Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Немирівської міської ради про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору дарування та витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів за №6903085 від 09.01.2009 року він є власником 11/50 частин житлового будинку у праві спільної власності, за номером 26, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В цей час, у вищезазначеній частці будинку, яка належить позивачу, зареєстрований його батько - [PERSON], який без поважних причин з 2008 року не проживає у вказаному будинку. На даний час позивач бажає створити власну сім'ю і проживати в даному будинку, або ж продати та купити інше житло, однак у зв'язку з пропискою [PERSON] у нього виникають перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні даного житла, тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право корисування житловим приміщенням під [ADDRESS] та зобов'язати виконавчий комітет Немирівської міської ради зняти [PERSON] з реєстраційного обліку з вище вказаного житлового приміщення. Крім того, до Немирівського районного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та з позовом до [PERSON] про розірвання договору дарування, мотивуючи свої вимоги тим, що з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, однак 05.11.2009 року шлюб між ними було розірвано. Від проживання у шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO]. 11.03.1988 року [PERSON] отримав у спадщину 11/50 часток житлового будинку [ADDRESS] Вінницької області, про що йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Немирівською державною нотаріальною конторою 11.03.1988 року за № 501 та право власності було зареєстроване Тульчинським МБТІ 20.02.1992 року за реєстровим №191. 09.01.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який був посвідчений 09.01.2009 року приватним нотаріусом Немирівського районного нотаріального округу Науменко В.В. та зареєстрований за №46. Згідно даного договору [PERSON] подарував [PERSON] нерухоме майно, а саме 11/50 часток житлового будинку [ADDRESS] Вінницької області. Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати під одним дахом, однак у зв'язку з постійними сварками, позивач змушений був покинути будинок. Однак продовжував допомагати своєму сину, відповідачу, утримувати будинок, здійснюючи різного виду ремонті роботи. На даний час [PERSON] стало відомо, що [PERSON] має намір продати подарований житловий будинок, що призведе до позбавлення позивача права користування та спричинить його безповоротну втрату Оскільки вище вказаний будинок є сімейним будинком позивача, який дістався йому у спадщину, з цим будинком пов'язані сімейні спогади, дитинство та юність позивача, тому звернувся до суду з даним позовом та просить розірвати договір дарування даного житлового будинку та усунути перешкоди в користуванні майно. У судовому засіданні представники позивача-відповідача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримали, просять задовільнити, а позовні вимоги [PERSON] не визнали та просять відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Крім того позовні вимоги в частині до виконавчого комітету Немирівської міської ради щодо зобов'язання зняти [PERSON] з реєстраційного обліку з житлового приміщення [ADDRESS] просять залишити без розгляду. Позивач-відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримали та просять задовільнити. Позовні вимоги [PERSON] не визнають та просять відмовити в задоволені даного позову. Крім того [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що більше 8 років не проживає у даному будинку. Відповідачка [PERSON] просить відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користування майном. Представник Немирівської міської ради у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнали, не заперечують проти їх задоволення. Згідно розпорядження Немирівської міської ради Вінницької області від 19.02.2016 року №15-р про перейменування вулиць та провулків міста [ADDRESS] Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до правил ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що 09.01.2009 року між [PERSON] та неповнолітнім, на той час [PERSON] був укладений договір дарування частини житлового будинку, згідно якого дарувальник подарував обдарованому 11/50 частини житлового будинку у праві спільної власності, за №26, який розташований за адресою [ADDRESS] (Т.1 а.с.10-11). Згідно із ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Згідно п.10 договору дарування частини житлового будинку (Т.1 а.с.10) право власності на 11/50 частину будинку у обдарованого виникає з моменту прийняття дарунка. В п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України тощо). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (дарувальнику) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі - що передбачено у ст.718 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Спірний договір, укладений сторонами відповідно до вимого законодавства у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Таким чином, наявність підписаного сторонами договору дарування свідчить про те, що сторони бажали укласти договір та розуміли його. Таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору [PERSON] були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Зазначена правова позиція щодо вирішенням позовів про визнання договору дарування недійсним висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.03.2016 року №6-93цс16 і, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою. Крім того суд бере до уваги те, що в судовому засіданні подано клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про застосування строків позовної давності щодо розірвання договору дарування. Відповідно до ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Оспорюваний договір дарування був укладений між сторонами 19.01.2009 року, а з вимогою про його розірвання [PERSON] звернуся з позовом до суду 13.03.2017 року. При цьому, суд звертає увагу на те, що [PERSON] стверджує в своїй позовній заяві, що дізнався про порушення його прав з боку відповідача, коли [PERSON] звернувся з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, однак [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розрівання договору дарування 13.03.2017 року (Т.2 а.с.52), а [PERSON] зернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, тощо, 17.03.2017 року (Т.1 а.с.2 ). Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Як вбачається з матеріалів справи за [PERSON] було зареєстровано право власності на вище вказаний будинок у 2009 році, про що свідчить копія технічного паспорту на житловий будинок (Т.1 а.с.8-13) та копією домової книги (Т.1 а.с.14-15, 118-122). Оскільки [PERSON] не проживав у будинку з 2008 року, тому позивач [PERSON] разом зі своєю матір'ю [PERSON] здійснювали догляд за будинком та здійснювали оплату комунальних послуг, про свідчить ряд платежів, доданих до матеріалів справи (Т1 а.с.25-70). За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Факт непроживання [PERSON] за спірною адресою понад шести місяців без поважних причин підтверджується актом, що підписаний сусідами по будинку (Т.1 а.с.16), показами представників [PERSON], [PERSON], копію свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], згідно якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 05.11.2009 року (Т.1 а.с.114) та поясненнями самого [PERSON], який повідомив, що протягом 8 років не проживає у вище вказаному житловому будинку Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Враховуючи вище викладене та виходячи з вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання договору дарування є необґрунтованими, належних доказів на підтвердження фактів, викладених у позові, наведено не було, а також приймаючи до уваги пропуск позивачем встановленого ст. 261 ЦК України строку позовної давності, суд вважає за необхідне у задоволенні позову [PERSON] про розірвання договору дарування - відмовити у повному обсязі. Крім того, враховуючи те, що [PERSON] є власником 11/50 часток житлового будинку, по [ADDRESS] про що свідчить договір дарування, та інші правовстановлюючі документи на житловий будинок, а також те, що з 2009 року [PERSON] не проживає у вище вказаному будинку, тому в задоволені позовних вимог [PERSON] щодо усунення перешкод в користуванні 11/50 часток житлового будинку [ADDRESS] шляхом його вселення в будинок та зобов'язання відповідачів не чинити позивачу перешкод в користуванні ним - відмовити. Враховуючи те, що в ході судового розгляду представником [PERSON] - [PERSON] було подано заяву про залишення позовних вимог в частині до Виконавчого комітету Немирівської міської ради про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] без розгляду, суд дійшов висновку заяву задовільнити в повному обсязі. Оскільки [PERSON] є власником 11/50 часток житлового будинку, по [ADDRESS] про що свідчить договір дарування, та інші правовстановлюючі документи на житловий будинок та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням під [ADDRESS] - задовільнити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed