Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] , в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, просив усунути перешкоди в користуванні будинком та земельною ділянкою зі сторони відповідачів, відповідно до договору оренди від 20 жовтня 2006р., зобов`язавши їх не чинити перешкоди в користуванні нерухомим майном, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловим будинком загальною площею 161 кв.м. та земельною ділянкою 0,25 га, кадастровий номер 6522185200:21:031:0027, та вселити його до нього. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та [PERSON] 20 жовтня 2006р. було укладено договір оренди нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з житлового будинку та земельної ділянки. У липні 2018р. невідомі люди захопили будинок, та почали чинити перешкоди в користуванні орендованим майном. Вимога позивача щодо необхідності виконання умов договору оренди від 20 жовтня 2006р. залишилась без належного реагування. Вважає, що оскільки відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні орендованим ним майном, ухиляються від виконання договору, тому останній звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 14 травня 2020р. провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 26 червня 2020р. на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій вона просила розірвати договір оренди будинку та земельної ділянки від 20 жовтня 2006р., укладений між [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість зі сплати орендної плати за 2019р., за договором оренди будинку та земельної ділянки від 20 жовтня 2006р. у розмірі 48 000грн.; стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість зі сплати орендної плати за шість місяців 2020р., за договором оренди будинку та земельної ділянки від 20 жовтня 2006р. у розмірі 24 000грн.; та стягнути понесені судові витрати. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що з 18 червня 2019р. [PERSON] є власницею житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Їй відомо, що належний їй об`єкт нерухомості орендується [PERSON] , на підставі договору оренди майна від 20 жовтня 2006р., укладеного між [PERSON] (попереднім власником спірного майна) та [PERSON] . Однак, [PERSON] після зміни власника майна умови договору оренди не виконує, майно не повернув, у зв`язку з чим, за ним рахується заборгованість зі сплати орендної плати за 2019р. у розмірі 48 000 грн., та за шість місяців 2020р. у розмірі 24 000грн. Зазначає, що оскільки вона жодних перешкод в користуванні спірним майном не створює, а відповідач натомість не сплачує орендну плату, та не бажає повернути орендоване майно, тому вона змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 30 червня 2020р. зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору оренди та стягнення орендної плати було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третьої особи [PERSON] про вселення до житлового будинку. 02 липня 2007р. на адресу суду надійшли пояснення третьої особи за первісним повозом [PERSON] , який вказав, що підтримує позовні вимоги позивача за первісним позовом. Так, дійсно 20 жовтня 2006р. між ним та [PERSON] було укладено договір оренди житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . За їх згодою орендар провів облаштування території, здійснив добудови, ввіз меблі. Однак, у 2018р. з`явились невідомі особи, які почали чинити перешкоди в користуванні [PERSON] його орендованим майном, посилаючись на те, що вони є новими господарями цього майна. Вважає, що навіть зміна власника майна не призводить до автоматичного розірвання договору оренди нерухомого майна, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] є законні та обґрунтовані. 30 жовтня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій представник відповідача за зустрічним позовом вказав, що відсутні підстави для стягнення орендної плати, оскільки позивач за зустрічним позовом не надає можливість користуватися орендованим майном, підстав для розірвання договору оренди у судовому порядку не має. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Проти вимог зустрічної позовної заяви заперечив, та просив залишити її без задоволення. Представник відповідача за первісним позовом проти доводів первісної позовної заяви заперечив, просив у її задоволенні відмовити. Натомість наполягав на задоволенні зустрічної позовної заяви. Третя особа [PERSON] підтримав первісний позов. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] будучі належним чином повідомленими про час, місце та дату розгляду справи, до судового засідання не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого Стрілківською сільською радою 19 жовтня 2006р., [PERSON] належав будинок [ADDRESS] . Крім того на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХС №085257 від 26 серпня 2005р., [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,2500га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6522185200:21:031:0027. 20 жовтня 2006р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено у простій письмовій формі договір оренди будинку та земельної ділянки. За умовами вказаного договору [PERSON] (орендодавець) передав в оренду, а [PERSON] (орендар) прийняв у тимчасове користування житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , з метою проживання сім`ї орендаря, та ведення господарської діяльності з організації курортного відпочинку та надання послуг громадського харчування. Згідно п.4.1 зазначеного договору термін оренди складає 35 місяців з моменту прийняття об`єкта, що орендується за актом-прийому передачі. Якщо жодна із сторін не попередить іншу сторону про розірвання договору за 30 днів до його завершення, тоді даний договір вважається пролонгованим на той самий термін дії. Пунктами 5.1,5.2 зазначеного договору визначено, що розмір орендної плати становить 12 000 грн., та проводиться рівними частинами двічі на рік 15 червня та 30 серпня кожного року. 20 жовтня 2006р. [PERSON] та [PERSON] було складено акт прийому-передачі будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 31 травня 2008р., 31 травня 2013р. та 31 травня 2015р., між [PERSON] та [PERSON] було складено додатки, якими внесено зміни до договору оренди від 20 жовтня 2006р., згідно яких збільшувався розмір орендної плати (п.5.1) до 18 000 грн. на рік, 24 000 грн. на рік, та 48 000 грн. на рік відповідно. У зв`язку з визнанням ФОП [PERSON] банкрутом, що підтверджується постановою Господарського суду Львівської області від 02 червня 2015р. по справі №5015/995/12, на аукціоні з продажу майна банкрута було реалізовано житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Власником зазначеного майна з 31 березня 2017р. став [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29 січня 2019р., по справі №3/10-2018 від 25 жовтня 2018р. про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна ФОП [PERSON] , який відбувся 21 березня 2017р., позов було задоволено частково; визнано недійсним результати аукціону з продажу майна ФОП [PERSON] щодо реалізації об`єкта нерухомості (житлового будинку та земельної ділянки), які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; скасовано свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні при продажі майна ФОП [PERSON] на зазначені об`єкти нерухомості. За наслідком проведеного нового аукціону щодо реалізації майна боржника, новим власником житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] з 18 червня 2019р. стала [PERSON] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №3170724561 та №170723327 від 18 червня 2019р. Позивач, за первісним позовом посилаючись на те, що ще з літа 2018р. невідомі особи чинять йому перешкоди в користуванні об`єктом нерухомості, що розташоване по [ADDRESS] , перешкоджають його господарській діяльності, пов`язаною з використанням вказаного об`єкта нерухомості для надання курортних послуг, і на твердження позивача, відповідачу це було відомо, звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні зазначеним об`єктом нерухомості та вселити його до будинку. У той же час, [PERSON] посилаючись на відсутність з її боку перешкод у користуванні [PERSON] орендованим майном, та не виконанням останнім умов договору оренди від 20 жовтня 2006р., було подано зустрічну позовну заяву про розірвання договору оренди та стягнення орендної плати. Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 317 Цивільного кодексу України визначає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.ч.1,2 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). При цьому, ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 1 ст. 759 Цивільного кодексу України розкриває зміст поняття договору найму (оренди) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно з частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Статтею 764 цього Кодексу встановлено, що у разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Як свідчать матеріали справи, 20 жовтня 2006 року [PERSON] та [PERSON] за домовленістю було укладено договір оренди житлового будинку та земельної ділянки з Актом приймання-передачі нерухомого майна до договору оренди та засвідчено особистими підписами сторін договору, що на виконання його умов орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір було укладено на 35 місяців, який неодноразово був продовжений, а також змінювалась орендна плата. Відповідно до статті 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється. Судом встановлено, що з 18 червня 2019р. [PERSON] є власницею житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Станом на час розгляду справи, сторони по справі визнають, що договір оренди від 20 жовтня 2006р. є чинним, що підтверджується змістом їх позовних заяв, їх поясненнями, а тому вказані обставини у відповідності до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно з положеннями статті 395,396 Цивільного кодексу України орендар майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування орендованим майном. Отже, шляхом усунення перешкод у здійсненні орендарем права користування майном, дане право може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення. Однак, факт порушення права володіння та користування орендарем [PERSON] орендованим майном не було доведено у судовому засіданні. Так, позивач стверджує, що невідомі особи з літа 2018 року здійснили захоплення орендованого майна, про що він та третя особа писали заяви до правоохоронних органів, за наслідком чого реєструвались заяви в ЄО, та кримінальні провадження. Проте, суд критично оцінює посилання позивача та третьої особи на вчинення перешкоди в користуванні спірним майном зі сторони відповідача за первісним позовом, оскільки як вже зазначалось відповідач [PERSON] є власницею спірного майна лише з 18 червня 2019р., тоді як позивач почав звертався до правоохоронних органів щодо перешкоджання у користуванні спірним майном ще в літку 2018р., про що свідчить витяг з ЄРДР від 27 жовтня 2018р. за №12018230140001968, та довідка про прийняття і реєстрацію заяви від 27 жовтня 2018р. У заяві [PERSON] від 25 червня 2019р., останній вказує, що саме [PERSON] , який був власником спірного майна до [PERSON] чинить перешкоди у користуванні орендованим майном. Таким чином, жодних доказів того, що саме [PERSON] чинить перешкоди позивачу в користуванні об`єктом оренди суду надано не було. Крім того, зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що остання визнає факт наявності орендних відносин з [PERSON] , та не чинить жодних перешкод позивачу в користуванні орендованим майном, оскільки зацікавлена в отриманні орендної плати. Будь-яких доказів того, яке відношення до перешкод в користуванні орендованим майном мають відповідачі [PERSON] та [PERSON] , позивачем взагалі не зазначено. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як зазначив у своїх постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.05.2020 року (провадження № 61-38207ск18) «матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною». Таким чином, оскільки позивач не надав доказів того, що відповідачі чинять дії, які перешкоджають у реалізації наданих йому прав щодо користування орендованим майном, в судовому засіданні не було встановлено обставин (фактів), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виник спір, а відповідачі в свою чергу стверджують, що не чинять перешкод у користуванні позивачем орендованим ним майном, що в свою чергу приводить суд до думки про не існування подій, щодо перешкоджання у користуванні майном з боку відповідачів по відношенню до позивача, та відсутності підстав для вселення, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Що стосується зустрічних позовних вимог то суд вважає їх, такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як вже зазначалось, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 Цивільного кодексу України). У відповідності до ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст.612 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди нерухомого майна від 20 жовтня 2006р., який неодноразово пролонгувався. Згідно умов зазначеного договору, орендна плата за користування майном визначалась на рівні 12 000 грн., з 31 травня 2008р. - 18 000 грн., з 31 травня 2013р. - 24 000грн., з 31 травня 2015р. була збільшена до 48 000 грн., та повинна сплачуватись рівними частинами двічі на рік 15 червня та 30 серпня кожного року. Як зазначає позивач за зустрічним позовом, набувши у власність об`єкт нерухомості, який орендується [PERSON] , остання жодних перепон у користуванні майном не чинила, однак розраховувала на отримання орендної плати у розмірі визначеному договором оренди від 20 жовтня 2006р. з додатками до нього. Однак, [PERSON] свої зобов`язання щодо сплати орендної плати не виконує, у зв`язку з чим за останнім рахується заборгованість зі сплати орендної плати за 2019р. у розмірі 48 000 грн., та за шість місяців 2020р. у розмірі 24 000 грн. Відповідач за зустрічним позовом жодних доказів на спростування виниклої заборгованості зі сплати орендної плати не надав. Так, [PERSON] не спростував доводи позивача щодо невиплати їй орендної плати за 2019р.- шість місяців 2020р. жодним аргументом чи то доказом, у тому числі й щодо того, що відповідач намагався здійснити виплату орендної плати, а позивач ухилилась від її отримання або ж дійсно отримала її. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати орендної плати є обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Як регламентовано ч.2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав і для задоволення позовних про розірвання договори оренди від 20 жовтня 2006р. з підстав порушення умов договору щодо сплати орендної плати, які є істотними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved