Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Шуліківської сільської ради та управління держземагенства Біловодського району Луганської області про визнання права власності на земельну ділянку й про встановлення твердих меж земельних ділянок, в якій просить: визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,70 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого присадибного господарства, що розташована по вул. Мічуріна, 2, у с. Шуліківка Біловодського району Луганської області; визнати за ним право власності за давністю користування на земельну ділянку площею 0,55 га, в контурі поля 49, розташований у с. Шуліківка Біловодського району Луганської області; зобовязати Шуліківську сільську раду зробити замір земельної ділянки, яка знаходиться у його фактичному користуванні, розташованої по вул. Мічуріна, 2, у с. Шуліківка Біловодського району Луганської області; зобовязати відповідача за наявності невирішеного спору між землевласниками у відповідності із планом його земельної ділянки та даними земельно-кадастрової документації встановити тверду між земельної ділянкою, що знаходиться у його користуванні, та земельною ділянкою, що знаходиться у користуванні сусіда [PERSON], розташованих по вул. Мічуріна у с. Шуліківка Біловодського району; зобовязати відповідача відповідно до плану його земельної ділянки, а також рішення Біловодського районного суду від 12.05.1995 р. встановити тверду межу між його земельною ділянкою та земельною ділянкою [PERSON] по вул. Мічуріна, 2, Біловодського району Луганської області; визнати за ним право власності на земельний площею 0,16 га, розташований в районі ферми у с. Шуліківка біля земельної ділянки [PERSON] Обґрунтовуючи свій позов [PERSON] вказав таке. З 1963 року після смерті його тестя [PERSON], він як член його сімї, згідно діючого на той момент законодавства, став власником житлового будинку та земельної ділянки померлого площею 1 га 10 соток. До виходу на пенсію у 1991 році він справно сплачував податок на землю та безперешкодно користувався земельною ділянкою. У 1994 році він розірвав шлюб зі своєю дружиною [PERSON] За рішенням суду від 12.05.1995 р. про розділ спільного майна, йому було залишено у власність 0,70 соток земельної ділянки, [PERSON] 0,40 соток. Двір, зайнятий будівлями, площею 1506 кв.м був залишений у спільному користуванні. Після смерті [PERSON], її частку житлового будинку та земельної ділянки успадкував син [PERSON] Після приватизації ним земельної ділянки у лютому 1997 року без його відома, синові відійшло у власність 14 соток двору, залишеного за рішенням суду у спільному користуванні, що створює йому незручності у користуванні господарськими будівлями, а випадку зміни власника й неможливість користування господарськими будівлями, що обєктивно порушує його права власника. Далі, другий сусід [PERSON] незаконно захопив приблизно 0,10 соток його земельної ділянки. За його скаргою комісія Шуліківської сільської ради 16 липня 2012 року формально, без урахування плану його земельної ділянки та даних земельно-кадастрової документації і приведених аргументів у його скарзі, встановила по довжині їхніх із сусідом [PERSON] земельних ділянок межові знаки, порушуючи при цьому його права користування земельною ділянкою, узаконивши тим самим самозахоплення землі [PERSON], що також є одним із поводів його звернення до суду. У 1994 році він звернувся до Шуліківської сільської ради до [PERSON] з проханням через розділ земельної ділянки з [PERSON], а також відведенні 3 м його городу Шевченко С, визначити йому в користування земельну ділянку під сінокіс. Головою сільської ради [PERSON] йому було відмовлено у його проханні через відсутність вільних ділянок. Після неодноразового його звернення зі скаргою на дії [PERSON] до голови Біловодської районної державної адміністрації [PERSON], який визнав за ним право на отримання земельної ділянки під сінокіс, останній дав вказівку [PERSON] надати йому земельну ділянку площею 0,40 га. [PERSON] відміряв йому 0,40, а 0,55 га левади під сінокіс, яким він фактично користується з 1994 року до цього часу, тобто більше 19 років. Йому невідомо, враховуючи його юридичну неграмотність, чому сільська рада не оформила рішення про його право користування даною земельною ділянкою площею 0,55 га за ним. У 2008 році при приватизації земель КСП ім.. Кірова земельна ділянка площею 0,55 га через відсутність правовстановлюючих документів на його імя була включена, він вважає незаконно до складу земель, що підпадають під передачу у приватну власність працівникам і пенсіонерам КСП ім. Кірова. Таким чином земельна ділянка площею 0,55 га, що була відведена в його користування у 1994 році була незаконно у нього вилучена та включена наряду з іншими земельними ділянками в контурі полів 48 та 49 був розділений на 274 чоловік, по 0,16 га. Йому виділена земельна ділянка площею 0,16 га за 3\~107 (за іншими документами № 130) в контурі поля 48. Однак ця ділянка поля через непридатність йому була замінена на іншу земельну ділянку біля ферми, якою він користується з 2008 року. До цього часу державний акт на цю земельну ділянку ним не отриманий через незалежну від нього причини. Починаючи з 1994 року він звертався до різних інстанцій з усними та письмовими скаргами про порушення його прав. Ним отримано багато довідок, відповідей із різних інстанцій, в яких неправильно та суперечливо вказані численні дані (номері контурів полів, на яких виділений йому земельний пай, площа земельної ділянки, що знаходиться у його користуванні), що свідчить про необєктивність та недобросовісний підхід до його скарг та прохань, про елементарні відписки, що змусило його звернутись до суду за захистом свого порушеного права. В його фактичній власності для обслуговування житлового будинку і ведення ним підсобного господарства знаходиться земельна ділянка, а точніше, повинна земельна ділянка площею 1 га 10 соток, правовстановлюючі документи на яку відсутні. Однак розмір земельної ділянки, яко. він фактично користується, не визначений до цього часу, незважаючи на усі його прохання до Шуліківської сільської ради. Так, згідно довідки Шуліківської сільської ради № 80 від 04.03.2004 р. вказана площа його земельної ділянки - 1,25 га, присадибна ділянка 0,65 га. У довідці сільської ради № 71 від 25.04.2013 р. вказана площа присадибної ділянки вже 0,67 га. Афактично набагато менше. На усі його прохання зробити замір його ділянки, як вказувалось вище, йому відповідають відмовою. Згідно ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою 15 років, але не мають документів, що свідчать про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутись до органів державної влади або до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому його у власність. Він неодноразово звертався до сільської ради та інші інстанції з проханням про передачу йому у власність зазначеної вище земельної ділянки, однак йому під різними приводами було відмовлено. Зазначаючи, що відповідно до ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України земельні спори розглядаються виключно судом стосовно володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, він звернувся з цим позовом до суду. До початку розгляду справи позивач подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Представник позивача голова Шуликівської сільської ради Біловодського району Луганської області [PERSON] на початку розгляду справи позов [PERSON] не визнав, відносно позову пояснив. Стосовно першої вимоги він вказав, що позивач ніяких заяв на оформлення земельної ділянки до ради не надавав, а рада не має права з власної ініціативи виготовляти документи на право власності. Стосовно другої вимоги зазначив, що у [PERSON] немає правовстановлюючих документів на цю ділянку. Тим більше ця ділянка знаходиться за межами населеного пункту, тому вирішення цього питання не знаходиться у компетенції сільської ради. Ця ділянка була включена на розпаювання, тим більше, що позивач також з ніякими заявами стосовно цієї ділянки не звертався. Йому пропонувалась інша краща ділянка в межах села, але він відмовився від неї. Стосовно третьої вимоги він пояснив, що позивачу тричі робились заміри його ділянки у 2009,2011 та 2012 роках. Востаннє йому провели замір земельної ділянки, встановлені межові знаки, що було оформлене актом. Заміри проводились у присутності позивача. Із замірами він не погоджувався, оскільки бажав, що йому наміряли так, як тільки він бажає. Таким чином був вирішений спір, однак він з цим рішенням не погодився. Рішення ніякого не виносилось. Цей спір також був стосовно межі з земельною ділянкою [PERSON]. У [PERSON] також немає документів на ділянку, він після вирішення спору більш до ради не звертався, претензій щодо вирішення спору не має. Щодо пятої вимоги зазначив, що у [PERSON] є державний акт на земельну ділянку. Змінювати межі, вказані у державному акті сільрада не має права, поки він не скасований. Стосовно шостої вимоги вказав, що дана земельна ділянка розпаюванню не підлягає. Дана земельна ділянка може бути виділена у власність або оренду, однак [PERSON] із відповідними заявами до сільської ради не звертався. Надалі від представника відповідача надійшло письмове заперечення проти позову і заява, в якій він просив розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Біловодському районі Луганської області [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, заяв про розгляд справи за їхньої відсутності не надходило, тому суд вважав можливим розглянути справу без цих осіб. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 2 Земельного кодексу України передбачається, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Субєктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Обєктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Частинами першою та другою статті 78 цього ж Кодексу встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності передбачені у статті 116 Земельного кодексу України, зокрема, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлений статтею 123 Земельного кодексу України. Так, у частині другій цієї статті вказується, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 3 ст. 123 ЗК). Стаття 119 Земельного кодексу України передбачає, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Системний аналіз у сукупності наведених норм закону свідчить про те, що оформлення прав на землю здійснюється на підставі клопотання заінтересованої особи щодо набуття прав на землю. Із наданих суду позивачем матеріалів вбачається, що останній постійно скаржився на дії різних органів, однак із заявами про набуття прав на земельні ділянки не звертався, про що він відповідних доказів суду не надав. За таких обставин, суд погоджується з твердженнями представника позивача, що у задоволенні вимог позивача про визнання ним прав власності на земельні ділянки (пункти 1,2 6 позову), в тому числі з у звязку з набувальною давністю слід відмовити, оскільки позивачу ніхто не заважав у здійсненні його прав на набуття земельних ділянок у позасудовому порядку шляхом звернення до відповідних органів із клопотанням надання дозволів на розроблення дозволів на відведення земельних ділянок. Щодо інших вимог позивача, суд вважає необхідним зазначити таке. Частиною третьою статті 158 Земельного кодексу України передбачено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснюється відповідно до вимог статті 159 Земельного кодексу України. За результатами розгляду земельного спору органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин виноситься рішення. В даному випадку, відповідно до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» таке рішення приймається відповідним виконкомом ради. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (ч. 5 ст. 158 ЗК). Позивачем не надано суду рішення виконкому Шуліківської сільської ради щодо вирішення спору при обмірюванні земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні позивача, розташованої по вул. Мічуріна, 2 у с. Шуліківка з сусідом [PERSON]. Крім того, суду не надано такого рішення щодо вирішення спору з [PERSON]. Частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України передбачається, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. З документів, наданих представником відповідача до письмового заперечення проти позову, вбачається, що [PERSON] має на суміжню з позивачем земельну ділянку право власності, що підтверджується відповідним державним актом на землю. Позивач не ставить питання про визнання недійсним рішення Шуліківської сільської ради від 24 лютого 1997 року, згідно якого [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка суміжна із земельною ділянкою позивача. Наведене свідчить про необґрунтованість вимоги позивача щодо встановлення твердих меж між земельними ділянками [PERSON] та позивача (п. 5 позову). Також, виходячи із наведених вище вимог статті 152 Земельного кодексу України, вимоги позивача щодо зобовязання відповідача вчинити певні дії (п. 4, 5 позову) не є належними способами захисту порушених прав позивача. В даному випадку, якщо відповідач відмовляється виконувати свої повноваження відповідно до наведених вище вимог статей 158 та 159 Земельного кодексу України, а також вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто розглядати земельний спір як належить відповідно вказаних норм закону, дії відповідача підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано суду доказів належного вирішення земельного спору відповідачем, вимоги щодо зобовязання відповідача вирішити цей спір є необґрунтованими, тим більше, що суд не наділений повноваженням встановлення чітких меж земельних ділянок, в даному випадку суд лише переглядає прийняте рішення органом місцевого самоврядування. Усе наведене вище свідчить про те, що позов [PERSON] як окремо за кожною вимогою, так і за всіма взагалі є необґрунтованим, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed