Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві покликається на ту обставину, що йому на праві приватної власності належить квартира №81 у житловому будинку №136 по вул. Ковельській в м. Володимир-Волинський Волинської області. У даній квартирі зареєстровано місце проживання також відповідачки, шлюб з якою було розірвано та яка у даний час перебуває у іншому шлюбі. Відповідач зареєстрована у спірній квартирі з 22.09.2011 року, однак жодного дня у ній не проживала. Добровільно знятись з реєстрації за цією адресою відповідач не бажає,а тому він змушений звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою №81 у житловому будинку №136 по вул. Ковельській в м. Володимир-Волинський Волинської області. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача [PERSON], про поділ майна подружжя. В зустрічній позовній заяві покликається на ту обставину, що 12 листопада 2002 року вона та [PERSON] зареєстрували шлюб, від якого у них народилась донька [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання вони придбали квартиру №81 у житловому будинку №136 по вул. Ковельській в м. Володимир-Волинський Волинської області. Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 04.09.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Просить визнати квартиру №81 у житловому будинку №136 по вул. Ковельській в м. Володимир-Волинський Волинської області спільним майном подружжя та в порядку його поділу визнати за нею право власності на ? частку даної квартири. Третя особа [PERSON] заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, звернувшись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору нотаріус Володимир-Волинської державної нотаріальної контори [PERSON], про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання права власності на квартиру. В позовній заяві покликається на ту обставину, що на початку травня 2010 року по оголошенню в газеті познайомилась із співвідповідачем [PERSON], який продавав квартиру №81 у житловому будинку №136 по вул. Ковельській в м. Володимир-Волинський Волинської області. Оскільки вона вийшла на пенсію та вирішила повернутись в Україну з Російської Федерації, де тривалий час працювала та набула громадянство, а тому вирішила придбати квартиру щоб перевезти туди контейнер зі своїми речами, де б вони могли перебувати. При зустрічі з [PERSON] вона йому передала завдаток в розмірі 1\~000 доларів США та отримала від нього ключі та доступ до вказаної квартири. Після того, як з [PERSON] прибув контейнер з її речами, вирішила оформити купівлю-продаж квартири, однак не маючи навіть посвідки про постійне місце проживання в Україні, оформила купівлю-продаж квартири на сина [PERSON], який 20 травня 2010 року лише підписав договір купівлі-продажу квартири, після чого вона передала [PERSON] решту суми в розмірі 19\~000 доларів США за дану квартиру. Фактично квартиру вона придбала для себе і самостійно робила у ній ремонт, ні син, ні невістка ніколи в даній квартирі не проживали, а на прохання сина дозволила їм у вересні 2011 року зареєструвати своє місце проживання у даній квартирі. Вважає дану квартиру яку придбала за власні кошти для власних цілей та у якій фактично весь час проживає своєю власністю, просить визнати договір купівлі-продажу квартири удаваним та просить визнати за нею право власності на дану квартиру. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, заперечили проти задоволення зустрічного позову, та не заперечили проти задоволення позову третьої особи [PERSON] Суду пояснили, що дійсно [PERSON] за власні кошти, які заробила працюючи тривалий час в районах Сибіру, після виходу на пенсію повернулась в Україну та вирішила собі придбати квартиру, однак являючись громадянкою [PERSON] уклала договір купівлі-продажу на ім»я сина. Ні позивач, ні його дружина у даній квартирі ніколи не були і не проживали, а були лише зареєстровані. Оскільки квартира придбана не за спільні кошти сім»ї, вважає її особистою власністю. А враховуючи ту обставину, що відповідач з дня реєстрації у спірній квартирі не проживає, шлюб з нею розірвано і вона має іншу сім»ю, просить визнати її такою що втратила право користування даним житлом. Пояснив, що власних коштів сім»ї постійно не вистачало на прожиття, вони часто були в боргах, покривати які допомагала його матір. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов [PERSON] та позов третьої особи [PERSON] не визнали, свій зустрічний позов підтримали та просять його задовольнити з викладених у ньому підстав. Суду пояснили, що за спільні кошти подружжя вони разом із позивачем [PERSON], з яким відповідач на той час перебувала у шлюбі, в травні 2010 року купили спірну квартиру, в якій відповідач зареєстрована з вересня 2011 року, однак не проживає тривалий час оскільки шлюб з позивачем розірвала і має нову сім»ю. Право користування своїм власним житлом не втратила, оскільки дана квартира являється спільним майном подружжя. Ніяких коштів [PERSON] на придбання квартири їм не надавала. Третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] свій позов підтримала, просить його задовольнити з викладених у ньому підстав. Не заперечує проти задоволення первісного позову та заперечила проти задоволення зустрічного позову [PERSON] Суду пояснила, що тривалий час працювала в районах Сибіру, після виходу на пенсію повернулась в Україну та вирішила собі придбати квартиру. При зустрічі з [PERSON], якого знайшла через оголошення в газеті, вона йому передала завдаток в розмірі 1 000 доларів США та отримала від нього ключі та доступ до вказаної квартири. Після того, як з [PERSON] прибув контейнер з її речами, вирішила оформити купівлю-продаж квартири, однак не маючи навіть посвідки про постійне місце проживання в Україні, оформила купівлю-продаж квартири на сина [PERSON], який 20 травня 2010 року лише підписав договір купівлі-продажу квартири, після чого вона передала [PERSON] решту суми в розмірі 19 000 доларів США за дану квартиру. Фактично квартиру вона придбала для себе і самостійно робила у ній ремонт, ні син, ні невістка ніколи в даній квартирі не проживали, а на прохання сина дозволила їм у вересні 2011 року зареєструвати своє місце проживання у даній квартирі.Ні позивач, ні його дружина у даній квартирі ніколи не були і не проживали, а були лише зареєстровані. Після дачі пояснень подала суду заяву про подальший розгляд справи у її відсутності. Відповідач за позовом третьої особи [PERSON] її позов визнав, суду пояснив, що дійсно в травні 2010 року через розміщене в газетах оголошення його знайшла [PERSON], яка приїхала з [PERSON] та хотіла придбати собі квартиру. При зустрічі їй квартира сподобалась і вона дала йому завдаток у розмірі 1000 доларів США, а він їй дав ключі від квартири, оскільки вона мала намір туди перевезти свої речі. Повний розрахунок за квартиру відбувся в день підписання договору купівлі-продажу в нотаріуса. [PERSON] йому передала решту суми 19\~000 доларів США, а він підписав договір. Покупцем за договором виступав її син, який підписав даний договір у нотаріуса, оскільки сама [PERSON] являлась громадянкою [PERSON]. Після дачі пояснень подав суду заяву про подальший розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] підлягає до задоволення, а в задоволенні решти позовів слід відмовити з наступних підстав. За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 12 листопада 2002 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, від якого у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 04.09.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Дана обставина сторонами не оспорюється і стверджується копією свідоцтва про народження дитини, копією рішення суду про розірвання шлюбу. Під час даного шлюбу, 20 травня 2010 року між позивачем за первісним позовом [PERSON] та відповідачем за позовом третьої особи [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив за ціною 54\~806 грн. квартиру №81 в житловому будинку №136 по вул. Ковельській в м. Володимир-Волинський Волинської області. Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори [PERSON] за р/н 2-813. Право власності на квартиру за [PERSON] зареєстровано в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». Дані обставини стверджуються копіями вказаного договору та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Як визначено ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Позивач [PERSON], третя особа [PERSON] та відповідач за її позовом [PERSON] визнали ту обставину, що даний договір купівлі-продажу був удаваним, оскільки квартиру фактично шукала, домовилась про її продаж, та розрахувалась за її продаж [PERSON] Однак третя особа [PERSON], яка заявила вимоги про удаваність правочину, не змогла довести ту обставину, в який саме спосіб вона уклала договір між нею та [PERSON] та не довела які його суттєві умови. З пояснень відповідач [PERSON] вбачається, що за купівлю квартири з [PERSON] вона з чоловіком заплатили власні сімейні кошти, однак яку суму та хто проводив розрахунок - пояснити не може. Показання свідка [PERSON] батька відповідача [PERSON] про те, що давав дочці гроші виручені від продажу свиней та корови, не стосуються часу коли укладався оспорюваний договір купівлі-продажу та не містять інформації про їх цільове призначення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Третя особа [PERSON] не надала суду достовірних доказів того, що вчинений [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу було вчинено з метою приховання іншого договору, крім цього вона мала усі можливості бути стороною у договорі, однак сама все зробила для того, щоб стороною була не вона особисто, а її син [PERSON] Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки [PERSON] не довела обставин, на які покликається як на підставу визнання договору купівлі-продажу удаваним, не довела також що даний договір було укладено між нею та [PERSON], то в задоволенні її позову суд відмовляє. Стосовно зустрічного позову [PERSON], то він не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Як встановлено судом, спірна квартира була придбана у [PERSON] [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] а саме 20 травня 2010 року, а рішенням суду від 04 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Однак судом в ході розгляду справи встановлено, що всю суму коштів за продаж квартири [PERSON] [PERSON] йому передала саме його матір, [PERSON] Доводи відповідача [PERSON] про те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, частину з яких їм давав її батько, не знайшли свого підтвердження в суді і спростовані всіма іншими доказами, оціненими судом у їх сукупності, аналіз яких наведено вище. У звязку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Оскільки сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, тому в задоволенні зустрічного позову [PERSON] суд відмовляє. Разом з тим, первісний позов [PERSON] як власника спірної квартири підлягає до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що позивач є власником квартири №81 у житловому будинку №136 по вул. Ковельській в м. Володимир-Волинський Волинської області, що стверджується витягом про реєстрацію права власності та копією договору купівлі-продажу квартири. Як вбачається з довідки про склад сім»ї та будинкової книги, в належній позивачу на праві приватної власності квартирі зареєстроване місце проживання також і відповідача по справі. Доводи позивача про те, що відповідач більше року не проживає у спірній квартирі, визнала в суді відповідач [PERSON], яка вважає себе співвласником даного житла. Враховуючи ту обставину, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні понад один рік, створила іншу сім»ю та проживає за іншим місцем проживання, що також нею не оспорюється і стверджується повідомленнями суду, отриманими нею за іншим місцем проживання, а тому первісний позов слід задовольнити. Відповідно до ст..88 ЦПК України, судові витрати суд покладає на сторони пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного, ст.ст.203, 215, 235, 405 ЦК України, ст.ст.57, 60 СК України, ст.156 ЖК України,

Outcome: approved