Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 27 травня 2000 року між ними було укладено шлюб, від якого мають двох неповнолітніх дітей - дочку [PERSON] , 2002 р.н., сина [PERSON] , 2006 р.н.; на даний час їх сімейні стосунки припинені через зникнення почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, вони проживають разом, проте їх шлюб носить формальний характер, що унеможливлює подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав; наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання додаткового часу для примирення, оскільки близько шести місяців вони подружніх відносин не підтримують, спільних інтересів не мають, разом не проживають, в зв`язку з чим подальше збереження шлюбу неможливе. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала й не заперечувала проти розірвання шлюбу, оскільки з січня місяця 2020 року вони подружніх відносин не підтримують, стали проживати окремо, діти залишилися з нею, в наданий судом час для примирення чоловік не побажав зберегти сім`ю. Після розірвання шлюбу має намір йменуватися прізвищем [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 27 травня 2000 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Височанською сільською радою Борзнянського району Чернігівської області за актовим записом №04. Від даного шлюбу сторони є батьками двох спільних дітей - повнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (останній проживає з матір`ю). З січня місяця 2020 року сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, спільних інтересів не мають, ведуть окреме господарство, примиритися не бажають, наданим судом часом не скористалися для збереження сім`ї, обоє наполягають на припиненні подружніх відносин, шлюб між подружжям носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дітей, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року по справі №442/6319/16-ц. Понесені [PERSON] у справі судові витрати по сплаті судового збору за його клопотанням залишаються за позивачем, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved