Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому після уточнень просив розподілити між ними сумісно набуте майно, визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартиру [ADDRESS], відповідно Договору №22-07-7/18Д від 22.05.2006 року про участь у фонді фінансування будівництва виду А «Фінансово-будівельна група» (Договір управління майном); визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки, загальною площею 50,4 м2 для будівництва двох гаражів [NUMBER] і [NUMBER], та на ? частину земельної ділянки, загальною площею 37,8 м2 для будівництва третього гаража. В обґрунтування позову зазначив, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 11.10.2013 року. В даний час виникла необхідність розділу майна, придбаного ними в період існування сім'ї, за спільні кошти. [PERSON] заперечення проти позову, в яких вказала, що квартири [ADDRESS] яку за словами [PERSON] нібито було придбано ними за спільні кошти на час шлюбу, то щодо цього [PERSON] заперечує, пояснює це тим, що до укладення шлюбу з [PERSON] вона проживала зі своїм сином [PERSON] в однокімнатній квартирі [ADDRESS], що в селищі Солоницівка Дергачівського району Харківської області. Зазначена квартира була приватизована в рівних частках на її ім'я і ім'я сина [PERSON] 28 грудня 1996 року адміністрацією Курязького заводу силікатних виробів, на якому вона відпрацювала 17 років, їй було видано ордер №27 на квартиру [ADDRESS], і в який були вписані [PERSON] та її син [PERSON] В подальшому вказана квартира була приватизована лише сином [PERSON] за домовленістю, що син віддає свою частину в приватизованій однокімнатній квартирі під [ADDRESS] Дергачівського району Харківської області. Ця квартира в подальшому була продана 11 жовтня 2003 року. Гроші від продажу квартири були покладені на депозитний рахунок у банк з метою раціонального використання надалі. 22 травня 2006 року із збережених коштів, відповідач оплатила перший внесок за квартиру під [ADDRESS], і оплачувала її частинами до повного погашення. Ця однокімнатна квартира має загальну площу 44,8 м2. Виходячи з вищенаведеного, якщо виходити з аргументів [PERSON], то спільно нажитим майном щодо квартири [ADDRESS], є саме 8,8 м2, а саме різниця між загальною площею належної їй на законних підставах квартири [ADDRESS], що в селищі Солоницівка Дергачівського району Харківської області (загальна площа 36,0 м2) та купленої нею вже в шлюбі з [PERSON] квартири під [ADDRESS] (загальна площа 44,8 м2), які і були їхнім спільним поліпшенням житлових умов. Крім того, до шлюбу нею був придбаний автомобіль «Citroen», який в подальшому був проданий. В зв'язку з вищенаведеним та виходячи з того, що за час шлюбу та сумісного проживання разом з [PERSON] він зовсім не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї та спільне ведення господарства, а також спільних грошей не було і на теперішній час не має, про що в матеріалах справи не має жодного доказу, тому вважає, що вимоги [PERSON] є безпідставними та незаконними. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнала частково, а саме не заперчувала проти задоволення позову в частині визнання права власності за відповідачем на 8,8 м2 квартири [ADDRESS], та на ? частину автомобіля [NUMBER]. У судовому засіданні позивач [PERSON] просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві. Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 17 серпня 1996 року, розірвано. Відповідно до листа начальника КП «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» №547 від 15.11.2013 року, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 11 липня 2008 року, належить квартира [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER] від 03 лютого 2006 року, автомобіль [NUMBER], належить [PERSON] Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних мотивів. Пленум Верховного Суду України в п.23 своєї постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з матеріалів справи квартира [ADDRESS], та транспортний засіб марки «ГАЗ 3302 14», реєстраційний номер [NUMBER], були придані в період зареєстрованого між сторонами шлюбу та зареєстровані на ім'я відповідача. Таким чином, зазначена квартира та автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У зв'язку з вищевикладеним, суд дійшов до висновку про визнання права власності за кожним із сторін на ? частину зазначеного майна. Щодо позовних вимог про визнання права власності на земельні ділянки для будівництва гаражів. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що за період зареєстрованого шлюбу відповідачем було придбано зазначені земельні ділянки та відповідним чином зареєстровано право власності на них. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial