Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], особа , яка бере участь у справі служба у справах дітей Іванівської районної державної адміністрації Одеської області про позбавлення батьківських прав посилаючись на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 13 жовтня 2012 року до 04 травня 2017 року та від шлюбних відносин мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Позивач з відповідачкою більше року проживає окремо, шлюб між ними розірвано, дитина проживає з позивачем. Спорів стосовно місця проживання дитини між сторонами не було. За весь час відповідачка життям дитини не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з ним та приймати участь у вихованні. На засіданні Виконавчого комітету Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області від 30.11.2017 року відбувся розгляд матеріалів стосовно доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні її малолітнього сина. Встановлено, що мати дитини долею сина та його станом здоров'я не цікавиться, участі у вихованні не приймає, з сином не спілкується. Враховуючи інтереси дитини, виконавчий комітет зробив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав гр.[PERSON] у відношенні її сина . Позивач на заявлених позовних вимогах наполягав, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, та не заперечував у разі можливості щодо заочного розгляду справи. Представник органу опіки та піклування Іванівської районної державної адміністрації надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала надали суду на розгляд висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про причини неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надавала, відзив на позовну заяву не подавала. На адресу суду повернувся конверт, з позначкою що адресат за зазначеною адресою не проживає. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судове поштове відправлення направлялося за адресою за місцем реєстрації відповідача (згідно адресної довідки) та відомої зазначеної позивачем адреси, а згідно позначки працівника поштового відділення відповідач за зазначеною адресою не проживає, тому у суду є підстави вважати, що відповідач повідомлена належним чином. Відповідно до ухвали суду від 17.05.2018 року суд постановив розглядати справу заочно. Дослідивши письмові матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом на підставі наявних матеріалів встановлено, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 13 жовтня 2012 року до 04 травня 2017 року та від шлюбних відносин мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Позивач з відповідачкою більше року проживає окремо, шлюб між ними розірвано, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу. Дитина проживає з позивачем, що підтверджується довідкою про склад сім'ї, долученою до справи. Спору стосовно місця проживання дитини між сторонами не було. За весь час відповідачка життям дитини не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з ним та приймати участь у вихованні. Зазначені позивачем обставини, підтверджуються, довідкою Іванівської центральної районної лікарні, про те що на медичний огляд дитину приводить батько, при патронаті медпрацівниками, вдома мати відсутня, догляд за дитиною здійснює бабуся та батько. Згідно акту обстеження умов проживання вбачається, що відповідачка з дитиною не проживає, дитина проживає з батьком та умови проживання задовільні, родина дотримується санітарних норм. Рішенням Виконавчого комітету Бузинівської сільської ради Іванівського району одеської області визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її дитини [PERSON] Служба у справах дітей Іванівської районної державної адміністрації Одеської області надали до суду висновок про доцільність та можливість позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачем до своїх батьківських обов'язків. Дані обставини засвідчують те, що відповідачка по справі свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не бажає брати участі у вихованні дитини, виявляти турботу щодо неї. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом справ щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо роз'яснення спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків а також на підставі інших документів, що стосуються справи. Представником служби у справах дітей Іванівської районної державної адміністрації було надано висновок та рішення щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки. При розгляді даної справи суд враховує положення ч.8, 9 ст.7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. В судовому засіданні встановлено, підтверджується матеріалами справи, що відповідачка не приділяє уваги фізичному та духовному розвитку, матеріальному забезпеченню своїй дитині, не забезпечує рівень життя, достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Верховний Суд України в ч.2 п.16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»№ 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В судовому засіданні підтверджено відсутність належної участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною. Як вбачається з представлених доказів у їх сукупності, кожен з вище вказаних фактів має місце по відношенню до відповідачки, яка свідомо нехтує своїми обов'язками щодо виховання своєї дитини. Таким чином, суд погоджується із підставою щодо позбавлення відповідача батьківських прав, яка зазначена позивачем, а саме: ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Проаналізувавши всі докази по справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав буде відповідати меті цього заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання матері щодо належного виконання своїх обов'язків. З огляду на наведені обставини, суд визнає її поведінку ухилянням від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини, що згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Outcome: approved