Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Проско Ресурси» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, яка була уточнена в процесі розгляду справи. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що він був прийнятий на роботу 05.05.2015 року на ТОВ «Проско Ресурси» на посаду охоронника. 29.01.2016 року був звільнений із займаної посади за власним бажанням. Розрахунок на день звільнення з позивачем відповідач по справі не зробив. Заборгованість з виплати заробітної плати за період часу з 01.08.2015 року по 29.01.2016 року складає 7935,23 гривень, однак не виплачена вона і в день звільнення. На неодноразові звернення позивача до товариства з проханням виплатити всі суми, що належать при звільненні, йому було відмовлено. У звязку з чим, позивач просить стягнути з відповідача на його користь в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 7935,23 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2433,40 гривень. Позивач вказує, що йому було заподіяно величезних моральних страждань, він весь час переживав з приводу забезпечення достатнього рівня проживання своєї сім'ї. Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 5000 грн., яку просить стягнути з відповідача в його користь. Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності позивача, який надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Справу розглянуто заочно відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності представника відповідача, який втретє не зявився в судове засідання не повідомивши причин неявки. Про час слухання справи в суді був повідомлений належним чином. Позивач проти винесення заочного рішення не заперечує. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] з 05.05.2015 року по 29.01.2016 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Проско Ресурси». 29.01.2016 року [PERSON] був звільнений з товариства на підставі ст. 38 КЗпП України. Як вбачається з довідки про доходи, виданої [PERSON], заборгованість по заробітній платі по ТОВ «Проско Ресурси» на 14.03.2016 року складає: вересень 2015 року 835,84 грн., жовтень 2015 року 1970,50 грн., листопад 2015 року 1489,48 грн., грудень 2015 року 1712,54 грн., січень 2016 року 1926,87 грн. загальна сума заборгованості становить 7935,23 грн. (а.с.25). Згідно довідки про доходи, виданої [PERSON], його середній заробіток по ТОВ «Проско Ресурси» за період з 06.05.2015 року по 31.12.2015 року становить 2048,55 грн. (а.с.26). Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 117 КЗпП України,вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. При цьому, як розяснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, судом встановлено, що з вини відповідача позивачу не були виплачені належні йому суми в день звільнення, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід задовольнити у повному обсязі. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відшкодування моральної шкоди за ст. 237-1 КЗпП України передбачено у випадку порушень власником або уповноваженим ним органом законних прав працівника, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з розяснення, викладених в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що з вересня 2015 року по січень 2016 року товариство мало заборгованість по заробітній платі перед позивачем, який зазначав, що весь цей час він знаходився у скрутному матеріальному становищі, Відсутність грошових коштів завдавало йому моральних страждань і потребувало додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням того, що трудові права позивача були порушені з боку відповідача в результаті несвоєчасної виплати заробітної плати, виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи тривалість порушення трудових прав позивача, суд вважає за можливе на підставі ст. 237-1 КЗпП України стягнути з ТОВ «Проско Ресурси» на користь позивача на відшкодування моральної шкоди по даній справі 500,00 грн., задовольнивши вимоги позивача в цій частині позову частково. Оскільки на підставі п. 1 ч. 1ст.5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 551,20 грн. Відповідно до п.2 ч.1ст. 367 ЦПК України,суд допускає негайне виконання рішення суду при присудженні працівникові виплати заробітної плати.

Outcome: partial