Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, вказуючи, що дане розпорядження було винесено після смерті особи, на яку оформлено це розпорядження, а отже, є незаконним. Адвокат позивача [PERSON] Гафійчук С.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі з причин , наведених у позові. В судове засідання представник відповідача - Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради не з`явився, про час та дату судового засідання неодноразово був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв на адресу суду не надавав. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] , не з`явився, про час та дату судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, повернуте до суду з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання, причини неявки суду не повідомив. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області знаходиться справа за позовом [PERSON] до матері позивача - [PERSON] , Білгород-Дністровської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності. У ході розгляді даної справи, позивачу стало відомо, що [PERSON] намагається оформити право власності на квартиру по [ADDRESS] , у порядку спадкування. Позивачу - [PERSON] належить 10/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 22.03.2013 року. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть від 15.05.2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, серії [NUMBER] , актовий запис №357, яка наявна у матеріалах справи, [PERSON] помер [INFO] . Однак, як вбачається з інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS] , яка була витребувана судом від КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» та оглянута у судовому засіданні, 03 травня 2006 року [PERSON] видав довіреність на громадянина [PERSON] , якою уповноважив останнього представляти його інтереси перед усіма фізичними та юридичними особами, та вести усі його судові справи. Також, як вбачається з копії інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS], розпорядженням органу приватизації від 13.07.2006 року №8960 передано у приватну власність [PERSON] 10/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] та оформлено свідоцтво про право власності на житло від 13.07.2006 року. На підставі вказаного розпорядження, 13 липня 2006 року [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на житло на 10/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Отже, оскаржуване розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло було прийнято та видано вже на померлого [PERSON] , що не допустимо та не відповідає вимогам чинного законодавства України. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Відповідно до статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положеннями статті 345 ЦК України закріплено право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII (далі за текстом Закон про приватизацію). Статтею 8 Закону про приватизацію визначено умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація житла, а саме: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сім`ї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сім`ї, за якими зберігається право на житло. Аналізуючи вище викладене суд приходить до переконання, що позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав правомірно, оскільки позивач також є співвласником домоволодіння [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, про недійсність приватизації вказаного житла, що має істотне значення для прав позивача, оскільки на час здійснення приватизації житлового будинку [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 15.05.2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, серії [NUMBER] , актовий запис №357. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд вважає, що права та інтереси позивача порушені і підлягають захисту на підставі ст. 16 ЦК України. У зв`язку із визнанням недійсною приватизації, підлягає визнанню недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Таким чином, суд прийшов до висновку про визнання недійсною приватизації житла, що має істотне значення для прав позивача. На момент приватизації не були враховані усі обставини, які мали значення, а тому вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказі в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Outcome: approved