Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який було зареєстровано 13 вересня 2003 року Радгоспівською сільською радою Близнюківського району Харківської області, посилаючись на наступне. З лютого 2018 року вони проживають окремо, подружні відносини та ведення спільного сумісного господарства припинено, поновлювати які не бажають. Основна причина розпаду сім'ї - різниця характерів, відсутність взаєморозуміння та довіри. Суперечок про поділ майна в них немає. Від шлюбу є діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Згоду на утримання дітей між ними досягнуто. 26.04.2018 позовна заява з додатками надійшла до суду, цього ж дня відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена судді Морозу О.І. З метою отримання відомостей про місце реєстрації відповідача 27.04.2018, та повторно 30.05.2018 було направлено запити до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання відповідача на які, 05.06.2018 надійшла інформація з якої вбачається, що відповідач зареєстрована за адресою зазначеною в позові. 06 червня 2018 року, ухвалою суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче судове засідання призначено на 08 год. 30 хв. 02 липня 2018 року. У підготовче судове засідання сторони не з'явилися. Ухвалою суду від 06.07. 2018 підготовче судове засідання закрите, справа призначена до судового розгляду по суті на 08 год. 30 хв. 17 вересня 2018 року. Сторони, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання 17.09. 2018 не з'явилися, надавши до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, на примирення не погоджуються, позивач просить позов задовольнити, відповідач позов визнала. Відзив на позов відповідачем до суду не надано. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. На підставі письмових заяв сторін судове засідання проведене за їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст.206 ЦПК України оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Як встановлено судом сторони є громадянами України, про що свідчать фотокопії їх паспортів(а.с.5-8). Із оригінала свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 13.09.2003 Радгоспівською сільською радою Близнюківського району Харківської області, вбачається що 13.09.2003 [PERSON] та [PERSON] одружились. Прізвища обох з подружжя, після одруження - [PERSON]. Актовий запис №3(а.с.4). Від шлюбу [INFO] в них народився син [PERSON], а [INFO] року син - [PERSON], про що свідчать фотокопії свідоцтв про народження(а.с.9-10). Із довідки про склад сім'ї Вишневської сільської ради Близнюківського району Харківської області від 25.04.2018 № 02-30/221 вбачається, що сім'я [PERSON] проживає [ADDRESS](а.с.11). Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що передбачено ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно зі змістом ст.55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.ч.3,4 ст.56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом достовірно встановлено, що сторони створити міцної сім'ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подружні стосунки припинилися. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлено одним із подружжя. Відповідно до ст.112 цього ж Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року встановлено, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей». Як вбачається з матеріалів справи сторони шлюбні відносини не підтримують та відновлювати не збираються, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, а тому подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Спору про розподіл майна, що є спільною власністю на даний час не має. Згоди про отримання дітей досягнуто. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Отже, підстави, на які посилається позивач, наполягаючи на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сторони міцної сім'ї не створили, збереження сім'ї неможливе, шлюб фактично розпався та існує формально, а тому позов і підлягає задоволенню. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.115 Сімейного Кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судові витрати позивачем сплачені повністю, про стягнення їх на свою користь із відповідача клопотання не заявлене. За таких обставин сплачена позивачем сума судового збору із відповідача не стягується. А тому,

Outcome: approved