Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, вказуючи, що він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час якого ним та відповідачкою за спільні кошти придбано квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був оформлений на імя позивачки. У звязку із цим вважає, що він є співвласником даної квартири. Реалізувати своє право власності на частку даної квартири не може, оскільки вона не визначена та не виділена в натурі. А тому, просить суд визначити йому частку в зазначеній квартирі в розмірі частини. Також просить суд визначити порядок користування даною квартири, шляхом виділення йому в користування кімнату під №?6, а відповідачці кімнату під №?7, інші приміщення квартири залишити в загальному користуванні. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовільнити. Відповідачка предявлений позов не визнала та пояснила, що зазначену квартиру вона придбала за власні кошти. На час придбання квартири вона фактично з відповідачем не підтримували шлюбні стосунки, проживали окремо. Позивач проживав на території Російської Федерації, всі зароблені там кошти витрачав на себе, сімейний бюджет ними не наповняв, в тому числі не надавав кошти і на придбання зазначеної квартири. А тому вважає, що [ADDRESS] є її особистою власністю, а не власністю подружжя. Крім того, поданих неї письмових запереченнях проти позову зазначає, що [PERSON] подано позов після спливу трьохрічного строку позовної давності. А тому просить суд, в задоволенні позову відмовити за безпідставністю та за спливом позовної давності. Свідок [PERSON] суду показала, що вона позичала відповідачці 6 тис. грн. для придбання квартири. Ствердити те, що квартиру придбала лише відповідачка вона сказати не може, проте стверджує, що пошуком квартири і все з цим повязане займалась саме відповідачка, оскільки позивач весь час перебував на роботі в Російській Федерації. В придбану квартиру переїхали жити відповідачка та діти, натомість позивач в цій квартирі не жив. З Російської Федерації останній повернувся жити в будинок по [ADDRESS], де до придбання квартири жили сторони. В судовому засіданні [PERSON] суду показав, що спірну квартиру придбала відповідачка. Кошти для купівлю квартири відповідачка позичала. На час придбання відповідачкою квартири, позивач проживав в Тюмені, що в Російській Федерації, там в нього було нова сімя. Свідок [PERSON] суду показав, що він є сином для сторін. Його батько їздив на заробітки в РФ. В 2003 році вони зі сімєю переселись в квартиру в м.Здолбунів Рівненської області. Однак, через сварки між його батьками, його батько виселився з даної квартири до бабусі. Про те, чи заробляв його батько гроші, йому нічого не відомо. Суду свідок [PERSON] показав, що він зводив позивача зі своїм другом з приводу столярки, коли позивач робив ремонт квартири в м.Здолбунів. В дану квартиру сторони перебрались жити в 2003 році, разом робили новосілля. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він робив столярку для позивача в квартиру, що в м.Здолбунів Рівненської області. Про купівлю квартири йому розповідав сам позивач. Свідок [PERSON] суду показала, що спірну квартиру вона продала відповідачці, від неї же отримувала гроші. Відповідачку, як покупця квартири, їй знайшла [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що до неї звернулась [PERSON] з проханням продати її квартиру. Дану квартиру вона продала відповідачці, яка купувала квартиру для дітей. З відповідачкою вона була знайома ще раніше. У відповідачки не вистачала грошей для придбання квартири, які просила позичити в неї, одна в цьому воно відмовила позивачці. Свідок [PERSON] суду показав, що зимою в 2002 році він позичав відповідачці гроші в сумі 3,500 грн. для придбання нею квартири. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2007 року вбачається, що сторони з 29 серпня 1981 року по 18 жовтня 2007 рік перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно договору купівлі-продажу від 12 січня 2002 року, що посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, не має значення, якими були юридичні підстави набуття майна купівля, обмін, придбання в кредит. Також не має різниці, на кого з подружжя було придбано майно, важливим є те, що це сталось під час шлюбу. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно було придбано не в шлюбі або за її особисті кошти. Втім, якщо заява про те, що річ була куплена на кошти, наприклад дружини, не буде належним чином підтверджена, презумпція права сумісної спільної власності подружжя залишається непохитною. Відповідачкою не надано суду жодного доказу, які б доводили, що спірна квартира була придбане за її особисті кошти, тобто нею не виконанні вимоги ч.1 ст.60 ЦПК України, згідно якої кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення, якщо вона не звільнена від доказування. Встановлений в судовому засіданні той факт, що пошуком та юридичним оформленням купівлю квартири займалась відповідачка, не є підставою вважати, що спірна квартира належить їй на праві особистої власності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, оскільки дана квартира була набута сторонами, як подружжям за час шлюбу. А тому, відповідно до ст.70 СК України частки сторін в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру є рівними, частка кожного з якого становить частити квартири. Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядженням майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. З технічного паспорта квартири [ADDRESS] вбачається, що вона складається: 1 коридору, площею 7.3 кв.м.; 2 вбудованої шафи, площею 0.4 кв.м.; 3 ванної кімнати, площею 2.6 кв.м.; 4 вбиральні, площею 1.0 кв.м.; 5 кухні, площею 7.0 кв.м.; 6 жилої кімнати, площею 11.9 кв.м.; 7 жилої кімнати, площею 17.4 кв.м., а також балкон, площею 2.7 кв.м., вихід на який можливий лише через кімнату під №?7. Враховуючи те, що спільна квартира сторін є неподільний майном, частки сторін не можуть бути виділені в натурі, спірна квартира у відповідності до ч. 2 ст. 71 СК України не може присуджена одній з сторін, оскільки жодна з них не внесла попередньо на депозитний рахунок суду відповідну грошову компенсацію, суд приходить до висновку, що спірну квартиру слід залишити у спільній частковій власності сторін та визначити порядок користування квартирою. Однак, суд вважає, що запропонований позивачем варіант визначення порядку користування спільною квартирою не відповідає інтересам відповідачки з наступних підстав. Позивачем пропонується залишити балкон в спільному користуванні, при тому вихід на балкон можливий лише через кімнату, яку пропонується виділити відповідачці, що позбавляє відповідачку в повній мірі скористатись своїм правом на свободу та недоторканість житла. У звязку з цим, суд приходить до висновку, що позивачу слід виділити у користування кімнату площею 11.9 кв.м., позначеною на поверхневому плані цифрою 6, відповідачці виділити у користування кімнату №?7, площею 17.4 кв.м., а також балкон, площею 2.7 кв.м., інші приміщення квартири залишити в спільному користуванні сторін. Що ж стосується вимоги відповідачки, яка викладена в заперечення проти позову, то вона не підлягає задоволення з наступних підстав. Відповідачка просить застосувати наслідки передбаченні ч.2 ст.72 СК України, згідно якої до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Однак, предметом судового розгляду є визначення частки у праві спільної сумісної власності та визначення порядку користування квартирою, позивач не ставив вимоги про поділ майна подружжя. За таких обставин відсутні правові підстави для застосування наслідків ст.72 СК України. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача судові витрати по справі. А тому позов підлягає до часткового задоволення. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved