Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що він є власником 49/100 вказаного будинку на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року. На момент укладення договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку в ньому був зареєстрований [PERSON] , [INFO] , знаходження якого на даний час невідомо. Спроби зняти відповідача з реєстрації у позасудовому порядку були марні. Особисті речі відповідача у вказаній квартирі відсутні, також витрат по утриманню житлового будинку він не несе, домовленості щодо користування житловим приміщенням у разі його відсутності понад 1 року не було. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив суду не надав, належним чином був повідомлений про день, час та місце судового розгляду справи. За наявності матеріалів у справі, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, що відповідає ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , відповідно до договору купівлі-продажу від 25.09.2014, засвідчений приватним нотаріусом Желєзняком С.В., є власником 49/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5-6). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27275136 від 25.09.2014, домової книги та довідки №02-41/р-56 від 14.03.2019 [PERSON] є власником 49/100 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] , з 2013 року до теперішнього часу за вказаною адресою не проживає. (а.с. 7-12). Також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власниками житлового будинку по [ADDRESS] є 49 /100 [PERSON] та 49/100 [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що знають [PERSON] та пояснили, що він виїхав і більше 5 років не проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не можу бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вимога позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком підлягає задоволенню, оскільки відповідач не проживає у будинку позивача, використовує будинок не за цільовим призначенням, тобто не для проживання, а виключно для реєстрації місця проживання, що порушує права позивача як власника будинку, зазначені у ст. 150 ЖК України та ст. ст. 317, 319 ЦК України, а іншого порядку, результатом якого є зняття відповідача з реєстрації в будинку позивача, законодавством не передбачено (окрім зняття з реєстрації в добровільному порядку). Визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком є підставою для зняття його з реєстрації у зазначеному будинку, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» при відповідному зверненні до Голопристанського районного сектору державної міграційної служби України у встановленому законом порядку. На підставі викладеного та

Outcome: approved