Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на праві приватної власності має будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За зазначеною адресою зареєстрований син позивача [PERSON], який у 2014 році покинув житлове приміщення за вказаною адресою, тобто змінив місце проживання. На даний час місце проживання [PERSON] позивачу невідомо. У добровільному порядку знятись з місця реєстрації проживання відповідач не бажає. Позивач вказує, що таке становище порушує його права та інтереси, не дає можливість користуватись своїм приватним житлом та не дає можливості оформити субсидію. Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30 липня 2018 року було відкрито провадження по справі, призначено справу за правилами загального позовного провадження. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, на адресу суду надав заяву в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі(а.с.33). Відповідач [PERSON] тричі в судові засідання не з'явився з невідомих суду причин, у встановлений судом строк належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, на його адресу були направлені судові повістки (а.с.15,22,30-31) та через розмішення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.28-29), на адресу суду відзиву на позовну заяву не надав, клопотань та заяв від [PERSON] не надходило, тому суд вважає можливим розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області від 11 січня 2019 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Судом встановлено, що [PERSON] згідно свідоцтва на право власності на житло від 05 червня 2001 року є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS](а.с.07). Як вбачається з довідки, виданої виконкомом Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 01 червня 2018 року за вих. № 1419, в зазначеному будинку зареєстровані: позивач, його дружина [PERSON] та син [PERSON], 1974 року народження (а.с.08). Отже, відповідача було зареєстровано в будинку як члена сім'ї. Відповідно до акта - обстеження від 31 травня 2018 року, при обстеженні будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], засвідчено, що за вказаною адресою зареєстровані власник квартири [PERSON], його дружина [PERSON] та син [PERSON], але фактично на даний час за цією адресою мешкає власник [PERSON] та його дружина [PERSON], син, він же відповідач по вказаній справі, з 2014 року за місцем реєстрації не проживає (а.с.09). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд приходить до висновку, що позивач довів свій позов, а тому вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS], у зв'язку із не проживанням за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Даних, які б свідчили, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що йому чинилися перешкоди у проживанні в будинку, суду не надано. Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, відповідно до викладеного, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача на підставі ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн 80 к.

Outcome: approved