Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він 25 лютого 2016 року став власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даний будинок перейшов позивачу у власність на підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного 25 лютого 2016 року із попереднім його власником. За вказаною адресою за згодою попереднього власника житлового будинку було зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON], однак в даному будинку остання не проживала. З моменту реєстрації відповідач без поважних причин не з'являється, не надає жодної допомоги на утримання житлового приміщення, не сплачує послуг за жиле приміщення, створює йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням, так як йому доводиться нести витрати пов'язані з користуванням житловим приміщенням та його утриманням, позивач не має змоги розпоряджатися житловим приміщенням на власний розсуд. Будь-яких домовленостей чи зобов'язань щодо користування чи інших дій стосовно зазначеного житлового будинку між попереднім власником, позивачем і відповідачем встановлено не було, відповідач не є членом сім'ї і жодних намірів для проживання у вказаному будинку немає. Відповідач не бажає добровільно знятися з реєстрації місця проживання, що створює позивачу перешкоди вільно користуватися і розпоряджатися належним йому на праві приватної власності житловим приміщенням. Тому, з метою захисту своїх законних прав та інтересів, вимушений звернутися до суду із позовом про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за місцем її реєстрації. В судовому засіданні позивач та його представник свій позов підтримали повністю, в той же час додатково зазначили, що відповідач [PERSON] є єдиною внучкою [PERSON], 1944 року народження. Остання з дня смерті її єдиного сина [PERSON] у 2014 році самотньо проживала в будинку за адресою: [ADDRESS]. Після смерті сина серед рідних людей у [PERSON] залишилась єдина онука [PERSON], яка є відповідачем у справі. Остання ніколи не проживала разом із бабусею у домоволодінні останньої, за нею догляд не здійснювала, матеріально не допомагала, дуже рідко навідувалася провідати бабусю. Дані обставини змусили [PERSON] шукати людей, які б змогли здійснювати за нею догляд у старості. Таким чином, після довготривалого вмовляння, позивач погодився на пропозицію [PERSON] вселитися у її житло та укласти з нею договір довічного утримання, на підставі якого 25 лютого 2016 року у його приватну власність перейшло вищевказане домоволодіння [PERSON] Право власності за позивачем у встановленому законодавством порядку було за ним зареєстроване. В той же час у житлі, яке вже належить позивачу з 2014 року є зареєстрованою відповідач [PERSON], яка у ньому ніколи постійно не проживала. Більше одного року відповідач без поважних причин не з'являлася за даною адресою, у зв'язку з чим вважається такою, що втратила право користування цим житлом. В той же час відповідач не надає допомоги в утриманні житлового приміщення, не сплачує послуг за жиле приміщення, створює йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням, оскільки йому самостійно доводиться нести витрати, які пов'язані з користуванням житловим приміщенням та його утриманням, у зв'язку з чим позивач не має змоги в повній мірі користуватися та володіти, розпоряджатися належним йому на праві приватної власності житловим приміщенням на свій розсуд. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов заперечили повністю, просили відмовити у його задоволенні. [PERSON] не була згідна з позовними вимогами у зв'язку з тим, що заперечувала факт своєї постійної відсутності протягом року у житлі бабусі [PERSON], зазначила, що неодноразово навідувала її. В той же час відсутність її у даному житлі була пов'язана із поважними причинами, оскільки із 01 вересня 2014 року вона є студенткою інституту філології Київського університету імені Бориса Грінченка, і на даний час навчається у ньому, перебуваючи на ІІІ курсі денної форми навчання. В період канікул проживала разом із бабусею та має намір проживати з нею надалі. Іншого, крім бабусиного, житла у її власності немає. Представник відповідача [PERSON] доповнила заперечення позовних вимог тим, що позивач не правильно обрав спосіб захисту та підстави звернення з позовом до суду, оскільки застосування норми, передбаченої ч.2 ст.405 ЦК України щодо втрати права на користування житлом може стосуватися лише членів сім'ї власника житла, які без поважних причин понад один рік відсутні у ньому. В даному випадку [PERSON] не є членом сім'ї власника житла. З підстав заявлених [PERSON] у позовних вимогах, представник відповідача повністю підтримала свого довірителя та надала суду докази поважності причин її тимчасової відсутності у житлі [PERSON], а тому просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Допитана як свідок в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її єдиною онукою (дочкою покійного сина). Відповідач [PERSON] з народження до трьохрічного віку проживала разом із своїми батьками у її домоволодінні за адресою: [ADDRESS], однак в подальшому переїхала жити разом із матір'ю до міста Нововолинськ Волинської області, у зв'язку із розлученням батьків. Тобто вже близько 17 років відповідач разом із нею не проживала. За життя батька, будучи ще дитиною, [PERSON] періодично навідувала її, однак після його смерті у 2014 році, перестала приїздити, цікавитись життям бабусі, допомагати їй. У 2014 році надала дозвіл на реєстрацію онуки в своєму житлі на прохання родичів. Протягом останніх трьох років відповідач лише кілька раз на невеликий проміжок часу приїздила до неї у гості, а протягом останнього року взагалі перестала навідуватись. Будучи у поважному віці у [PERSON] з'явилися проблеми пов'язані із здоров'ям, відчула потребу у сторонньому догляді за нею. Зважаючи на відсутність відповідної уваги з боку онуки, свідомо уклала договір довічного утримання із [PERSON], згідно якого передала йому у власність будинок та земельні ділянки. Від [PERSON] та його сім'ї отримує все необхідне для її проживання, а тому ситуації змінювати і на даний час наміру немає. Просила онуку самостійно змінити місце своєї реєстрації, оскільки остання вийшла заміж та постійно проживає разом із своїм чоловіком у його житлі, а також має можливість зареєструватися за місцем проживання її матері у м. Нововолинську, однак [PERSON] відмовилась це зробити добровільно. У зв'язку з цим в судовому засіданні [PERSON] просила суд позбавити онуку права користування житловим приміщенням, яке раніше належало їй. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які багато років є сусідами [PERSON], підтвердили пояснення останньої та додатково зазначили, що відповідач разом із бабусею не проживає. У відповідності до довідки Оваднівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області № 1652 від 17 серпня 2017 року, [PERSON], [INFO], дійсно з 24 квітня 2014 року по даний час зареєстрована в будинку [ADDRESS]. Згідно копії свідоцтва про право власності на жилий будинок, матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS], технічного паспорту на цей же будинок, [PERSON] була єдиним власником зазначеного домоволодіння. 25 лютого 2016 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), який було посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 303. Згідно основних умов даного договору, що стосуються обставин справи, [PERSON], непрацездатна за віком, передає у власність [PERSON], належний їй на праві особистої приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в селі Верба по вулиці Садова за номером 6, Володимир-Волинського району Волинської області та належну їй на праві особистої приватної власності земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0982 га, що знаходиться за цією ж адресою, а також ще одну земельну ділянку, взамін чого [PERSON] зобов'язується їй довічно надавати матеріальне забезпечення, розмір якого також обумовлено сторонами у договорі. Зазначеним договором довічного утримання не передбачено жодних умов, щодо права користування житлом членів сім'ї відчужувача [PERSON] У відповідності до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 54050794 від 25 лютого 2016 року, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], було зареєстроване цього ж дня за [PERSON]. Копіями сторінок будинкової книги серії А № [NUMBER] для прописки (реєстрації громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] стверджується, що станом на 25 лютого 2016 року його власником на підставі договору довічного утримання є [PERSON]. У даному будинку зареєстровані [PERSON] - дружина позивача, [PERSON] та [PERSON] - неповнолітні діти позивача, та [PERSON] За поясненнями сторін відповідач відмовилася надати свій паспорт для вписання її даних щодо реєстрації місця проживання до даної будинкової книги. У відповідності до довідки про склад сім'ї та проживання № 1647 від 16 серпня 2017 року, виданої Оваднівською сільською радою Володимир-Волинського району Волинської області, позивач [PERSON] проживає без реєстрації у будинку за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою також зареєстровані [PERSON] та [PERSON], які не є родичами [PERSON], його дружина - [PERSON] та діти - [PERSON] та [PERSON] [PERSON] за вищевказаною адресою не проживала і не проживає на даний час. Згідно поданих стороною відповідача копій договору № 126065/14д про підготовку фахівця за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр», довідок № 531 від 08 вересня 2017 року та № 1116/ІФ від 08 вересня 2017 року, із 01 вересня 2014 року [PERSON] є студенткою інституту філології Київського університету імені Бориса Грінченка, і на даний час навчається у ньому, перебуваючи на ІІІ курсі денної форми навчання. У відповідності до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 101282182 від 24 жовтня 2017 року у власності відповідача [PERSON] немає будь-якого нерухомого майна. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідача, суд зазначає наступне. В судовому засіданні встановлено, що до 25 лютого 2016 року єдиним власником житла за адресою: [ADDRESS], була [PERSON]. Відповідач [PERSON], яка є онукою [PERSON] та могла вважатись членом її сім'ї. За згодою останньої, 24 квітня 2014 року відповідач зареєструвала своє місце проживання у житлі [PERSON] за вищевказаною адресою, однак фактично з цього часу в ньому не проживала. У відповідності до ст. 156 Житлового кодексу УРСР, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.64 Житлового кодексу УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У відповідності до ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В той же час, як встановлено в судовому засіданні на підставі договору довічного утримання (догляду) від 25 лютого 2016 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 25 лютого 2016 року право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], перейшло від [PERSON] до позивача [PERSON]. Тобто з 25 лютого 2016 року позивач [PERSON] набув статусу власника житла, а у [PERSON] право власності на нього припинилося. Таким чином, відповідач [PERSON], яка не є дружиною чи іншим родичем позивача, постійно з ним не проживає та не веде з ним спільне господарство, в розумінні ч.2 ст.64 Житлового кодексу УРСР, - не є членом його сім'ї, а отже щодо даних спірних правовідносин не може застосовуватися норма, передбачена ч.2 ст.405 ЦК України. У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої під час розгляду справи № 6-158цс14, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України. У відповідності до ст.3607 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Відтак, суд при розгляді даної справи прийшов до висновку, що у зв'язку з припиненням права власності [PERSON] на належне їй житлове приміщення, відповідачем втрачається право користування ним, незалежно від того скільки часу та з яких причин вона у ньому була відсутньою. Оскільки відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача [PERSON], право користування належним йому на праві власності житлом може виникнути лише за його згодою. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. За змістом ч. 3 та ч. 4 ст. 324 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. В силу ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. В постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс 11 Верховний Суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім'ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, немає значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартири тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. На підставі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду позивач посилався на те, що відповідач не проживає за спірною адресою, проте залишився зареєстрованим, а тому просив його визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням. При цьому серед обраних способів захисту позивач зазначав те, що станом на даний час він є власником житла, а факт реєстрації відповідача перешкоджає йому у користуванні, володінні та розпорядженням належного йому на праві приватної власності житлом, застосовуючи норми, які регулюють право власності. В той же час позивач зазначав, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживає у ньому, застосовуючи, на думку суду помилково, норму, передбачену ч.2 ст.405 ЦК України, яка регулює відносини між власником житла та членами його сім'ї, хоч в даному випадку сторони не є ними. Саме з підстав помилкового обрання способу захисту свого права, а не порушення відповідачем норм матеріального права, представник відповідача [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України), при цьому спосіб захисту визначається або законом або договором (ст. 16 ЦК України). Вибір способу захисту залежить від позивача. Зокрема, як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 12 червня 2013 року в справі № 6-32цс13, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричинених цим порушенням. Правовий аналіз положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Окрім цього, необхідно зазначити, що вибір способу захисту залежить від специфіки спірних правовідносин. В даній справі перед судом порушено питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Суд, з врахуванням роз'яснень Верховного Суду України приходить до висновку, що слід надавати оцінку фактичним підставам позову (припинення та набуття права власності на житло, відсутність підстав для збереження за відповідачем права користування жилим приміщенням, після припинення права власності члена сім'ї відповідача, не проживання відповідача у житлі, тощо). Під час судового розгляду встановлено, що відповідач не є членом сім'ї та родини власника будинку; у 2014 році попередній власник житлового приміщення [PERSON] надала відповідачу право користування своїм майном, про те [PERSON] до житлового будинку не вселялась, отже має інше місце проживання; реєстрація відповідача у будинку позивача перешкоджає реалізації його права власника, що є обставиною, яка має істотне значення. Захищаючи права власності громадян, суд усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Ухвалюючи рішення, суд повинен дотримуватися вимог ст.ст.212-215 ЦПК України щодо законності, обґрунтованості рішення суду, встановлення наявності обставин на підтвердження вимог і заперечень та застосування до спірних правовідносин належних норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦК України). У відповідності до ч.ч. 3 та 7 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема - припинення дії, яка порушує право та/або припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договром або законом. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких обставин, суд вважає, що право власності позивача є порушеним, підлягає захисту, а його позовні вимоги повністю доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved