERSON], договір купівлі-продажу від 27.12.2013 року спірного будинку недійсним не визнано, та [PERSON] його не оскаржував. Відповідно до ч.1 ст383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Такі ж гарантії встановлені і ст.321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи, що [PERSON] є власником спірного житлового будинку, [PERSON] не має права порушувати його законні права на володіння та користування спірним житловим будинком, в тому числі право на проживання в цьому будинку. [PERSON] має право на володіння та користування належним йому на праві власності житловим будинком незалежно від стосунків, які склалися між сторонами та незалежності від наявності у нього іншого житла. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Свідок по справі [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її сином, а [PERSON]- зятем, чоловіком дочки. Їй на праві власності належав будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10.08.1993 року. Восени 2005 року в свій будинок вона зареєструвала свого сина [PERSON], де він жив, приблизно, на протязі року. Потім він продав квартиру в м.Селидове та став жити в квартирі своєї співмешканки, а влітку на дачі, яку вона- [PERSON] на нього оформила. При цьому ремонт цієї дачі зробив зять. Зять також зробив ремонт у спірному будинку, який вона йому продала 27.12.2013 року. Син участі в утриманні будинку не приймав, хоча будинок був в дуже поганому стані, навіть не було проведено електричество. При цьому вона казала сину, що продає будинок та на той час якого-небудь майна сина в будинку не було. Згідно копії ордеру обміну за №189 від 17.05.1990 року був здійснений обмін квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] на частину житлової площі в будинку [ADDRESS], що належала [PERSON] та згідно свідоцтва про право власності на житло за №9062 від 05.09.1995 року квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] Згідно договору від 29.03.2007 року [PERSON] подарувала земельну ділянку, розташовану на території Селидівської міської Ради с/т «Енергетик», призначену для ведення садівництва, [PERSON] Свідок по справі [PERSON] пояснила, що [PERSON]- її чоловік, а [PERSON] - брат. В будинку матері брат жив з 2005 року приблизно один рік, потім на дачі чи в квартирі цивільної дружини. Зі спірного будинку його ніхто не виганяв. 27.12.2013 року мати продала їм будинок, в якому вони з чоловіком зробили ремонт та з червня 2014 року стали в ньому постійно проживати. Брат за час реєстрації в будинку ніякої участі в утриманні будинку не приймав. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони є сусідами [PERSON] Вони бачили [PERSON] іноді на подвір»ї будинку. Щоб він жив у ньому постійно, вони не бачили. [PERSON] казала, що той живе на дачі. Згідно ухвали Новогродівського міського суду від 19.11.2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, залишений без розгляду. Факт подання цього позову суд вважає (в протиріч пояснень [PERSON] та його представника) тим, що [PERSON], будучи власником домоволодіння, ще раніше приймала спроби визнати [PERSON] таким, що втратив право користування спірним будинком. Посилання [PERSON] та його представника на ч.1 ст.405 ЦК України, а саме, що члени сім»ї власника житла (яким є [PERSON]), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, відповідно до закону, є безпідставною, так як за чинним житловим та сімейним законодавством, членами сім»ї власника житлового приміщення визнаються: дружина (чоловік) власника житла, їх діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство ( ч.2 ст.64 ЖК України). При цьому необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім»ї з власником житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членом сім»ї її власника. Тоді як, хоча [PERSON] і є сином [PERSON], від якої [PERSON] набув право власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу, але у судовому засіданні ні з пояснень самих сторін, ні з пояснень свідка [PERSON], та інших свідків чи документів, не доведено спільне проживання та ведення спільного господарства [PERSON] ні з одним із власників- ні з [PERSON] (первинним власником будинку), ні з [PERSON] Періодичне (з тривалим терміном) навідування [PERSON] своєї матері [PERSON] та користування гаражем, що знаходиться у дворі будинку, суд не вважає підтвердженням постійного спільного проживання з первинним власником житла та ведення спільного з ним господарства, а з теперішнім власником спірного будинку та його членами сім»ї у [PERSON] стосунків зовсім ніяких немає. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги [PERSON] про вселення у спірний житловий будинок з посиланням на те, що його права порушені, як члена сім»ї, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. [PERSON] визнає, що він не є членом сім'ї [PERSON], що договір найму житлового приміщення з ним не укладався. Враховуючи, що [PERSON] через дії [PERSON], який без його згоди вже тривалий час зареєстрований у спірному будинку та не бажає знятися з реєстрації добровільно, не може в повній мірі здійснювати своє право користування спірним будинком, його право власності підлягає захисту. Договір купівлі-продажу спірного будинку від 27.12.2013 року, на підставі якого житловий будинок придбаний [PERSON], відповідачем в установленому законом порядку не оспорювався, тобто доводи відповідача щодо належності йому спірного житлового будинку є безпідставним. Оскільки [PERSON] не надав суду доказів щодо своїх правових підстав користування спірним житловим будинком, право власності [PERSON] підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS]. Вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди в розмірі 12180грн. суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, так як згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, наслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних наслідків, заподіяних фізичній особі саме противоправною поведінкою іншою особою. Тоді як по даній справі судом не встановлено яких либо протиправних дій з боку [PERSON] відносно [PERSON], та і сам останній суду не довів в чому саме він притерпів немайнову, моральну шкоду та в чому виразилися його психічні страждання.

Outcome: approved