Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить зобов`язати відповідача спростувати поширену нею недостовірну інформацію, стягнути з відповідача 50 000 моральної шкоди та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є батьком малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Галицького районного суду м.Львів від 29.09.2015 року розірвано шлюб між позивачем та [PERSON] . Зазначає, що відповідачем було надано пояснення до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, які містять неправдиві факти, які порушують його честь та гідність, зокрема відповідач стверджувала, що « [PERSON] по місцю проживання дитини не з`являється, не бере участі у вихованні сина, фінансово не допомагає та місце його перебування не відоме». Стверджує, що зазначена інформація слугувала підставою для видачі Висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Окрім того, позивач зазначив, що відповідач [PERSON] 16.03.2018 року подала до Долинського районного суду Івано-Франківської області заяву, в якій «засвідчила той факт, що вихованням дитини займається тільки мати. Батько дитини, колишній чоловік, [PERSON] , в будинку не появляється, дитиною не опікується, участі у вихованні дитини не бере. Його місцеперебування невідоме». Позивач зазначив, що такі факти не відповідають дійсності. Таким чином, відповідач двічі подала неправдиві відомості, що порочать честь, гідність позивача, характеризують його як непорядну, несумлінну та недобросовісну людину, яка не піклується про свого сина. Внаслідок таких неправомірних дій відповідача, він зазнав сильних душевних страждань. Таким чином, позивач вважає, що недостовірна інформація має бути спростована. Просить позов задоволити. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 17.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 16.04.2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди - передано на розгляд до Галицького районного суду м.Львова. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 18.05.2021 року прийнято до провадження справу за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 15.06.2021 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено. Окрім того, ухвалою суду витребувано у Галицької районної адміністрації Львівської міської ради належним чином засвідчену копію заяви [PERSON] від 16.03.2018 pоку, на яку міститься посилання у Висновку №31-707 від 12.02.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , та у Витязі з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 08.02.2018 року № 4. 29.06.2021 року представник позивача [PERSON] подала клопотання про допит свідків у даній цивільній справі, а саме: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . 30.06.2021\~року на електронну адресу Галицького районного\~суду м.Львова представник\~позивача Матвіїв\~Є.І.\~надіслала повторну заяву,\~у якій просила суд проводити слухання справи за правилами загального позовного провадження. В обґрунтування заяви представник позивача покликається на те, що розглядом справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, позивача обмежено можливості представляти свої інтереси. 01.07.2021\~року на електронну адресу Галицького районного\~суду м.Львова представник\~позивача Матвіїв\~Є.І.\~надіслала письмові пояснення. 16.07.2021 року на електронну адресу Галицького районного\~суду м.Львова позивач надіслав письмові пояснення, у яких просив суд постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, а також допитати в якості свідків наступних осіб: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] 26.07.2021 року через канцелярію Галицького районного суду м.Львова представник відповідача [PERSON] подав заяву про долучення документів. 26.07.2021 року на електронну адресу Галицького районного\~суду м.Львова представник\~позивача Матвіїв\~Є.І.\~надіслала заяву,\~у якій просила суд призначити розгляд справи по судовим витратам. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 26.07.2021 року повторно витребувано у Галицької районної адміністрації Львівської міської ради належним чином засвідчену копію заяви [PERSON] від 16.03.2018 pоку, на яку міститься посилання у Висновку №31-707 від 12.02.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , та у Витязі з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 08.02.2018 року № 4. 05.08.2021 року на виконання вимог ухвали суду від 26.07.2021 року Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради скеровано на адресу суду належним чином засвідчену копію заяви [PERSON] від 16.03.2018 pоку. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Виклик сторін до суду був здійснений шляхом скерування судових повісток на поштову та електронну адресу сторін, а також через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України (через веб-сайт Галицького районного суду м. Львова). Відповідач не подала відзиву на позовну заяву та інших заяв до суду від неї не надходило. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України\~фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши клопотання позивача та його представника про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження - загального або спрощеного. Нормами ч. 1 ст. 274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин;\~про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. Відповідно до ч. 2 ст. 274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Частиною 4 статті 274 ЦПК України встановлений виключний перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, а саме: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до\~глави 12\~цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. Відповідно до ч.1 ст.277\~ЦПК України\~питання\~про розгляд справи в порядку\~спрощеного позовного провадження\~суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. В частині 6 статті 279 ЦПК України зазначено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Статтею 278 ЦПК України передбачені особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні: відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі; треті особи мають право подати пояснення щодо позову в строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів із дня його отримання. За правилами ч. 1 ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. З огляду на те, що позивач звернувся з позовом, предмет якого відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України не входить до переліку справ, розгляд яких належить здійснювати виключно в порядку загального позовного провадження, суд вважає, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи; всі заяви і пояснення по суті спору можуть бути подані сторонами в письмовому вигляді, будуть досліджені судом і не підлягають додатковому заслуховуванню в судовому засіданні, а тому суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача та його представника про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, як і не вбачає підстав для переходу до розгляду справи в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. Доводи позивача та його представника щодо складності даної справи не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними доказами, а характер спірних правовідносин, обсяг та характер доказів, які підлягають дослідженню, не дають підстав суду вважати, що дана справа підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження. Окрім того, доводи позивача та його представника щодо обмеження судом їх права на представлення своїх інтересів як учасників справи не заслуговують на увагу, оскільки сторони не позбавлені можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, не позбавлені можливості надавати суду свої докази на спростування вимог та заперечень один одного, подавати письмові докази чи свідчення, та в повній мірі користуються правами, передбаченими ЦПК України. Доводи представника позивача на те, що судом, всупереч ухвали суду про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в судове засідання, здійснюються надсилання судових повісток повідомлень не заслуговують на увагу, оскільки судом в ухвалі про відкриття провадження від 18.05.2021 року зазначено, що розгляд справи буде здійснюватися в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в судове засідання. Окрім того, суд зазначає, що сторони у справі повідомлялися про дату судового засідання, шляхом скерування судових повісток на поштову та електронну адресу сторін, а також через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України. Розглянувши клопотання позивача та його представника про допит свідків, а саме: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] , суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом\~ст. 90 ЦПК України\~показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини,\~які мають значення для справи. Згідно ч.ч.1,4\~ст.91 ЦПК України\~виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд зазначає, що предметом спору у даній цивільній справі є захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, позивач та його представник не довели, що особи, яких просять допитати в якості свідків, можуть повідомити інформацію, яка матиме значення для вирішення справи по суті та може бути використана судом як належний та допустимий доказ. Враховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, а також те, що розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, суд вважає, що клопотання про допит свідків не підлягає до задоволення. Розглянувши клопотання представника позивача про призначення розгляду справи по судовим витратам, суд зазначає, що розподіл судових витрат буде вирішено при ухваленні судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження /а.с.190/. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 29.09.2015 року розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 15 квітня 2011 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №429. 08.02.2018 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Галицької районної адміністрації Львівської міської ради розглядалось питання надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] /а.с.119-120/. 12.08.2018 року головою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради надано висновок про доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] /а.с.117-118/. З копії Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , №31-707 від 12.02.2018 року вбачається, що відповідач [PERSON] надала свідчення, у яких зазначила, що « [PERSON] по місцю проживання дитини не з`являється, не бере участі у вихованні сина, фінансово не допомагає та місце його перебування їй не відоме» /а.с.117-118/. Окрім того, відповідач [PERSON] 16.03.2018 року подала до Долинського районного суду Івано-Франківської області заяву, в якій «засвідчила той факт, що вихованням дитини займається тільки мати. Батько дитини, колишній чоловік, [PERSON] , в будинку не появляється, дитиною не опікується, участі у вихованні дитини не бере. Його місцеперебування невідоме» /а.с.182/. Частиною першою\~статті 34 Конституції України\~передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, за змістом\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частини 4\~\~статті 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно\~статті 201 ЦК України\~честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно зі\~статтею 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із частинами 1, 6\~\~статті 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Під час розгляду справ щодо спростування недостовірної інформації необхідно враховувати положення\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Так, згідно із\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням\~\~чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). У пункті 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого\~\~2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~\~судам роз`яснено, що вони при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У пункті 15 Постанови судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таку правову позицію підтримано і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року, справа № 462/3547/16-ц, провадження № 61-25556св18; від 21 березня 2019 року, справа № 280/61/17, провадження № 61-35977св18; від 22 травня 2019 року, справа №161/16563/17, провадження №61-45758св18; від 05 червня 2019 року, справа № 758/6022/14-ц, провадження № 61-24072св18. При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач поширював інформацію, на спростування якої пред`явлено позов, при наданні пояснень до Галицької районного адміністрації Львівської міської ради для складення ними висновку щодо доцільності позбавлення позивача батьківських прав, а також при поданні додатків до позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації м.Львова про позбавлення батьківських прав. У пунктах 18 та 19 Постанови судам роз`яснено, що обов`язок\~\~довести,\~\~що\~\~поширена інформація є достовірною,\~\~покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.\~\~Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те,\~\~що\~\~внаслідок\~\~цього\~\~порушено\~\~його особисті немайнові права. Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина друга\~статті 30 Закону України «Про інформацію»). Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинних фактів). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абзац перший частини другої\~статті 30 Закону України «Про інформацію»). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту прав на честь та гідність, як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Таким чином, згідно\~статті 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року, справа № 757/29455/16-ц, провадження № 61-18537св18. Так, інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом надання відповідачем пояснень до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради для складення ними висновку щодо доцільності позбавлення позивача батьківських прав, а також заяви останньої до Долинського районного суду Івано-Франківської області по справі №343/1119/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації м.Львова про позбавлення батьківських прав, у яких безпосередньо міг приймати участь позивач, з точки зору сприймання відповідачем цих подій і поширена неї інформація є оціночними судженнями, не виходила за межі судового засідання та засідання комісії з питань захисту прав дитини, не була доступною для сторонніх. Так, ці судження не висвітлені на будь-яких інформаційних носіях, доступних для загального (необмеженого) кола людей. При цьому, доказів тому, що відповідач розповсюджував оспорювану інформацію поза межами вказаних засідань, матеріали справи не містять. За таких підстав суд вважає, що позивач не довів порушення його права шляхом розповсюдження відносно нього недостовірної інформації, ці доводи оцінюються судом, як припущення. Тож, із матеріалів справи не вбачається, що поширена інформація ганьбить честь та гідність позивача. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація дискредитує його або призвела до негативних наслідків. За умовами ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~13 ЦПК України\~обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог щодо спростування недостовірної інформації, оскільки вищезазначена оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. Поширення негативної, а не недостовірної інформації, що викладена у формі оціночних суджень, не є підставою для покладення на відповідача обов`язку спростувати таку інформацію. Аналогічні висновки зроблено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц, провадження № 61-41071св18; від 01 липня 2019 року, справа № 466/2989/16-ц, провадження № 61-15824св18. Таким чином, позивачем у відповідності до п. 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. №1, не доведено усього юридичного складу правопорушення. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За умовами п. 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. №1, згідно з положеннями\~ст. 277 ЦК\~і ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України\~позивач повинен довести, що було порушено його особисті немайнові права. Згідно з ч.1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до\~статті 275\~ЦК України\~захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений\~главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. За результатами судового розгляду, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки підстав для задоволення позову в частині спростування недостовірної інформації, захисту честі та гідності немає, тож немає правових підстав й для відшкодування моральної шкоди, яка завдана, на думку позивача, з підстав неправомірних дій відповідача. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed