Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з наданим позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.12.2017 року в м. Первомайську Миколаївської області на нерегульованому перехресті вулиць Одеської та Молокова сталась дорожньо-транспортна пригода з вини [PERSON] , який керуючи автомобілем «Mercedes-Benz» д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, під час виникнення перешкоди для руху не вжив заходів щодо зниження швидкості руху транспортного засобу аж до зупинки або безпечного об`їзду, в результаті чого допустив зіткнення з його транспортним засобом ВАЗ2105 д.н.з. [NUMBER] . В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, а [PERSON] отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. В грудні 2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні №1 Первомайської центральної міської багатопрофільної лікарні з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, а після виписки ще тривалий час спостерігався у лікаря невролога. Впродовж всього періоду лікування він почувався незручно, був змушений пристосовуватися до негативних умов існування і нині має постійні головні болі, запаморочення, оніміння лівої частини голови. Загалом ним було витрачено на лікування 2 820 грн. 89 коп. Відповідач жодного разу не звернувся із пропозицією оплатити лікування. Крім того, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав у зв`язку із самим фатом ДТП, поведінкою відповідача під час та після ДТП, відмовою відповідача ремонтувати його автомобіль. Також порушено його ритм життя, тому що відповідач під приводом ремонту викрав його автомобіль. Заподіяну йому та його родині моральну шкоду позивач оцінює в 50 000 грн. За таких обставин просить стягнути з відповідача на його користь на відшкодування матеріальної шкоди 2 820 грн. 89 коп., а також моральної шкоди - 50 000 грн. Також просить стягнути відшкодування судових витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 12.07.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження в цивільній справі; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторонам роз`яснено порядок розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, клопотань та доказів. [PERSON] подав відзив на позов, в якому заявлені позовні вимоги не визнав. Зазначив, що дійсно 19.12.2017 року за його участю сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої транспортні засоби «Mercedes-Benz» та ВАЗ2105 отримали механічні пошкодження. Він та [PERSON] написали заяви до поліції про відмову від розгляду даного факту ДТП у зв`язку із вирішенням питання за допомогою складання євро протоколу; тілесних ушкоджень ніхто не отримав. Вважає, що звернення позивача до медичного закладу 23.12.2017 року дає підстави стверджувати, що тілесні ушкодження він міг отримати у період з 20 по 23 грудня 2017 року не під час ДТП. Також зазначив, що він через декілька днів після ДТП спілкувався з позивачем у присутності двох свідків з метою отримання від позивача страхового полісу для складання євро протоколу та вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди за пошкодження транспортного засобу. При цьому ніяких тілесних ушкоджень чи скарг на здоров`я у позивача не було. Через деякий час, дізнавшись про відсутність у позивача страхового полісу, питання про відшкодування пошкодженого транспортного засобу він вирішив із власником транспортного засобу [PERSON] , який надав розписку, що не має до нього претензій. Позивач не є власником транспортного засобу. Крім того, на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована страховою компанією «АХА Страхування», а тому відшкодовувати шкоду повинна саме страхова компанія. Щодо моральної шкоди, то вважає, що розмір відшкодування має відповідати заподіяній шкоді, а позивач не довів, що така шкода йому завдана. Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що експерт у своєму висновку зазначив, що отримані [PERSON] тілесні ушкодження могли утворитись саме 19.12.2017 року при ДТП, а тому твердження відповідача про отримання тілесних ушкоджень у період з 20 по 23 грудня 2017 року є неспроможними, оскільки вирішення цього питання відноситься до повноважень експерта. Крім того, право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає право потерпілому одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. Потерпілий вправі відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. Вважає, що оскільки [PERSON] не звертався до страховика і не отримував страхового відшкодування, вимога про відшкодування матеріальної шкоди саме [PERSON] підлягає задоволенню. Також зазначає, що позивач просить відшкодовувати моральну шкоду не за посягання на його права і свободи, честь і гідність чи ділову репутації, а за ту, що пов`язана з ДТП. В подальшому [PERSON] змінив свою позицію, погодився сплатити моральну шкоду в розмірі 2 000 грн., оскільки саме такий розмір на його думку є розумним та справедливим. В іншій частині позову просив відмовити посилаючись на те, що його відповідальність зареєстрована і відповідати за позовом про відшкодування матеріальної шкоди має страхова компанія. [PERSON] подав клопотання про долучення документів до справи. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково. Не заперечували проти відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000 грн. В іншій частині в задоволенні позову просили відмовити за наведених вище підстав. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши надані суду письмові докази, ознайомившись із викладеними письмово позиціями сторін, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 19.12.2017 року о 18:00 годині по вул. Одеській в м. Первомайську Миколаївської області [PERSON] , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz» д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху; під час виникнення перешкоди для руху не вжив заходів для зниження швидкості руху транспортного засобу аж до зупинки або безпечного об`їзду, в результаті чого допустив зіткнення з транспортним засобом ВАЗ2105 д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Водій автомобіля ВАЗ 2105 д/н [NUMBER] [PERSON] отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких. Зазначені обставини встановлені постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.01.2019 року у справі № 484/2136/18, яка набрала законної сили 29.01.2019 року /а.с.8/. Цією ж постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаної ДТП. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, що підтверджується висновком експерта №24 від 11.01.2018 року за результатами проведення судово-медичної експертизи в рамках кримінального провадження № 12017150110003432 від 23.12.2017 року /а.с.20/. [PERSON] з 23 по 29 грудня 2017 року перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні №1 Первомайської центральної міської багатопрофільної лікарні з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 5777/1251/13. За період лікування, як стаціонарного так і амбулаторного, [PERSON] витратив на лікування 2 820 грн. 89 коп., що підтверджується копіями чеків на придбання лікування, які були йому призначені лікарем згідно виписки з історії хвороби. Позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати матеріальну шкоду, завдану йому ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Відповідно до ст. 5 Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону). Відповідно до ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Отже сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик, а договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Така правова позиція викладена у постановах Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц. У цих постановах Верховний Суд відступив від правового висновку, сформованого у постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 у справі № 6-2587цс15. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд керується правовою позицією, викладеною в зазначеній постанові, при вирішенні даної справи. Таким чином, саме страховик, а не винуватець ДТП, першочергово має відшкодовувати завдану матеріальну шкоду в порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В судовому засіданні позивачу було роз`яснено його право на заміну відповідача або залучення другого відповідача - страхової компанії, але позивач від такого відмовився, наполягав на відшкодуванні матеріальної шкоди саме [PERSON] . Як вбачається з оригіналу полісу №АМ/0355960 від 29.06.2017 року, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Mercedes-Benz» д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП була застрахована страховою компанією «АХА Страхування». У пункті 4 полісу зазначено суму (ліміт відповідальності) на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200 000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн., франшиза - 2 000 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Mercedes-Benz» на час ДТП була застрахована СК «АХА Страхування», а матеріальна шкода не перевищує встановленого ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, то в даному випадку позивач мав звернутись до страхової компанії про виплату страхового відшкодування за полісом, а не до [PERSON] . Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача про те, що обов`язок за відшкодування шкоди в межах ліміту страхового відшкодування покладається на страховика. Як встановлено судом, [PERSON] не звертався до страховика відповідача за виплатою страхового відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, і не отримував відмови у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до [PERSON] . Суд вважає, що позивач передчасно звернувся із позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. За таких обставин непред`явлення вимоги до страхової компанії за наявності підстав для стягнення завданої шкоди є підставою для відмови в задоволенні заявленої вимоги. В частині відшкодування моральної шкоди позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 3, 9 постанови Пленум у Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Наявність моральної шкоди [PERSON] обгрунтовує душевними стражданнями та переживаннями, які він зазнав у зв`язку із самим фатом ДТП, поведінкою відповідача під час та після ДТП, відмовою відповідача ремонтувати його автомобіль і повернути його, оскільки відповідач незаконно заволодів транспортним засобом і йому не відомо про місцезнаходження автомобіля. Розмір своїх душевних страждань і страждань своєї родини позивач оцінює в 50 000 грн., і включає в нього усі перенесені ним страждання, зокрема порушення звичайного способу життя, негативний вплив на стан здоров`я, незаконне заволодіння його транспортним засобом, а також моральні страждання, пов`язані з погіршенням здоров`я. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували ступінь таких душевних страждань, а тому суд вважає, що заявлений розмір моральної шкоди є завеликим. Суд враховує, що позивач зазнав фізичного болю у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП; позивач проходив лікування, про що свідчить виписка з медичної карти стаціонарного хворого. Тобто його звичайний уклад життя дійсно був порушений. Разом з тим, позивачем недоведена неможливість продовження активного громадського життя після ДТП і ведення такого активного життя до ДТП, як і не доведена втрата можливості працювати через травми. Доказів того, що позивач працював до ДТП і не працює після, суду не надано. Згідно висновку експерта, отримані [PERSON] тілесні ушкодження є легкі, тобто не спричинили втрати працездатності. Також, позивачем не надано доказів, що відповідач незаконно заволодів його транспортним засобом. Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Навпаки судом встановлено, що власником транспортного засобу, яким керував [PERSON] під час ДТП є [PERSON] . Він як власник не має претензій до винуватця ДТП. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто позивач може вимагати лише захисту своїх прав, а не членів своєї родини. Враховуючи зазначене, позовна вимога про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає за необхідне стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5 000 грн. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 цієї ж статті до витрат, пов`язаних з розгляд справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п.2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 року у справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката позивачем було надано лише розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордеру, при цьому договір про надання правової допомоги і акт приймання-передачі наданих послуг суду не надано. За таких обставин суд вважає, що позивачем не надано суду документів, які підтверджують обґрунтований розрахунок витрат на правничу допомогу, а тому відсутні підстави для відшкодування таких витрат. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За наведених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково, зі сторін слід стягнути пропорційно судовий збір за вимогою про відшкодуванням моральної шкоди.

Outcome: partial