Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив поділити їх спільно нажите як подружжя майно, а саме: квартиру [ADDRESS], визнати за ним право власності на 4 603/10 000 частин вказаної квартири, а за відповідачкою визнати право власності на 5 397/10 000 частин цієї квартири, обгрунтовуючи позов тим, що одружився з відповідачкою 09.11.1988р. і від шлюбу вони мають повнолітнього сина [PERSON], 1991р. народження. Під час шлюбу [PERSON] на сім*ю з трьох осіб: неї, чоловіка [PERSON] і сина [PERSON] отримала ордер на житлове приміщення в житлово-будівельному кооперативі «Обчислювач» від 20.05.1992р. на квартиру [ADDRESS]. В 2013р. він звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу з відповідачкою, однак в судовому засіданні було з*ясовано, що їх шлюб вже розірвано ще на підставі рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 04.06.1996р., про що йому відомо не було, оскільки весь час вони з дружиною постійно проживали в спірній квартирі як подружжя, вели спільне господарство, підтримували шлюбні стосунки та мали спільний бюджет. При цьому, 05.03.2013р., коли він вирішив розлучитися з дружиною і виявив втрату свідоцтва про їх шлюб, він отримав у Відділі РАЦС Святошинського РУЮ у м.Києві повторне свідоцтво про шлюб, який розірваний не був. У зв*язку зі з*ясуванням тих обставин, що шлюб є розірваним, провадження по справі за його позовом про розлучення було закрито. [PERSON] зареєструвала їх розлучення на підставі рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 04.06.1996р. лише 12.06.2013р. і саме ця дата розірвання їх шлюбу вказана в свідоцтві про розірвання шлюбу. Пайовий внесок за спірну кооперативну квартиру був виплачений частинами, а саме: 7 070 крб. - 10.12.1992р., 3 000,31 крб. - 20.01.1992р., 4 340 крб. - 04.12.1989р. і 1 244 крб. - 18.07.2013р. Позивач вважав, що усі проплати пайового внеску, крім останньої 18.07.2013р., в загальній сумі 14 410 крб. здійснені [PERSON] в період їх шлюбу, за спільні кошти і за рахунок коштів сімейного бюджету, що відповідає 9 206/10 000 частинам спірної квартири, які вважав їх спільною сумісною власністю, ? частина від якої становить 4 603/10 000 частин спірної квартири, на які просив визнати право власності за ним в порядку поділу спільного майна подружжя, а за відповідачкою відповідно просив визнати право власності на 5 397/10 000 частин спірної квартири (4 603 + 794). Просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 22, 28, 44 КЗпШС Української РСР, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 70 СК України. При цьому, позивач вважав, що трирічний строк позовної давності на поділ спільного майна подружжя ним не пропущено, оскільки шлюб офіційно розірвано між ним і відповідачкою лише 12.06.2013р., він постійно проживав в спірній квартирі, ніяких перешкод для цього не мав, останній платіж за кооперативну квартиру мав місце 18.07.2013р., відповідачка оформила право власності на спірну квартиру лише 31.07.2013р., а до цього вони мали право лише на паєнакопичення. В судовому засіданні позивач і його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також на порушення сімейних і майнових прав позивача. Відповідачка і її представники проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також просили застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки початок його спливу вважали за необхідне рахувати від дня розлучення сторін згідно рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 04.06.1996р., а не від дати реєстрації розлучення в органах РАЦС - 12.06.2013р. При цьому вказували про те, що з часу розлучення сторін в 1996р., вони хоч і продовжували проживати в одній спірній квартирі, однак не мали шлюбно-сімейних відносин та на грунті неприязних відносин між собою однією сім*єю не проживали. Крім цього, відповідачка зазначала, що гроші на пайові внески сплачувалися нею, а також надавалися їм батьками обох сторін, в тому числі знімалися з ощадної книжки матері відповідачки. Залучений під час розгляду справи як третя особа син сторін [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на те, що батьки давно живуть окремо, батько мешкає в одній кімнаті, а він із матір*ю - в іншій. Мати обіцяла, що квартира в подальшому залишиться йому. На даний час, батько раз-два на тиждень приходить до спірної квартири, а інший час ночує невідомо де. Батько вживає спиртні напої, у зв*язку із чим в нього з матір*ю виникали сварки, однак з квартири його ніхто ніколи не виганяв, він має свою кімнату, в якій він мешкає і там находяться його речі. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третю особу, дослідивши матеріали справи і матеріали цивільної справи №2-663/1996, допитавши свідка відповідачки [PERSON], суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до частини 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сини, не доказуються при розгляді справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб 09.11.1988р. (а.с. 10 - копія свідоцтва про шлюб) і від шлюбу вони мають повнолітнього сина [PERSON], 1991р. народження. Рішенням Ленінградського районного суду м.Києва від 04.06.1996р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний (а.с. 13 - копія рішення суду). Розлучення сторін зареєстровано в органах РАЦС 21.06.2013р. (а.с. 11 - копія свідоцтва про розірвання шлюбу). [PERSON] в 2013р. оскаржив рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 04.06.1996р. про розлучення в частині дати розлучення і ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 20.11.2013р. рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 04.06.1996р. залишено без змін (а.с. 45-46 - копія ухвали суду). Під час шлюбу [PERSON] на сім*ю з трьох осіб: неї, чоловіка [PERSON] і сина [PERSON] отримала ордер на житлове приміщення в житлово-будівельному кооперативі «Обчислювач» від 20.05.1992р. на квартиру [ADDRESS] (а.с. 14 - копія ордеру). Пайовий внесок за спірну кооперативну квартиру був виплачений [PERSON] частинами, а саме: 7 070 крб. - 10.12.1992р., 3 000,31 крб. - 20.01.1992р., 4 340 крб. - 04.12.1989р. і 1 244 крб. - 18.07.2013р., про що в матеріалах справи є довідки ЖБК «Обчислювач» (а.с. 19, 44 - копії довідок). Тобто, сума паєнакопичення за квартиру [ADDRESS] сплачена у повному обсязі 18.07.2013р. (а.с. 17 - копія довідки). Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS] 31.07.2013р. (а.с. 33-34 -витяг). Задовольняючи позов, суд виходив з наступного. Оскільки, співні правовідносини між сторонами щодо придбання спірної квартири виникли під час дії КпШС Української РСР 1969р. та продовжують існувати під час дії чинного СК України 2004р. і ЦК України 2004р., суд вважає за необхідне при вирішенні спору керуватися усіма вказаними вище нормами матеріального закону. Першим питанням, яке підлягає вирішенню, суд вважає з*ясування питання строків позовної давності. Як вказано в рішенні Ленінградського районного суду м.Києва від 04.06.1996р., яке набрало законної сили, відповідач [PERSON] проти розірвання шлюбу не заперечував, шлюб сторін носить формальний характер, миритися сторони не бажають… Такі обставини справи суд вважає встановленими відповідно до частини 3 ст.61 ЦПК України. Щодо визначення часу припинення шлюбу між сторонами, суд приходить до наступного. На час розлучення сторін в судовому порядку був чинним КпШС Української РСР 1969р., статтею 44 якого визначено про те, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. При цьому чинна на час розгляду справи частина 2 ст.114 СК України 2004р. визначає про те, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Тобто, законодавець як за минулим так і за чинним законодавством розділяє поняття розірвання шлюбу і припинення шлюбу. Так, минуле сімейне законодавство в частинах 2, 3 ст.29 КЗпШС України 1969р. передбачало про те, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Загальне правило щодо перебігу строків позовної давності визначалось в ст.76 ЦК України 1963р. про те, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права… Чинне законодавство в частині 2 ст.72 СК України визначає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З наведеного вбачається, що і попереднє, і чинне законодавство пов*язує позовну давність щодо поділу майна подружжя саме із часом розлучення осіб, а не із часом припинення шлюбу і визначає про те, що початок спливу строку позовної давності починається з часу, коли одному з колишнього подружжя стало відомо або повинно було б стати відомо про порушення його права. Враховуючи ті обставини, що і сторона позивача, і сторона відповідачки, а також третя особа - їх син, вказували про те, що [PERSON] постійно мешкає в спірній квартирі, питання щодо його виселення ніколи не виникало, ніхто його не виганяв, що свідчить про відсутність підстав, з якими законодавство пов*язує про початок перебігу трирічного строку позовної давності на судовий захист цивільного права особи, оскільки це право ніким не порушувалось і не оспорювалось. Крім цього, за змістом частини 1 ст.15 Закону України «Про власність» 1991р., право власності на квартиру виникає у члена житлово-будівельного кооперативу після сплати пайового внеску в повному обсязі. Як встановлено судом, пайовий внесок за спірну квартиру повністю був сплачений [PERSON] 18.07.2013р., відповідно можливо стверджувати, що саме 18.07.2013р. у відповідачки виникло право власності на квартиру як самостійний об*єкт нерухомого майна. Натомість, до повної виплати паю сторони мали право лише на поділ паєнакопичень, а не на поділ самої квартири в цілому і навпаки, право на поділ квартири, як самостійного об*єкта права спільної сумісної власності виникло у сторін після 18.07.2013р. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України 2004р., правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред*явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що оскільки право на спірну квартиру в цілому виникло у відповідачки лише 18.07.2013р., а тому лише після виникнення права можливий факт його порушення, не визнання або оспорювання. [PERSON] до уваги відсутність доказів про порушення права позивача на спірну квартиру до отримання правовстановлюючого документи на неї відповідачки та дату офіційної реєстрації останньою права власності на спірну квартиру 31.07.2013р., суд вважає, що даний позов заявлений [PERSON] в межах строку позовної давності. Щодо вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. У відповідності до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім*ю України» з наступними змінами та доповненнями вказано про те, що судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства... В спірному випадку це час розірвання шлюбу згідно рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 04.06.1996р. Так, відповідно до частин 1, 2 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вказана норма матеріального права повністю кореспондується з чинною ст.60 СК України. Згідно частини 1 ст.15 Закону України «Про власність» 1991р., член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно пункту 27 Типового статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №297 від 27.06.1972р., що був чинним до 30.04.1985р., коли був визнаний таким, що втратив чинність постановою Ради Міністрів УРСР №186, якою був затверджений наступний Типовий статут житлово-будівельного кооперативу, що містив аналогічні положення, тобто на час отримання відповідачкою спірної квартири в ЖБК «Обчислювач» і сплату пайових внесків, передбачено, що особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місці Ради народних депутатів, надається в безкоштовне користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім*ї, суми її пайового внеску та граничного розміру жилої площі, передбаченого пунктом 28 цього Примірного статуту. Тобто, кількість житлових кімнат та розмір житлової площі в кооперативній квартирі залежить від кількості членів сім*ї члена кооперативу, а оскільки [PERSON] був членом сім*ї члена кооперативу дружини [PERSON], то житлоплоща в спірній квартирі надавалась з врахуванням площі для його проживання. В пункті 28 вказаного вище Типового статуту житлово-будівельного кооперативу, крім іншого, зазначено, що квартира надається членові кооперативу на членів його сім*ї, вказаних у заяві про вступ до кооперативу; до цієї заяви включаються члени сім*ї, які перебувають з ним на обліку бажаючих вступити до кооперативу. Крім зазначених осіб, член кооперативу вправі включити до заяви дітей, які народилися після взяття його на облік, і дружину (чоловіка), що пізніше вселилася у жиле приміщення, займане тим з подружжя, що перебуває на обліку. Якщо вселення дружини (чоловіка) у жиле приміщення подружжя, що перебуває на обліку, було неможливим, до заяви може бути включений той з подружжя, що проживає окремо, крім випадків, коли він у даному населеному пункті або в приміській зоні забезпечений жилим приміщенням і не потребує поліпшення житлових умов. Враховуючи ті обставини, що в спірному випадку позивач [PERSON] на час отримання спірної кооперативної квартири відповідачкою [PERSON], був її офіційним чоловіком, проживав з нею та був включений в ордер на отримання кооперативної квартири [ADDRESS], що свідчить про те, що спірна квартира надавалась [PERSON] з врахуванням житлових прав та житлової площі її чоловіка [PERSON] Відповідно до пункту 54 цього ж Типового статуту житлово-будівельного кооперативу, члени сім*ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням… Члени сім*ї члена кооперативу, крім того з подружжя, що має право на частину паєнагромадження, не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей. До членів сім*ї члена житлово-будівельного кооперативу належать ті, що проживають разом з ним, дружина члена кооперативу, їх діти і батьки… Припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім*ї права користування займаним жилим приміщенням… З правового аналізу таких положень типового статуту житлово-будівельного кооперативу, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, випливає висновок про те, що [PERSON] був членом сім*ї члена житлово-будівельного кооперативу [PERSON], проживав разом із нею, має право на частину паєнакопичень, у зв*язку із чим має рівне із [PERSON] право користування жилим приміщенням в спірній квартирі і припинення шлюбу з членом житлово-будівельного кооперативу не позбавило його цих прав. Як встановлено судом, паєнакопичення за спірну квартиру сплачувались в період часу з грудня 1992р. по липень 2013р. і враховуючи ті обставини, що [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі з 09.11.1988р. по 04.06.1996р., то принаймні частина паєнакопичень сплачувалась подружжям [PERSON] під час шлюбу за спільні кошти, у зв*язку із чим є їх спільною сумісною власністю, а відповідно і частина спірної квартири належить [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Для вирішення питання щодо поділу спірної квартири між [PERSON] і [PERSON] як спільного майна подружжя, суд повинен визначити її частку, яка є їх спільною сумісною власністю, яка набута за кошти, сплачені подружжям в шлюбі. Так, [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі з 09.11.1988р. по 04.06.1996р. і за цей період часу ними були сплачені паєнакопичення в загальній сумі 14 410 крб., що відповідає 9 206/10 000 частинам спірної квартири, які відповідно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. ? частина від вказаної частки становить 4 603/10 000 частин спірної квартири, на які суд вважає за необхідне визнати право власності позивача, виходячи із загального правила рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, а за відповідачкою слід визнати право власності на інші 4 603/10 000 частини спірної квартири і 794/10 000 частини, як такі, що плачені після припинення ведення спільного господарства, не за кошти сімейного бюджету, а тому є її особистою власністю, що в цілому для відповідачки складає 5 397/10 000 частин спірної квартири (4 603 + 794), задовольнивши позовні вимоги. В обґрунтування джерела коштів на спірну квартиру відповідачка вказувала про те, що ці кошти надавались їй частково її батьками в дар. Так, за клопотанням сторони відповідача був допитаний свідок [PERSON], що є батьком відповідачки та показав про те, що він з дружиною давав гроші дочці в сумі приблизно 7 000 крб., а потім ще біля 2 000 крб. на кооперативну квартиру, в той час дочка перебувала в шлюбі з [PERSON], гроші надавалися на сім*ю безповоротно, тобто дарувалися на квартиру, в якій мали б проживати дочка із чоловіком та сином. Чинна на час існування вказаних вище правовідносин частина 1 ст.244 ЦК України 1963р. передбачала, що договір дарування на суму понад 500 крб., а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 крб. повинен бути нотаріально посвідчений. Цієї норми матеріального закону [PERSON] батьком, матір*ю і дочкою дотримано, також, не було. Крім цього, в матеріалах справи є надана стороною відповідачки ощадна книжка на ім*я матері відповідачки [PERSON] (а.с. 61 - копія), яка [INFO] померла (а.с. 62 - копія свідоцтва про смерть), з якої вбачається про зняття з неї заощаджень. Однак, із даного письмового доказу не можливо зробити висновок про те, що зняті з цієї ощадної книжки грошові кошти були використані саме на оплату паєнакопичень на спірну квартиру. В спірному випадку джерело коштів юридичного значення не має, оскільки не змінює правового статусу спірного нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя, а показання свідка щодо джерела коштів на оплату спірної квартири, правового значення не мають, оскільки не є належними і допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. А відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, суд враховує, що грошові кошти, які надавалися батьками обох сторін для оплати вартості кооперативної квартири, яка набувалась [PERSON] як членом житлово-будівельного кооперативу не особисто, а сім*єю, членом якої був також [PERSON] і ці обставини об*єктивно були відомі батькам обох сторін, тобто, грошові кошти надавалися фактично в інтересах сім*ї [PERSON]. Верховний Суд України в підпункті а) пункту 6 постанови Пленуму №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987р. з наступними змінами і доповненнями, роз*яснив про те, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах… Тобто, тлумачення Верховного Суду України щодо даного питання є більш широкими, оскільки навіть подаровані подружжю кошти або одержані ними у позичку для сплати пайового внеску до ЖБК не позбавляють паєнакопичення, а в подальшому і саму квартиру правового статусу спільної сумісної власності подружжя. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 072 грн.

Outcome: approved