Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] в місті Сімферополь АР Крим померла його дружина [PERSON] , що підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серії 35 №012129, виданим «Державною бюджетною установою охорони здоров`я АР Крим «Кримське Республіканське бюро судово-медичної експертизи» та довідкою про смерть № 2577, виданою «Відділом реєстрації смерті м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції АР Крим». Зазначає, що вказані документи, що свідчать про смерть дружини, відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними і не створюють ніяких правових наслідків, тому на даний час в нього немає ніяких правових документів, які б підтверджували, що його дружина померла та визнавалися на території України. У зв`язку із викладеним, з метою реалізації прав та обов`язків, пов`язаних із смертю особи, заявник звернувся до суду з даною заявою та просить встановити факт смерті своєї дружини [PERSON] в місті Сімферополь, АР Крим. Заявник [PERSON] до судового засідання не прибув, але надав клопотання про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги просив задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного: У відповідності з п.5 ч.2\~ст. 293 ЦПК України\~в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.8 ч.1\~ст. 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як передбачено ч.ч.1, 2\~ст. 317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції України\~та законів України. В силу ч. 1\~ст. 18 цього Закону\~громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених\~Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно п. 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, суд встановлює факт смерті за умовами підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є чоловіком [PERSON] , що підвтерджеється копіями паспортів [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] та серії ЕС №141434. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в місті Сімферополь, АР Крим. Факт смерті вказаної особи підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим «Державною бюджетною установою охорони здоров`я АР Крим «Кримське Республіканське бюро судово-медичної експертизи» та довідкою про смерть № 2577, виданою «Відділом реєстрації смерті м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції АР Крим». Зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону вбачається, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. За таких обставин, медичне свідоцтво про смерть серії 35 №012129, видане «Державною бюджетною установою охорони здоров`я АР Крим «Кримське Республіканське бюро судово-медичної експертизи» та довідка про смерть № 2577, видана «Відділом реєстрації смерті м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції АР Крим», є недійсними на території України. Згідно з положенням п. 2 ч. 1\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. [PERSON] померла в місті Сімферополь, АР Крим в той час, коли ця територія є тимчасово окупованою. Суд приймає, як доказ смерті [PERSON] медичне свідоцтво про смерть серії 35 №012129, видане «Державною бюджетною установою охорони здоров`я АР Крим «Кримське Республіканське бюро судово-медичної експертизи» та довідку про смерть № 2577, видану «Відділом реєстрації смерті м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції АР Крим». Відповідно до ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі «намібійські винятки» в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих установою, що знаходиться на окупованій території, як доказів, оскільки суд виходить з того, що можливості збору доказів смерті на окупованій території можуть бути істотно обмеженими. Суд дійшов висновку про те, що обставини, повідомлені заявником, знайшли своє належне підтвердження під час судового розгляду справи, наявні підстави для задоволення заяви, а саме - встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] в місті Сімферополі, АР Крим. Виходячи з викладеного, оцінивши докази з врахуванням вищенаведених обставин у їх сукупності з огляду на міжнародну практику, суд вважає заявлені заявником вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved