Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення вимог просить встановити факт його проживання із [PERSON] однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; припинити право спільної сумісної власності та визнати за позивачем право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що з початку 2000 року він мешкав однією сімєю із [PERSON] як чоловік та жінка, однак шлюб вони не реєстрували, весь період спільного проживання супроводжувався теплими стосунками, вони вели спільне господарство, були повязані спільним побутом та мали єдиний сімейний бюджет. В середині 2000 року за спільні кошти ними було придбано квартиру [ADDRESS], в якій вони постійно мешкали. За час спільного проживання спільними зусиллями була придбана різна побутова техніка та меблі, зроблено капітальний ремонт в квартирі. Неодноразово вони спільно виїжджали на спільний відпочинок, у компаніях та на відпочинку їх друзів зявлялись разом. [PERSON] з 2000 року не мала постійного місця працевлаштування, періодично підробляла, мала серйозні проблеми із здоровям, давались у знаки наслідки перенесеної у 1998 році черепно-мозкової травми, вона два рази на рік проходила курси лікування. Весь час позивач був поряд, підтримував та допомагав їй, всі витрати на лікування та догляд взяв на себе. 11.10.2014 [PERSON] померла, витрати на організацію поховання позивач також повністю взяв на себе. Після смерті [PERSON]Є залишилось нерухоме майно: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS], заповіт [PERSON] не складала. Рідний брат [PERSON] [PERSON] як спадкоємець другої чергу звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. Позивач також звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак йому було повідомлено про необхідність доведення факту спільного проживання із спадкодавцем для отримання права на спадщину. Враховуючи, що нормами діючого законодавство передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, позивач звернувся до нотаріуса для виділу йому частки у спільній сумісній власності подружжя, йому було відмовлено, оскільки факт спільного проживанням встановлюється лише у судовому порядку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача Харківської міської ради у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надійшли його заперечення по суті позовних вимог з підстав їх недоведеності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у його письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. Від третьої особи Сьомої Харківської державної нотаріальної контори до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності державного нотаріуса [PERSON] у звязку із завантаженістю. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також допитаного в якості свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 23.06.2000 [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ПН ХМНО [PERSON], за умовами якого придбала у власність квартиру [ADDRESS]; право власності зареєстровано в КП «ХМБТІ» 26.06.2000. 11.10.2014 [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі і на квартиру [ADDRESS]. Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до Сьомої ХДНК звернувся рідний брат померлої [PERSON], як спадкоємець другої черги. Позивач [PERSON] також звернувся до Сьомої ХДНК із заявою про видачу на його імя свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя після смерті [PERSON], однак постановою від 11.06.2015 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки не має можливості встановити, що [PERSON] є чоловіком [PERSON], було розяснено, що вказаний факт може бути підтверджено рішенням суду про встановлення факту родинних відносин. Позивач зазначає, що з початку 2000 року він мешкав однією сімєю із [PERSON] як чоловік та жінка, однак шлюб вони не реєстрували, весь період спільного проживання супроводжувався теплими стосунками, вони вели спільне господарство, були повязані спільним побутом та мали єдиний сімейний бюджет. За спільні кошти ними було придбано квартиру [ADDRESS], в якій вони постійно мешкали. За час спільного проживання спільними зусиллями була придбана різна побутова техніка та меблі, зроблено капітальний ремонт в квартирі. Неодноразово вони спільно виїжджали на спільний відпочинок, у компаніях та на відпочинку їх друзів зявлялись разом. [PERSON] з 2000 року не мала постійного місця працевлаштування, періодично підробляла, мала серйозні проблеми із здоровям, давались у знаки наслідки перенесеної у 1998 році черепно-мозкової травми, вона два рази на рік проходила курси лікування. Весь час позивач був поряд, підтримував та допомагав їй, всі витрати на лікування та догляд взяв на себе. Витрати на організацію поховання [PERSON] позивач повністю взяв на себе. Правовим обґрунтуванням своїх вимог позивач посилається на положення ст.ст. 60, 70, 74 Сімейного кодексу України щодо належності майна, набутого подружжям, їм на праві спільної сумісної власності, рівності часток майна дружини та чоловіка у разі поділу майна, а також визначення режиму майна, набутого жінкою і чоловіком, які проживають разом без реєстрації шлюбу. Однак [PERSON] померла, відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України у момент смерті припинилась її цивільна правоздатність, а тому суд не вправі вирішувати питання про права осіб, які не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності у звязку зі смертю. Тобто питання щодо поділу майна подружжя після смерті одного з них має вирішуватися лише відповідно до норм Спадкового права. Як зазначено в Постанові № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сімї, тощо. Окремо зазначено про те, що проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. При цьому позивач не ставить питання щодо надання йому права на спадкування, визначення черговості спадкування, а лише висуває вимоги при встановленні факту спільного проживання як чоловік та дружина визнати за ним право власності на частку у спільній сумісній власності подружжя. Положеннями ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням викладених положень суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо поділу майна чоловіка та жінки, які мешкали однією сімєю без реєстрації шлюбу, відповідно до положень ст.ст. 60, 70, 74 Сімейного кодексу України, заявлені безпідставно та необґрунтовано, а тому задоволенню не підлягають. Що стосується вимог [PERSON] про встановлення факту його спільного проживання із [PERSON], то і в цій частині позов задоволенню не підлягає. Так, в порядку цивільного судочинства розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п. 5) ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, якщо від цього факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт. На підтвердження факту спільного проживання із [PERSON] позивачем надані письмові докази ксерокопії фотокарток, на яких позивач сфотографований разом із [PERSON], ці фото датовані періодом 2007-2012 роки; ксерокопіями чеків та рахунків на придбання побутової техніки у 2006 році, офісного крісла в 2014 році, медичної документації на підтвердження стану здоровя [PERSON] та копії трудової книжки, а також копії свідоцтва про поховання [PERSON], виданого [PERSON] Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є сусідкою, постійно мешкає в будинку № 17 по вул.. Костичева в м. Харкові, однак зареєстровано за іншою адресою. Підтвердила, що бачила позивача [PERSON], він мешкав у квартирі № 26, однак точну дату його появи не змогла пригадати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що [PERSON] він знав з 1995 року, із позивачем він познайомився в 2000 році, коли [PERSON] звернулась до нього, щоб позичити гроші на купівлю квартири, був присутній при укладанні договору купівлі-продажу. Після придбання квартири [PERSON] віддав його позичені кошти, однак жодних письмових доказів цього не має, періодично він відвідував квартиру, бачив, як [PERSON] спільно із [PERSON] проводили ремонт, брата [PERSON] він бачив декілька раз та знає, що він також позичав гроші на придбання квартири. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою, мешкає в будинку № 17 по вул.. Костичева в м. Харкові. До їх будинку вселились [PERSON] та [PERSON], остання говорила, що [PERSON] є її чоловіком, інколи бачила [PERSON] на балконі, чула їх розмови через сміжну стіну. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] повідомив, що спірна квартира була придбана за спільні кошти батьків, також гроші давав він та його сестра. Цю квартиру його сестра вирішила придбати лише для себе, а тому право власності оформлювала на своє імя. Він декілька разів бував у спірній квартирі, позивача бачив у ній, однак він там мешкав останні чотири роки. До цього часу він бачив іншого чоловіка, з яким мешкала його сестра. Після смерті його сестри він отримав лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причини смерті, разом із [PERSON] вони приймали участь у похованні [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні також підтвердив, що факт позичання коштів на придбання квартири жодними письмовими доказами він підтвердити не може. Оцінивши усі надані докази у їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2000 року. Показання свідків не дають підстав для ствердження того, що між [PERSON] та [PERSON] склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, надані документи не засвідчують про сумісне придбання якихось речей, копії фотографій також не можуть засвідчувати про факт проживання однією сімєю та про те, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сімю\~складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Виходячи із змісту статті, витікають такі ознаки проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу:\~\~чоловік та жінка проживають разом; ведуть спільне господарство; мають єдиний бюджет.\~\~ Водночас і майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Належних та допустимих доказів на беззаперечне підтвердження факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю як чоловік та жінка з 2000 року не надано і судом не встановлено. До того ж встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу вже після смерті одного з них не тягне за собою застосування положень Сімейного кодексу України про поділ спільного майна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає заявлені [PERSON] позовні вимоги не обґрунтованими та такими що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed