Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до наказу від 26 квітня 2017 року №1069/ос «По особовому складу» він був призначений на посаду директора регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 28 березня 2018 року позивача відповідно до наказів №585/ос та №299/ос було звільнено з посади директора регіональної філії та того ж дня внесений запис №21 до трудової книжки позивача серії [NUMBER] . Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року у справі №127/10361/18 визнаний незаконним наказ відповідача від 28 березня 2018 року №585/ос про звільнення позивача із займаної посади, [PERSON] поновлений на посаді директора регіональної філії; рішення в частині поновлення на роботі допущене до негайного виконання. У зв`язку із цим, посилаючись на норми ст. 235 КЗпП України, позивач вважає можливим стягнення на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що за його розрахунком, становить за період з 29 березня до 13 грудня 2018 року - 1 516 154,71 грн. Незважаючи на постанову апеляційного суду, допуск цього рішення суду в частині до негайного виконання, позивач поновлений на посаді лише 11 грудня 2019 року згідно наказу від 11 грудня 2019 року №2334/ос. З огляду на затримку виконання рішення суду про поновлення його на роботі, позивач, розрахувавши кількість робочих годин за час такої затримки, вказує на законодавчо визначену можливість стягнення середнього заробітку у зв`язку із цим, що за його розрахунком за період з 14 грудня 2018 року до 10 грудня 2019 року становить 2 088 293,57 грн. За таких обставин [PERSON] просить стягнути з АТ «Українська залізниця» з відрахуванням до бюджету обов`язкових платежів 3 604 488,28 грн., з яких: 1 516 154,71 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу, 2 088 293,57 грн. - середній заробіток за час затримки виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року, а також судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. 21 травня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву АТ «Укрзалізниця», де відповідач вказує про невизнання позовних вимог [PERSON] та вказує, що звертаючись до суду із позовом про поновлення на роботі у справі №127/10361/18 ним вимога про стягнення середнього заробітку не заявлялася, це питання судом не вирішувалося. Крім того, позивач до органів виконавчої служби щодо виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року не звертався. На виконання цієї постанови суду та на підставі заяви [PERSON] від 07 жовтня 2019 року останній поновлений на роботі з 11 грудня 2019 року. Однак у період з 29 березня 2018 року до 17 жовтня 2019 року [PERSON] реалізовував своє право на працю на державній службі, що виключало можливість суміщення з роботою у АТ «Укрзалізниця», тому з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, обставин справи №127/10361/18 АТ «Укрзалізниця» просило у задоволенні вимог [PERSON] щодо стягнення компенсаційної виплати у вигляді середнього заробітку відмовити. Не погоджується відповідач і з визначеним позивачем розміром середнього заробітку, що просить стягнути позивач, оскільки проведена з помилковим застосуванням законодавства та на підставі довідки від 30 березня 2020 року №НАФ-14-102, що не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні ст. 76 ЦПК України. Крім того відповідач вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, питання про його поновлення [PERSON] не порушується. 02 червня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] , де вважає наведені у відзиві заперечення необґрунтованими. Вказує, що відповідач фактично не заперечує факту невиплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29 березня 2018 року до 13 грудня 2018 року, несвоєчасного виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року та невиплату позивачу середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Зазначає, що позиція відповідача щодо реалізації права позивача на працю з 29 березня 2018 року до 17 жовтня 2019 року як підстави для відмови у позові не відповідає чинному законодавству, оскільки законом визначений обов`язок відповідача негайно поновити позивача на роботі, незалежно від того подав він заяву про поновлення на роботі чи виконавчий лист до виконання. Вважає також безпідставними доводи АТ «Укрзалізниця» щодо пропуску строку звернення до суду, оскільки Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Зазначає про необґрунтованість доводів відповідача стосовно неналежності як доказу довідки №НАФ-14-102, оскільки така видана відповідачем в особі структурного підрозділу господарської служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця», є довідкою про розмір середньої заробітної плати, містить інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо обставин, що підтверджують розмір стягнення середнього заробітку як за час вимушеного прогулу, так і затримки виконання судового рішення. Користуючись своїм правом, АТ «Укрзалізниця» подало заперечення на відповідь на відзив, де виходячи зі змісту відповіді на відзив представника позивача щодо незгоди із доводами відповідача, вважає необхідним доповнити аргументацію своєї позиції. Так зазначає, що представником позивача не заперечується факт реалізації [PERSON] свого права на працю в іншому підприємстві та на державній службі, а також невчинення ним дій щодо виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року. [PERSON] не звернувся до органів виконавчої служби щодо виконання зазначеного судового рішення. Необхідною умовою для поновлення [PERSON] на роботі було його особисте бажання, оскільки неможливо виконати рішення суду про поновлення на роботі в належний спосіб без особистої участі позивача та надання ним трудової книжки. Однак позивач з 13 грудня 2018 року до 07 жовтня 2019 року до АТ «Укрзалізниця» із питанням щодо свого поновлення на роботі на звертався. Вважає хибним твердження представника позивача щодо тотожності понять заробітної плати та середнього заробітку та відповідно помилковим твердження щодо своєчасності звернення до суду зі своїми позовними вимогами. Повторно наголошує на неналежність як доказу довідки про розмір середньої заробітної плати та не погоджується із проведеним на підставі неї розрахунку середнього заробітку. А також просив врахувати правові позиції Верховного Суду щодо строків звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за несвоєчасність виконання рішення суду про поновлення на роботі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання АТ «Укрзалізниця» про закриття провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2020 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) залишено без розгляду клопотання представника позивача про витребування доказів та продовженого строк розгляду справи. У судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача Коротун О.М. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив, просив відмовити в задоволенні позову. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами трудового законодавства стосовно виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та наслідків затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Судом установлено, що рішенням правління ПАТ «Українська залізниця» від 24 квітня 2017 року (протокол № Ц-57/31) [PERSON] призначений на посаду директора регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», про що між сторонами 08 червня 2017 року укладено строковий трудовий договір № 117 з 28 квітня 2017 року по 24 квітня 2020 року включно, про що є відповідний запис у трудовій книжці за № 20. 27 березня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до в.о. Голови правління ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про звільнення з посади за власним бажанням з 28 березня 2018 року Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 28 березня 2018 року № 585/ос, [PERSON] звільнено з посади директора регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 28 березня 2018 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. 28 березня 2018 року [PERSON] подав заяву про відкликання заяви від 27 березня 2018 року про звільнення за власним бажанням та просив вважати подану ним заяву недійсною. Дані обставини встановлені постановою Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року та повторному доказуванню не підлягають відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року визнаний незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 28 березня 2018 року № 585/ос про звільнення [PERSON] з посади директора регіональної філії «Південно-Західної залізниці» ПАТ «Укрзалізниця» за ст. 38 КЗпП України та поновлено [PERSON] на посаді директора регіональної філії «Південно-Західної залізниці» ПАТ «Укрзалізниця» з 29 березня 2018 року. Рішення в частині поновлення на роботі допущене до негайного виконання. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 11 грудня 2019 року №2334/ос [PERSON] поновлений на посаді директора регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» з 11 грудня 2019 року на підставі вищезазначеної постанови апеляційного суду та заяви [PERSON] від 07 жовтня 2019 року. 11 грудня 2019 року [PERSON] приступив до роботи (наказ від 11 грудня 2019 року №1153/ос). Посилаючись на норми ч. 2 ст. 235, ст. 236 КЗпП України щодо можливості стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі винесення рішення про поновлення на роботі, середнього заробітку у разі затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, а також норми ч. 2 ст. 233 КЗпП України про не обмеження строком права працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, [PERSON] вважає можливим стягнути на свою користь з АТ «Укрзалізниця» 3 604 488,28 грн., з яких: 1516154,71 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу, 2 088 293,57 грн. - середній заробіток за час затримки виконання постанови апеляційного суду від 13 грудня 2018 року. Згідно частин першої, другої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У статті 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Однак установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк». Тобто стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду. Разом із тим, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у справі № 752/25588/17. Також і виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати, за змістом норм чинного законодавства він за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у справі №752/25588/17. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника є лише спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, враховуючи у зв`язку із цим встановлений ст. 233 КЗпП України строк пред`явлення до суду позовних вимог про їх стягнення у три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, суд дійшов висновку, що такий строк позивачем пропущений. При цьому суд не бере до уваги позицію позивача щодо не обмеження будь-яким строком звернення з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за несвоєчасність виконання рішення суду, вважає такі твердження представника позивача хибним, помилковим ототожненням понять заробітної плати, державних гарантій та середнього заробітку та відповідно помилковим твердження щодо своєчасності звернення до суду зі своїми позовними вимогами з урахуванням викладеного вище. Посилання в даному випадку на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 є помилковим. Як встановлено судом, позивач поновлений на посаді директора регіональної філії «Південно-Західної залізниці» ПАТ «Укрзалізниця» на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року. Дане рішення суду в частині поновлення на роботі допущене до негайного виконання, однак, позивач був поновлений на роботі лише 11 грудня 2019 року. [PERSON] звернувся до суду із даним позовом лише 15 квітня 2020 року, тобто у будь-якому випадку поза межами встановленого законом тримісячного строку звернення до суду щодо кожної зі своїх вимог. Питання про поновлення цього строку позивачем не порушується, поважних причин пропуску строку звернення до суду ним не наведено, жодних доказів не надано. За таких обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи на відмову в задоволенні позовних вимог судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed