Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання попереднього договору ВРТ № 643663 від 26.09.2012 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1025. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 24.10.1987 року він та [PERSON] перебувають у шлюбі. У 1991 році разом почали будувати будинок за адресою м. Мукачево, вул. Комарова,1-а, на будівництво якого взяли кредит в банку. У звязку з неможливістю виплачувати заборгованість по кредиту вирішили продати будинок за адресою м. Мукачево, вул. Комарова,1-а. В подальшому 26.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір ВРТ № 643663, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязується у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості по кредиту продати будинок [PERSON], а [PERSON] в свою чергу купити будинок. Разом з тим, вказує на те, що [PERSON] не виконала свої зобовязання за договором, а саме не погасила кредит. У звязку з цим вважає, що [PERSON] порушила умови договору, а тому просить суд такий розірвати. Крім цього зазначає, що [PERSON] самовільно поміняла замки від воріт та будинку, проживає в ньому, провела комунікації без його дозволу. Зазначені обставини порушують права [PERSON] як власника на вільне користування та розпорядження своїм майном, у звязку з чим просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку та земельної ділянки в м. Мукачево, вул. Комарова, 1а. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили йогозадовольнити з наведених в ньому підстав. При цьому пояснили, що [PERSON] відповідно до умов договору зобовязана була погасити кредит протягом одного місяця з моменту укладення попереднього договору. Крім того [PERSON] додатково також мала виплатити ще 20000 доларів США в якості оплати за будинок в м. Мукачево на вул. Комарова, 1а. Також наголошували, що [PERSON] порушено саме умови п. 5 попереднього договору. Відповідач [PERSON] та представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що вважають його безпідставним, необґрунтованими та просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання не зявився, про час місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір ВРТ № 643663, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1025. Відповідно до п. 1 цього договору [PERSON] зобовязався у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості за кредитним договором № 390-0221002/ФК від 18.04.2008 року продати [PERSON] належний йому незавершений будівництвом двоповерховий будинок та земельну ділянку на якій він розташований, що знаходяться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область. [PERSON] в свою чергу зобовязалася купити цей будинок на умовах та за ціну, визначених цим договором. В п. 4 цього договору сторони узгодили ціну продажу будинку та земельної ділянки, яку визначили у 340000,00 грн. Також відповідно до п. 6 договору сторони домовилися про те, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору купівлі-продажу [PERSON] взяла на себе зобовязання погашення кредиту [PERSON], вказаного у п. 1 договору, який на момент посвідчення цього договору становить 254749,13 грн. основного боргу та 2393,97 грн. судового збору на, що [PERSON] погоджується підписанням окремої заяви. При цьому зазначені суми розцінюються сторонами як аванс у рахунок наступного договору купівлі-продажу. Решта суми, обумовленої в п. 4 договору, буде сплачена при посвідченні основного договору. Крім того, відповідно до п. 6 договору [PERSON] ствердив про відсутність будь-яких прав щодо будинку та земельної ділянки у третіх осіб за виключенням ПАТ «Дельта Банк». Додатково п. 7 договору сторони обумовили, що у випадку необґрунтованої відмови однієї із сторін від підписання основного договору інша сторона має право звернутися до суду з вимогою про примусове укладання такого основного договору. Також при погашення кредиту коштами [PERSON], така матиме право звернутися до суду з позовом про визнання за нею право власності на будинок. Також визначено, що договір діє до повного виконання зобовязань. Таким чином слід прийти до висновку, що сторони попереднього договору зобовязалися у майбутньому укласти договір купівлі-продажу нерухомості (основний договір) у встановленій законом формі та на умовах, визначених попереднім договором. Відповідно до заяви від 26.09.2012 [PERSON] дав свою згоду на те, щоб грошові кошти для погашення кредиту та повязаних з ним платежів у Мукачівському відділенні АТ [PERSON] (Укрпромбанк) здійснювала [PERSON] від свого імені, з видачею на її імя відповідних підтверджуючих документів. У матеріалах справи містяться копії квитанцій, які підтверджують внесення [PERSON] коштів на погашення кредитних зобовязань [PERSON] і ці обставини визнаються відповідачем. Згідно розписок від 10.09.2012року, 20.11.2012 року та 18.12.2013 року [PERSON] одержав від [PERSON] кошти в загальній сумі 11000 доларів США за недобудований будинок та земельну ділянку. Отримання цих коштів [PERSON] також не заперечує. Обґрунтовуючи заявлений позов позивач вказує на те, що [PERSON] відповідно до умов договору зобовязана була погасити кредит протягом одного місяця з моменту укладення попереднього договору проте свого обовязку за зобовязанням не виконала, у звязку з чим вважає, що [PERSON] порушила умови договору і такий має бути розірваний. Крім того позивач також вказує на те, що [PERSON] додатково також мала виплатити ще 20000 доларів США в якості оплати за будинок в м. Мукачево на вул. Комарова, 1а. У звязку із цим, [PERSON] вказує, що [PERSON] порушено саме умови п. 5 попереднього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди та укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір(оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Розкриваючи суть та правову природу попереднього договору слід виходити з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. При цьому в ч. 3 ст. 635 ЦК України зазначено, що зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Наведена норма дає визначення поняття попереднього договору, який в свою чергу тісно повязаний із основним договором. В той час, як основний договір завжди спрямований на передачу майна, виконання робіт, надання послуг або сплату грошей, за попереднім договором, сторони зобовязуються лише в майбутньому укласти такого роду угоду. Таким чином попередній договір являє собою організаційну угоду, яка не впливає на правовий режим майна, яке буде предметом основного договору. У ст. 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за обєктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як субєктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. При цьому вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У звязку з цим судом встановлено наступне. Аналізуючи умови попереднього договору слід прийти до висновку, що сторони домовилися про укладення основного договору купівлі-продажу у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості за кредитним договором (п. 1 договору). Крім того [PERSON] взяла на себе зобовязання погашення кредиту [PERSON], який на момент посвідчення цього договору становить 254749,13 грн. основного боргу та 2393,97 грн. судового збору (п. 5 договору). З огляду на зазначене, спростовується твердження позивача про порушення умов договору [PERSON], оскільки жодної вказівки про те, що відповідач зобовязана була погасити заборгованість за кредитом саме у місячний чи будь-який інший строк з моменту укладення попереднього договору, договір не містить. Більше того у п. 1 договору місячний строк визначений саме для [PERSON] Також позиція [PERSON] про те, що нотаріусом при посвідченні договору невірно були сформовані його умови і в договорі мається на увазі саме місячний строк, встановлений для [PERSON], як строк для погашення заборгованості, жодним чином не підтверджена. При цьому жодних змін до попереднього договору сторони не вносили і такий є правомірний в силу ст. 204 ЦК України. Більше того, відповідно до умов кредитного договору №391-0221002/ФК-08 від 18.04.2008 року, укладеного між ТзОВ «Український промисловий банк» та [PERSON], дата повернення кредиту визначена 17.04.2039 року. Таким чином, вирішуючи спір в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, що в ході судового розгляду жодними доказами, в тому числі у умовами попереднього договору, не встановлено факт істотного порушення договору [PERSON], приходить до висновку, що в задоволенні позову цій частині слід відмовити. Крім того суд звертає увагу і на те, що ч. 2 ст. 635 ЦК містить спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обовязок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Вирішуючи позов в частині заявлених вимог про усунення перешкод в користуванні власністю суд виходить з наступного. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. Як встановлено судом, що [PERSON] є власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЗК № 056690 від 18.12.2006 року. Крім того, згідно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 18317906 від 31.03.2008 року власником незавершеного будівництвом будинку, що знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А є [PERSON] Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на зазначене можливим є застосування цивільно-правових способів захисту, передбачених ст.ст. 16, 391 ЦК України, відповідно до яких власник управі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення і дає можливість захистити порушене право. Відповідачем за негаторним позовом є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, а підставою мають слугувати посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт обєктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Як розяснено в п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. До того ж у п. 33 вказано, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. У звязку з чим судом встановлено наступне. Факт проживання [PERSON] у будинку в м. Мукачево, вул. Комарова, 1а безпосередньо визнається самим відповідачем та не потребує окремого доказування. Разом тим встановлено, що відповідно до довідки ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» № 1-07611 від 16.07.2014 року [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO]. Крім того також встановлено, що жодної домовленості про можливість проживання [PERSON] в будинку в м. Мукачево, вул. Комарова, 1а між сторонами не укладалося, [PERSON] не є членом сімї [PERSON] в розумінні ст. 405 ЦК України. Зазначене в сукупності свідчить про відсутність у відповідача будь-якого законного права на користування спірним будинком та земельною ділянкою. Разом з тим відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Із зазначеного слід зробити однозначний висновок, що як заміна первісного відповідача належним відповідачем, так залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача здійснюється судом виключно за клопотанням позивача. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. Одночасно в ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань. Таким чином враховуючи те, що суд в силу вимог ст. 33 ЦПК України позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обовязок щодо розяснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, суд не праві вирішувати питання про права та обовязки особи, яка не є стороною у справі, а тому позов в частині усунення перешкод в користуванні власністю [PERSON] задоволенню не підлягає. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, відповідачем не спростовано доводів позивача в цій частині заявленого позову, не доведено факту, що житловий будинок та земельну ділянку [PERSON] займає на законних підставах, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушених права позивача, у звязку з чим слід усунути перешкоди [PERSON] в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку та земельної ділянки в м. Мукачево, вул. Комарова, 1а. Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 275,60 грн. (1/2 від немайнової вимоги про усунення перешкод) судових витрат.

Outcome: partial