Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень, яку в ході судового розгляду справи уточнив та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 33290,73 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 30056,67 грн. за період з 17.10.14 р. по 22.07.2015 р. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 18.12.2013 року він знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді директора Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень. 17.10.2014 року припинив трудові відносини з відповідачем у відповідності з п.8 ст.36 КЗпП України. На день звільнення існувала заборгованість по заробітній платі відповідача перед ним за період з 18.12.2013 року по день звільнення. При звільненні з роботи відповідач з ним остаточний розрахунок не провів, що вимусило його звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та виступаючи у дебатах, просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 33398 грн.46 коп., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку (з 18.10.2014 р. по 03.11.2015 р. -382 дня) у розмірі 41152 грн.86 коп. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги позивача визнав частково, пояснив, що позивач з грудня 2013 року по 17.10.2014 року працював у Державному інституті праці та соціально-економічних досліджень (ДУ«ДІП СЕД»). Спочатку на посаді виконуючого обов'язки директора інституту, а потім директором. Позивачем невірно визначено період виникнення заборгованості, оскільки фактично позивачем було відпрацьовано 9 місяців з 18.12.2013 по 19.09.2014 р. У жовтні 2014 року позивач був відсутній на робочому місці з невідомих причин. Перші 2,5 місяці роботи з 18.12.2013 р. по 04.02.2014 р. позивач самовільно вдвічі збільшив собі заробітну плату, що призвело до неефективних витрат на суму 16430 грн. через безпідставне нарахування заробітної плати позивачу в завищеному розмірі. Цей висновок було встановлено аудиторським звітом від 17.10.2014 року. На даний час заборгованість по заробітній платі позивача складає 30056 грн. 67 коп. Позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач не визнає, оскільки вбачає відсутність своєї вини у затримці розрахунку з позивачем з огляду на наступне: Позивач здійснював керівництво ДУ «ДІП СЕД» і в період його керівництва на підприємстві не виплачувалась заробітна плата. За час його роботи утворилась заборгованість по заробітній платі перед працівниками більш ніж за 2 місяці, в тому числі і перед самим позивачем. Позивача було притягнуто до кримінальної відповідальності. Внаслідок невиплати заробітної плати з вини позивача, працівники підприємства звернулися до суду з позовами про стягнення заробітної плати та компенсації моральної шкоди. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд позовні вимоги позивача задовольняє частково, виходячи з наступного: Судом встановлено, що позивач згідно наказу №2-Д від 17.12.2013 року був призначений на посаду виконуючого обов'язки директора Харківського обласного Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень (ДІП СЕД), а згідно наказу № 7-Д від 05.02.2014 року призначений на посаду директора ДІП СЕД. Відповідно до наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України м.Київ №78-п від 16.10.2014 року позивач з 17 жовтня 2014 року звільнений з посади директора ДІП СЕД на підставі п.8 ст.36 КЗпП України. (а.с.154) З наданого до справи розрахунку (довідки) по заробітній платі позивача (а.с.67) вбачається, що він на підприємстві працював з 18.12.2013 року по 19.09.2014 р. та має заборгованість по заробітній платі у сумі 30058 грн.86 коп., яку суд у відповідності до ст..116 КЗпП України стягує з відповідача на користь позивача. Суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з наступних підстав: Згідно зі ст.. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст..116 цього кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вироком Дзержинського районного суду від 18 листопада 2014 року була встановлена винуватість [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення за ч.1 ст.175 КК України, як безпідставна невиплата заробітної плати громадянам більш як за один місяць, вчинена умисно керівником підприємства, незалежно від форми власності підприємства. Судом позивачу було призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. та звільнено від покарання на підставі ст..1 ЗУ «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 р. Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Виходячи з наведеного, суд вважає, що відсутні підстави у виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі ст..88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 300 грн.60 коп.

Outcome: partial