Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення з них у солідарному порядку суми заборгованості по кредитному договору, посилаючись на те, що 27 червня 2008 року між [PERSON] та КС «Добробуд» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого, [PERSON] отримав кредит у розмірі 20 000 грн. 00 коп. на 36 місяців під 24 % річних з кінцевим терміном повернення 27 червня 2011 р. 27 червня 2008 р. між КС «Добробуд» та [PERSON] був укладений договір поруки № 167, згідно якого [PERSON] взяла на себе зобов'язання відповідати в повному обсязі по зобов'язанням [PERSON], які виникають з умов кредитного договору. Оскільки [PERSON] зобов»язання за кредитним договором виконував неналежним чином, у нього утворилась заборгованість, яка станом на 04.08.2012 р. складає - 59 907 грн. 00 коп. 06 серпня 2012 р. між КС «Добробуд» та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги № 58, згідно якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув вимоги за кредитним договором № КС-003353 від 27.06.2008р., укладеним з [PERSON] [PERSON] звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати вказаний кредитний договір недійсним, посилаючись на те, що його умови є несправедливими в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, КС «Добробуд», укладаючи з [PERSON] кредитний договір, не мала відповідної ліцензії на надання фінансових послуг. Рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 19 грудня 2013 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення суми боргу було задоволено, у в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та КС «Добробуд» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] та [PERSON], просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд, ухвалюючи рішення, не врахував те, що вини [PERSON] у прострочці платежів по кредитному договору не має, оскільки по червень 2010 року він виконував свої обов'язки по даному договору. Проте в липні 2010 року не зміг здійснити черговий платіж по кредиту, так як керівництво КС «Добробуд» було затримано працівниками міліції, а розрахунковий рахунок КС «Добробуд» арештовано. До отримання копії позовної заяви [PERSON] у суді ніяких повідомлень про поновлення діяльності КС «Добробуд» йому не надходило. Крім того, боржника та поручителя о наявності договору відступлення права вимоги від 06.08.2012 року між КС «Добробуд» та [PERSON] не повідомлялось. Суд при визначенні суми заборгованості за кредитним договором не прийняв до уваги надані [PERSON] квитанції на загальну суму 8200грн., які не були враховані [PERSON] у наданих ним розрахунках. Крім того, положення п.7.1 кредитного договору, яким передбачена процентна ставка у розмірі 120% від суми кредиту у разі прострочки його сплати суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими та недійсними. Судом також не враховано те, що КС «Добробуд» в порушення діючого законодавства при видачі громадянам кредитів не мав ліцензії на здійснення цієї діяльності. Поза увагою суду залишилось і те, що на підтвердження своїх вимог [PERSON] не надав оригіналу кредитного договору, укладеного між [PERSON] та КС «Добробуд», у зв»язку з чим вважає заявлені [PERSON] позовні вимоги недоведеними. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. [PERSON] та представник КС «Добробуд» заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27 червня 2008 року між [PERSON] та КС «Добробуд» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 20 000 грн. 00 коп. на 36 місяців під 24 % річних з кінцевим терміном повернення 27 червня 2011 р. 27 червня 2008 р. між КС «Добробуд» та [PERSON] був укладений договір поруки № 167, згідно якого [PERSON] взяла на себе зобов'язання перед позивачем відповідати в повному обсязі по зобов'язанням [PERSON], які виникають з умов кредитного договору. Оскільки [PERSON] зобов»язання за кредитним договором виконував неналежним чином у нього утворилась заборгованість, яка станом на 04.08.2012 р. складає - 59 907 грн. 00 коп., а саме: 20 000 грн. - розмір основного кредитного боргу (тіло кредиту), 7 896 грн.00 коп. - плата за користування кредитом за період з 04.06.2010 р. по 04.08.2012 р, 52 010 грн. 00 коп. - відсотки за користування кредитом. 06 серпня 2012 р. між КС «Добробуд» та [PERSON] укладений договір відступлення права вимоги № 58, згідно якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув вимоги за кредитним договором № КС-003353 від 27.06.2008р., укладеним з [PERSON] Згідно з видатковим касовим ордером серії 12 АААА 211101 від 06.08.2012 р. з депозитного рахунку [PERSON] була знята сума у розмірі 59 907 грн. 00 коп. для погашення боргу [PERSON] перед КС «Добробуд». Враховуючи встановлені по справі обставини та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з солідарно з відповідачів суми заборгованості у повному обсязі. Проте повністю погодитись з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Частиною 3 ст.303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення. Як вбачається з матеріалів справи, 27 червня 2008р. з метою виконання зобов»язань [PERSON] за кредитним договором між КС «Добробуд» та [PERSON] був укладений договір поруки № 167. Відповідно до п.4.1 вказаного договору він набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до моменту припинення поруки з підстав, передбачених ст.559 ЦК України ( а.с.5). Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Відповідно до умов укладеного між КС «Добробуд» та [PERSON] кредитного договору, строк його виконання становить 36 місяців та діє до 27 червня 2011р. ( а.с.4). Судом встановлено, що з вимогою про стягнення з поручителя [PERSON] у солідарному порядку з [PERSON] заборгованості за кредитним договором кредитор звернувся у травні 2012р. Таким чином, пропущено встановлений законодавством строк звернення з вимогою до поручителя, порука припинилася, у зв»язку з чим правових підстав для стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором не має. За таких обставин, рішення суду в частині солідарного стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4ч.1ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Висновки суду щодо задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним є правильними, узгоджуються з матеріалами справи та відповідають нормам матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно. Доводи апеляційної скарги відносно того, що заборгованість за кредитним договором виникла не з вини боржника, якого не було повідомлено про відступлення права вимоги від КС «Добробуд» [PERSON] , висновків суду не спростовують. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено і це не заперечувалось сторонами, що КС «Добробут» відповідно до умов кредитного договору надала [PERSON] кредитні кошти у сумі 20 000грн., однак боржник належним чином свої обов'язки за договором не виконав. Крім того, не отримання [PERSON] письмового попередження про відступлення права вимоги не позбавляє його від зобов»язання по сплаті заборгованості за кредитним договором, оскільки у судовому засіданні він мав можливість заперечувати проти вимог нового кредитора та надавати свої докази. Також, згідно вимог ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Посилання в апеляційній скарзі на те, що позовні вимоги не доведені, оскільки позивачем не надано оригіналу кредитного договору, є неспроможними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, первинні бухгалтерські, касові та договірні документи, що стосуються діяльності КС «Добробуд» вилучені працівниками міліції під час розслідування кримінальної справи відносно службових осіб цієї спілки та долучені до матеріалів кримінальної справи ( а.с.32). Крім того, той факт, що [PERSON] отримав кредитні кошти за вказаним договором не заперечується самим боржником, який під час розгляду справи пояснив, що до червня 2010р. вносив платежі по кредитному договору. Вказані обставини також підтверджуються відомістю повернення кредиту ( а.с.7). Доводи апеляційної скарги відносно того, що на час видачі кредиту КС «Добробуд» не мала ліцензії на здійснення фінансових послуг, у зв»язку з чим її діяльність не відповідає вимогам діючого законодавства, спростовуються матеріалами справи. Так, згідно ліцензії Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, строк дії якої визначено з 15.05.2007р. по 15.05.2010р., видом діяльності, яким КС «Добробуд» відповідно до закону має право займатися, є надання фінансових послуг (а.с.86). Згідно п.2.2. Статуту КС «Добробуд», який зареєстрований у виконавчому комітеті Донецької міської ради 02.07.2007р., завдання кредитної спілки полягає у задоволенні потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг шляхом здійснення діяльності, передбаченої підрозділом 5 цього Статуту ( а.с.92). Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки положення п.7.1 цього договору щодо збільшення розміру процентної ставки є несправедливими в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», на правильність висновків суду не впливають. Частиною 1ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Під час розгляду справи [PERSON] не заперечував факт укладення кредитного договору №КС-003353 від 27 червня 2008р., погодився з його умовами, що засвідчено підписами сторін, здійснював платежі по вказаному договору, не оспорюючи його умови (а.с.4). Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції безпідставно не були враховані квитанції, надані [PERSON], про сплату ним в рахунок погашення кредиту 8200грн. Ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст.212 ЦПК України дав належну оцінку цим доказам та дійшов до обґрунтованого висновку про те, що з них не вбачається за яким саме кредитним договором [PERSON] сплачені кошти, оскільки у даних квитанціях відсутні підписи посадових осіб, які видавали вказані документи, у деяких не зазначені їх номери. Крім того, номери, вказані у квитанціях та суми оплат, не співпадають з відомостями, зазначеними у картці-рахунку №3761 по кредитному договору, укладеному з [PERSON] ( а.с.43,123-129). Доводи апеляційної скарги в цій частині рішення суду не спростовують.

Outcome: partial