Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача пеню за несплату аліментів на утримання себе, як непрацездатного батька, за період з червня 2014 року по травень 2015 року включно в розмірі 21212,82 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач є його рідною донькою. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2010 року на відповідача покладений обовязок виплачувати на користь позивача аліменти у розмірі 1/8 частки всіх видів доходу, починаючи з 08.07.2009 року і довічно. Однак відповідач належним чином встановлений зазначеним рішенням суду обовязок не виконує (у спірний період сплатила лише по 50,00 грн. у вересні та грудні 2014 року, березні та квітні 2015 року), у звязку з чим станом на день подання позову заборгованість відповідача перед позивачем складає 30722,04 грн. Це порушує право позивача на утримання повнолітньою працездатною дитиною та дає підстави вимагати сплату пені в порядку ст. 196 СК України, з розрахунку одного процента від суми заборгованості за кожен день прострочення. Відповідач за первісним позовом [PERSON] проти нього заперечувала повністю та подала зустрічний позов, яким просила скасувати заборгованість по несплаті аліментів на виконання Рішення апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2010 року, посилаючись на те, що вона самостійного заробітку не має, навчається заочно, проживає в Києві, існує виключно за рахунок допомоги, яку надає її матір, [PERSON], та не має змоги сплачувати аліменти на користь батька в розмірі, визначеному зазначеним рішенням суду. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач за первісним позовом ухиляється від сплати аліментів, оскільки живе та працює в Києві, орендує там житло, що свідчить про високий рівень її доходів, які вона приховує від позивача та органів стягнення. Крім того, відповідачу належить нерухоме майно, а саме квартира за адресою Запорізька область, вул. Запорізька, б. 72, кв. 53, яку відповідачу подарувала її бабуся, матір позивача. Відповідач в судове засідання не зявилась, забезпечивши явку представника, адвоката [PERSON], яка проти первісного позову заперечувала та пояснила, що її довіритель від сплати аліментів не ухиляється, сплачуючи їх частково. Несплата аліментів в повному обсязі на виконання Рішення апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2010 року обумовлена обєктивними причинами, а саме відсутністю у відповідача за первісним позовом самостійного джерела доходу, у звязку з чим вона сама знаходиться у скрутному матеріальному становищі та потребує допомоги з боку батьків. З тих же підстав представник позивача [PERSON] підтримала зустрічний позов, однак в судовому засіданні, вже після початку судового розгляду, подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила не скасувати зазначену заборгованість, а звільнити від її сплати. ВДВС Подільського районного управління юстиції в м. Києві, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, явку представника не забезпечив, заяв чи клопотань по суті первісного та зустрічного позовів не подав. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Відповідно до ст. ст.\~10,\~11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є батьком [PERSON], що сторонами не заперечується та в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України окремого доказування не потребує. Крім того, цей факт встановлений Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька. Позивач є інвалідом 2-ї групи довічно, за загальним захворюванням, що підтверджується пенсійним посвідченням серії АД № 252511, виданим УПФУ в Оріхівському районі Запорізької області 07.02.2005 року, у звязку з чим має статус непрацездатної особи. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2010 року було змінено Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13.10.2009 року, та стягнуто з відповідача на користь позивача, як непрацездатного батька, аліменти на його утримання у розмірі 1/8 частки всіх видів доходу, починаючи з 08.07.2009 року і довічно. Це рішення набрало законної сили та звернуто до виконання у встановленому законом порядку. Згідно Свідоцтва про зміну імені серії І-ЖС № 004343, виданого 31.07.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області, [PERSON] змінила прізвище на «Кріс-Білємская» (актовий запис № 05). Згідно Довідки-розрахунку, складеної державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ в м. Києві [PERSON], відповідачу за первісним позовом нарахована заборгованість за період з 01.06.2014 року по 01.06.2015 року в розмірі 30722,04 грн. Відповідач за первісним позовом та її представник факт наявності заборгованості та відповідних розрахунок не оспорювали. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З огляду на це, стягнення пені за несплату аліментів можливе лише за умови встановлення вини платника аліментів у цьому. Оцінюючи доводи відповідача за первісним позовом про те, що заборгованість виникла з незалежних від неї причин, суд виходить з такого. Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом вже тривалий час проживає у м. Києві, та станом на час розгляду цієї справи навчається у Київському національному університеті культури і мистецтв на 5-му курсі заочної форми навчання факультету магістерської підготовки за спеціальністю «Театральне мистецтво», з бюджетною формою фінансування. Згідно показань матері відповідача, [PERSON], яка, будучи також представником відповідача, була допитана в судовому засіданні як свідок в порядку ст. 184 ЦПК України, -відповідач за первісним позовом проживає і навчається в Києві виключно за рахунок матеріальної допомоги, яку надає їй матір. Однак показання цього свідка суд оцінює критично, оскільки вони містять суперечності та недомовленості, які не змогли пояснити ані сам свідок, ані представник відповідача за первісним позовом. Так, свідок [PERSON] пояснила, що проживає в Оріхові та має офіційний дохід в розмірі близько 4000,00 грн. щомісяця (1000,00 грн. пенсії та 3000,00 грн. заробітної плати). При цьому вона надає допомогу відповідачу у розмірі 800,00 грн. щотижня, тобто не менше 3200,00 грн. на місяць. З цих пояснень випливає, що на решту 800,00 грн. на місяць, свідок також допомагає своїй іншій доньці, яка також проживає в Києві, а також утримує себе, включаючи харчування, одяг та сплату комунальних послуг, що викликає обґрунтовані сумніви. Крім того, судом встановлено, що відповідачу за первісним позовом її бабусею, тобто матірю позивача, за її життя була квартира адресою Запорізька область, вул. Запорізька, б. 72, кв. 53, однак відповідач не зареєстрував своє право власності на цей обєкт нерухомості. Позивач зазначив, що неодноразово пропонував іншій стороні укласти мирову угоду щодо передачі йому цієї квартири в обмін на його відмову від вимог по сплаті аліментів та пені. Таким чином, силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України факт належності відповідачу права на оформлення на свою користь зазначеного обєкту нерухомості окремого доказування не потребує. Крім того, як зазначено у Рішенні апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2010 року, у ст. 202 СК України законодавець встановив обовязок працездатних повнолітніх дітей утримати непрацездатних батьків незалежно від їх матеріального стану. Суд вважає, що ця покладає на дітей обовязок вживати всіх залежних них заходів щодо надання батькам утримання. З огляду на це, суд бере до уваги, що відповідач за первісним позовом, навчаючись на заочній формі, не вживає заходів щодо офіційного працевлаштування, не перебуває на обліку у центрі зайнятості, допомогу по безробіттю не отримує (довідка Оріхівського районного центру зайнятості від 13.01.2016 року № 4390), чим створює умови для невиконання нею обовязку, встановленого ст. 202 СК України. У звязку з цим суд не бере до уваги документи, надані представником відповідача за первісним позовом, про відсутність у неї офіційних доходів (довідка Пологівської ОДПІ в Запорізькій області від 18.01.2016 року). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач за первісним позовом не довела відсутність своєї вини у несплаті аліментів. Разом з тим заявлений позивачем розмір пені за несплату аліментів суд вважає необґрунтованим. Так, частиною другою статті 214 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. У постанові від 01.07.2015 року по справі № 6-94цс15 Верховний Суд України, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права та відступаючи від правової позиції щодо застосування частини першої\~статті 196 СК України, викладеної у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-81цс13) та 1 жовтня 2014 року (справа № 6-149цс14), виходить з такого. Згідно з частиною першою\~статті 196 СК України\~при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом\~статті 196 СК України\~пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). З урахуванням цього правового висновку, а також виходячи з наявних у справі даних про нараховану та сплачену заборгованість по аліментам, стягненню з відповідача за первісним позовом у спірний період підлягає пеня в розмірі 2431,28 грн., що підтверджується наступним розрахунком: № з/пПеріод заборгованостіКількість днівСума заборгованості, грнСтавка пеніСума пені, грн 1.Червень 2014 року30618,251%185,40 2.Липень 2014 року31704,871%218,55 3.Серпень 2014 року31704,871%218,55 4.Вересень 2014 року30654,871%196,46 5.Жовтень 2014 року31704,871%218,55 6.Листопад 2014 року30704,871%211,50 7.Грудень 2014 року31654,871%196,46 8.Січень 2015 року31673,121%208,63 9.Лютий 2015 року28673,121%188,44 10.Березень 2015 року31623,121%186,94 11.Квітень 2015 року30623,121%193,17 12.Травень 2015 року31673,121%208,63 ВСЬОГО:2431,28 Вирішуючи по суті зустрічний позов, суд виходить з такого. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У СК України не передбачений такий спосіб сімейних прав та інтересів, як «скасування заборгованості по сплаті аліментів». Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може лише повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, і в межах заявлених ними вимог, суд ухвалою від 11.12.2015 року залишав зустрічний позов без руху, запропонувавши заявнику, зокрема, привести предмет позовних вимог у відповідність до визначеного законом способу захисту права, однак в цій частині ухвала залишилась не виконаною. За таких обставин зустрічний позов не підлягає задоволенню, оскільки обраний при його поданні спосіб захисту відповідного права («скасування заборгованості») не тільки не визначений законами України, а й не прямо суперечить ним, оскільки суд не уповноважений скасовувати факти, що існують, а може лише звільнити від обовязку. Подання в судовому засіданні 18.03.2016 року представником позивача за зустрічним позовом заяви, яка названа як «заява про збільшення позовних вимог», і в якій міститься вимога про звільнення позивача від сплати заборгованості на суму 30722, 04 грн., тобто фактично про зміну предмету позову, на викладений вище висновок суду не впливає, оскільки зміна предмета позову допускається лише до початку розгляду справи по суті (ч. 2 ст. 31 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог. З урахуванням цього стягненню з відповідача за первісним позовом в дохід держави підлягає судовий збір в розмірі 55,83 грн. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 196 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial