Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що з 2 березня 2009 року він працював слюсарем-сантехником 4-го розряду в КП «ЖЕО № 20». З 1 лютого 2014 року КП «ЖЕО № 20» припинило надання послуг мешканцям з утримання будинків, змінило рід своєї діяльності та, не попередивши робітників про скорочення штату, фактично штат скоротило. 3 лютого 2014 року він звернувся із заявою про звільнення його згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України, оскільки іншої роботи йому запропоновано не було. Директор КП «ЖЕО № 20» відмовилася приймати його заяву, і він був вимушений направити заяву поштою. 28 лютого 2014 року його було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули. Він не згоден зі звільненням, оскільки з 3 по 28 лютого 2014 року виходив на роботу і весь робочий час знаходився на своєму робочому місці. Просить зобовязати відповідача поновити його на роботі, стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 3 лютого по 28 лютого 2014 року в сумі 2366 гривень 40 копійок, компенсацію за вимушений прогул з 1 березня по 15 травня 2014 року в сумі 5916 гривень, вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України в сумі 7099, 20 гривень та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 гривень Представник відповідача позов не визнала, суду пояснила, що в жовтні 2013 року в місті був проведений конкурс на визначення управителя будинків Центрально-Міського та Інгулецького районів, переможцем якого КП «ЖЕО № 20» не стало. Протягом 2 місяців з грудня 2013 по січень 2014 року представники підприємств-переможців конкурсу проводили співбесіди з працівниками ЖЕО № 20 з питань працевлаштування. Згідно договорів між УБЖБП міськвиконкому і підприємствами-переможцями конкурсу останні почали обслуговування будинків з 1 лютого 2014 року, а КП «ЖЕО № 20», яке не припинило фінансово-економічну діяльність, з цього часу почало розглядати питання подальшої роботи працівників, які не працевлаштувалися на підприємства-переможців конкурсу. Позивач на ці підприємства не влаштувався, з 3 по 28 лютого 2014 року на роботу не виходив без поважних причин. 19 лютого 2014 року комісія виїжджала за місцем мешкання позивача, який двері не відчинив, але зі слів сусідів він знаходився вдома, тобто в робочий час був відсутнім на роботі. В цей же день був складений акт про відсутність позивача на робочому місці без поважних причин. 24 лютого 2014 року був виданий наказ про прогули позивача в звязку з його відсутністю на роботі без поважних причин з 3 лютого по 24 лютого 2014 року. Цим наказом позивачу було оголошено догану. Листом, який був направлений позивачу поштою, він був попереджений, що в разі подальших прогулів він буде звільнений з роботи. Оскільки позивач продовжував прогулювати роботу, 28 лютого 2014 року він був звільнений за прогули без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України. Вважає всі дії відповідача законними та просить в позові відмовити. Вислухавши сторони, свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних обставин. В судовому засіданні встановлено, що з 2 березня 2009 року позивач працював слюсарем-сантехником 4-го розряду в КП «ЖЕО № 20» (а.с. 10). З 1 лютого 2014 року КП «ЖЕО № 20» припинило надання послуг мешканцям з утримання будинків, змінило рід своєї діяльності та, не попередивши робітників про скорочення штату, фактично штат скоротило. 3 лютого 2014 року позивач звернувся із заявою про звільнення його згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України, оскільки іншої роботи йому запропоновано не було, а потім направив заяву поштою (а.с. 6-7) Вказаний лист був отриманий відповідачем не пізніше 12 лютого 2014 року (саме ця дата стоїть як вхідний номер листа на відповіді на нього). Відповідь була дана 24 лютого 2014 року і в ній вказано, що питання про звільнення може бути розглянуто тільки в присутності позивача, що на підприємстві є робочі місця на які позивач може бути переведений, а також вказується, що в разі відсутності на роботі без поважних причин позивач може бути звільнений за прогули (а.с. 5). В наданій в судовому засіданні копії цього листа є напис позивача про отримання його 27 лютого 2014 року (а.с. 20). 28 лютого 2014 року позивача було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули (а.с. 10). Суд вважає, що позивач з 3 по 28 лютого 2014 року виходив на роботу і весь робочий час знаходився на своєму робочому місці, а тому звільнений він був безпідставно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працювала майстром в КП «ЖЕО № 20» і безпосередньо вона видавала слюсарям наряди на роботу. Кімната слюсарів, яка була їх робочим місцем до отримання нарядів на конкретну роботу, знаходиться на значній відстані від адміністративного приміщення підприємства. Коли вона, свідок, працювала на підприємстві, вона, отримавши від громадян заяви на ремонт, давала слюсарям наряди по телефону, і слюсаря виходили на роботу по конкретним адресам. Громадяни, що жили неподалік від кімнати слюсарів, могли звертатися безпосередньо до слюсарів, і в таких випадках слюсарі, повідомивши про це по телефону її, свідка, виходили на адреса громадян. На початку 2014 року всіх слюсарів і майстрів підприємства, в тому числі і її, вимусили написати заяви про звільнення, оскільки підприємство припинило надання послуг по ремонту. Підприємство, яке виграло тендер на ці роботи, гарантувало їй працевлаштування, і зараз вона виконує ту саму роботу, що виконувала у відповідачів. Чи всім робітникам ЖЕО підприємство, що виграло тендер, гарантувало працевлаштування, їй невідомо, чи гарантувало воно таке працевлаштування позивачу, їй невідомо, чи всі працівники, що звільнилися із ЖЕО, були прийняті на роботу в інше підприємство, їй невідомо. Суд вважає, що в даному випадку, звільняючи працівників за власним бажанням, відповідач порушив права працівників, оскільки в даному випадку було фактичне скорочення штатів в ЖЕО № 20. Звільнення всіх працівників, які стали непотрібні цьому підприємству, правильно було оформити по п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство), або по п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (змін в організації виробництва і праці), оскільки ці зміни були наявними: ЖЕО № 20, програвши тендер, позбавилося права на виконання частини робіт, які воно раніше виконувало, і працівники, які виконували ці роботи, стали непотрібні. При звільненні по п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України потрібна була гарантія від нового підприємства про працевлаштування звільненого працівника, при звільненні по п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України необхідно було за 2 місяці письмово попередити працівників про скорочення та сплатити вихідну допомогу у відповідності до ст. 44 КЗпП України. Суд вважає недоведеним твердження представника відповідача про те, що позивач був відсутнім на робочому місці в робочий час. Як вбачається із трудової книжки позивача, йому вже є 60 років, тобто він досяг пенсійного віку (1953 рік народження). Згідно його поясненням в нове підприємство його не схотіли брати саме із-за його пенсійного віку. Таким чином, звільнившись за власним бажанням, позивач втрачав роботу і не мав права на вихідну допомогу, як при звільненні в звязку із скороченням штату, про що позивач написав відповідну заяву. Суд не приймає до уваги наданих суду відповідачем актів та вважає їх такими, що не відображають дійсних обставин. Позивач не був в головному офісі підприємства, оскільки його робоче місце знаходилося в іншому місці. В своєму письмовому запереченні проти позову відповідач як на доказ відсутності на роботі позивача посилається лише на акт від 19 лютого 2014 року, згідно з яким комісія у складі начальника відділу кадрів, юрисконсульта і інженера з охорони праці в цей день у 12.45 годин виїжджала за місцем мешкання позивача, який двері не відчинив, але зі слів сусідки знаходився вдома, із чого був зроблений висновок, що позивач без поважних причин відсутній на роботі. Яка сусідка сказала, що позивач вдома, в акті не вказано, як не вказано в ньому про те, чи перевірялося в той день саме приміщення для слюсарів, де було робоче місце позивача (а.с. 18). В ході розгляду справи по суті представник відповідача надала суду ще 4 акти від 5.02.2014, 12.02.2014, 17.02.2014 і 28.02.2014 року про відсутність позивача на роботі в ці дні, але в цих актах взагалі не вказано, де саме комісія проводила перевірку в головному офісі підприємства, де у позивача не було свого робочого місця, чи в приміщенні для слюсарів, де було робоче місце позивача (а.с. 25, 26, 27, 28). Також як всі надані суду докази відсутності позивача на робочому місці з малою ймовірністю підтверджують цей факт, малоймовірним суд вважає, що позивач, який подав заяву про звільнення за ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпК України після цього почав прогулювати роботу, надаючи відповідачу повід звільнити його за прогули. Також проти наявності прогулів у позивача свідчить та обставина, що позивач 27 лютого 2014 року, тобто напередодні звільнення, був на роботі, де особисто отримав відповідь на свою заяву про звільнення, про що розписався (а.с. 20), але в нього не були витребувані письмові пояснення з приводу прогулів, докази пропозиції надати пояснення та відмови позивача їх надання суду не надані. Між тим відповідно до ст. 147 КЗпК України звільнення є одним із заходів дисциплінарного стягнення, а відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Отримавши наказ про звільнення від 28 лютого 2014 року, позивач 3 березня 2014 року, тобто в перший робочий день після двох вихідних, розписався в його отриманні (а.с. 21). Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередні1 роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно виданій відповідачем довідці про доходи позивача його середньомісячний заробіток склав 2366 гривень 40 копійок. Суд вважає, що цей заробіток повинен бути стягнутий за лютий 2014 року, коли позивач не був звільнений, виходив на роботу, але заробіток за цей час не отримав. За період з 1 березня 2014 року по 15 травня 2014 року тобто за 2 з половиною місяці повинно бути стягнуто 5916 гривень. Суд вважає, що в стягненні вихідної допомоги повинно відмовити, оскільки відповідно до ст. 44 КЗпПК вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п.п. 1, 2, 6 ст. 40 цього Кодексу, в даному ж випадку рішенням суду позивач поновлюється на роботі. Суд вважає, що незаконним звільненням з роботи відповідач завдав позивачеві, вимушеному звертатися до суду, прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, моральних страждань, але вважає, що заявлена сума відшкодування моральної шкоди не відповідає ступеню страждань позивача і в цієї частині позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial