Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON] - про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Позивач при зверненні до суду мотивував свої вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON], після смерті якої залишився заповіт від 04 травня 2005 року посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори на все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося на ім'я [PERSON] Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житлову квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначав, що у встановлений законом строк він, як єдиний спадкоємець за заповітом подав до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак 21 травня 2013 року державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г. було винесене постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка вмотивована тим, що видати свідоцтво про право на спадщину неможливо, оскільки правовстановлюючий документ, а саме дублікат свідоцтва про право власності на житло не зареєстрований в органі, який здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Позивач посилаючись на те, що через зазначені обставини він позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в зв'язку з чим з урахуванням уточнень просив суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Позивач в судовому засіданні позовну заяву з урахуванням уточнень підтримав та просив суд про задоволення позову. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву з урахуванням уточнень підтримав та просив суд про задоволення позову. Відповідач Київська міська рада в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи, про причини неявки представника відповідача в судове засідання суду не повідомили. Третя особа Головне управління юстиції в м. Києві в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи, заздалегідь подавши до суду письмові пояснення в яких при вирішенні справи покладались на розсуд суду, окрім того, в поясненнях представник третьої особи просив суд провести розгляд справи у відсутність представника третьої особи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, свого представника до суду не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила, жодних заяв чи клопотань до суду не подавала. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення учасників процесу присутніх в судовому засіданні, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, що містяться в справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (том 1 а.с. 15). Встановлено, що після смерті [PERSON] залишився заповіт від 04 травня 2005 року посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори на все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося складений на ім'я [PERSON] (том 1 а.с. 13). Вбачається, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житлову квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка складається із двох житлових кімнат площею 11.20 кв.м. та 17.70 кв.м., що підтверджується копією дублікату свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації від 23. 09. 1993 року та копією технічного паспорта на квартиру (том 1 а.с. 10-12). Судом встановлено, що в установлений законом строк [PERSON], як спадкоємець за заповітом подав до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (том 1 а.с. 14). Вбачається, що 21 травня 2013 року державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка вмотивована тим, що видати свідоцтво про право на спадщину неможливо, оскільки правовстановлюючий документ, а саме дублікат свідоцтва про право власності на житло не зареєстрований в органі, який здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с. 9). Позивач посилаючись на те, що через зазначені обставини він позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, просив суд про задоволення позову, на що слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Відповідно до п. п. 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Так, належність квартири [ADDRESS] спадкодавцю - [PERSON] підтверджується свідоцтвом про право власності від 23. 09. 1993, що видане Залізничною районною державною адміністрацією. Вбачається, що позивачем [PERSON] були втрачені оригінали документів, які є необхідними для оформлення спадщини, зокрема не збереглось свідоцтво про право власності на квартиру та оригінал свідоцтва про смерть [PERSON], в зв'язку з чим позивач звертався до Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації із запитом щодо видачі дубліката свідоцтва про право власності, однак позивач отримав відповідь, що отримання вказаних документів не є можливим без наявності оригіналу свідоцтва про смерть та листа від державної нотаріальної контори, працівники якої відмовляють позивачу у видачі вказаного документу. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Слід зазначити, що не зважаючи на ту обставину, що позивач не має можливості отримати дублікат правовстановлюючого документу, вказане не може бути підставою для позбавлення його права на спадкування, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 3 ст. 1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено можливість власника майна пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Відповідно до п. 3.3 Листа Вищого спеціалізованого суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене вище, з огляду на встановлені обставини справи, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, в зв'язку з чим приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved