Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], та просить надати йому дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) матері дитини, [PERSON], до досягнення дитиною 16-річного віку. Позивач обґрунтовує свою заяву тим, що з 19 листопада 1994 року по 22 квітня 2014 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які проживають разом з ним та знаходяться на його утриманні. Також позивач зазначає, що протягом тривалого часу відповідачка участі у вихованні дітей не приймає, не турбується про їх фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Місце проживання відповідачки йому не відоме, та всі намагання будь-яким чином звязатись з відповідачкою виявляються безуспішними. Також [PERSON] вказує, що задля розширення світогляду дітей, він має намір разом з ними виїжджати за кордон для відпочинку та оздоровлення, однак, відсутність дозволу матері на здійснення такого виїзду без її супроводу, унеможливлює здійснення разом з дітьми таких подорожей. Тому, [PERSON] звернувся до суду з дійсним позовом. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. [PERSON] у судовому засіданні не визнала позовні вимоги [PERSON]О, та вказала, що позивачу достовірно відомо місце її проживання, і в разі потреби він завжди з нею спілкується. Крім того, відповідачка не заперечує проти виїзду дітей за кордон, але позивач не звертався до неї для отримання дозволу на виїзд сина за кордон без її супроводу. Також відповідачка вказала, що в 2015 році вона дала згоду на виготовлення паспорту доньки [PERSON], а в 2012 році вона вже подавала до нотаріуса заяви про надання дозволу на виїзд дітей за кордон. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у звязку з їх недоведеністю, з наступних підстав. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи громадян захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їхні права і свободи порушені або порушуються, створені або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Судом встановлено, що 19 листопада 1994 року по 22 квітня 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Приморського районного суду від 22 квітня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем, що не заперечувалось відповідачкою у судовому засіданні. Крім того, рішенням Приморського районного суду від 07 листопада 2013 року було встановлено факт окремого проживання [PERSON] з дітьми. Задля розширення світогляду дітей, позивач має намір разом з ними виїжджати за кордон для відпочинку та оздоровлення. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою КМУ №57 від 27.01.1995 р. виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» \~за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що йому невідоме місце проживання відповідачки, та всі намагання будь-яким чином звязатись з нею для надання дозволу на виїзд сина за кордон без її супроводу виявились безуспішними. Однак, у судовому засіданні доведено, що відповідачка зареєстрована та постійно проживає за адресою: [INFO], що підтверджується відповідною відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, а також заявою сусідів відповідачки від 12 листопада 2015 року, посвідченою начальником дільниці №9 КП ЖКС «Порто-Франківський». До того ж, як доведено у судовому засіданні, відповідачка не заперечує проти виїзду дітей за кордон. Також у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не звертався до відповідачки для отримання дозволу на виїзд сина за кордон без її супроводу. Цю обставину підтвердив також представник позивача у судовому засіданні, а також пояснив, що відповідачка не відмовляла у виїзді дитини за кордон, однак позивачу дана згода необхідна на майбутнє. Крім того, в 2015 році позивачка дала згоду на виготовлення паспорту доньки [PERSON], а в 2012 році вона вже подавала до нотаріуса заяви про надання дозволу на виїзд дітей за кордон. Таким чином, у судовому засіданні не доведено, що у позивача немає ніяких перешкод в отриманні від відповідачки дозволу на виїзд сина за кордон без її супроводу, як матері дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у звязку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed