Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити його на посаді директора Люхчанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Сарненської районної ради Рівненської області, визнавши незаконним та скасувавши наказ відділу освіти, молоді та спорту Сарненської державної адміністрації № 22-к від 12.03.2018 року «Про кадрові питання» про його звільнення з роботи. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток з 13 березня 2018 року по дату прийняття рішення по даній справі у розмірі 27884,50 грн., а також суму коштів у відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано, що він працював на посаді директора Люхчанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Сарненської районної ради Рівненської області на підставі контракту від 13 листопада 2013 року, дію якого продовжено до 12 листопада 2017 року на підставі додаткової угоди № 19 від 13 листопада 2014 року. Проте, 29 вересня 2016 року, згідно наказу № 147 позивача звільнено із найманої посади на підставі п.8 ст. 36 КЗпПУ за систематичне невиконання керівником обов'язків, передбачених контрактом і статутних завдань. Рішенням Сарненського районного суду, яке набрало законної сили 12 березня 2018 року, був поновлений на роботі, однак відповідач цього ж дня на його звернення щодо надання йому копії наказу про поновлення на посаді у кінці робочого дня видав трудову книжку із записом про поновлення з одночасним записом про звільнення у зв'язку із закінченням строку дії контракту відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпПУ. При цьому позивач стверджує, що копію наказу отримав на свою потворну вимогу 13 березня 2018 року. [PERSON] важає звільнення незаконним, оскільки воно здійснено після припинення строку дії контракту від 13 листопада 2013 року та в період, коли трудовий договір із ним був кладений на невизначений строк у відповідності до положень ст.39-1 КЗпПУ, оскільки контракт неодноразово поновлювався, а характер його роботи як керівника навчального закладу та умови виконання цієї роботи не свідчать про обов'язковість дотримання строкової форми трудового договору. В подальшому, на підставі положень ст. 31 ЦПК України, позивач збільшив позовні вимоги, так як справа перебувала з провадженні суду з квітня 2018 року, у зв'язку з чим сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з цього місяця збільшилась і становить станом на 04 грудня 2018 року 71071,84 грн. Саме у такому розмірі позивач просив суд задоволити позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суму завданої маральної шкоди залишив попередню - 15000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали повністю, давши пояснення відповідно до змісту позовних вимог, пояснивши, що фактично позивач до роботи не був допущений, оскільки в день поновлення його на раніше займаній посаді він був змушений увесь робочий день провести у відділі освіти, молоді та спорту, де під кінець робочого дня запросили в нього трудову книжку, в яку внесли запис про звільнення за закінченням строку дії контракту. Позивач просив визнати наказ про звільнення його з роботи незаконним та скасувати, поновивши його на займаній посаді; стягнути середній заробіток у сумі 71071,84 грн. і 15000 грн. моральної шкоди. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив позовні вимоги у повному обсязі, обгрнутовуючи свою позицію тією обставиною, що 7 березня 2018 року відділ освіти звертався до районної ради, райдержадміністрації з метою узгодження вивільнення позивача, оскільки передбачали, що в подальшому постане таке питання. Після отримання відповідного погодження позивача було звільнено з роботи. Представник пояснив суду, що роботодавець не мав повідомляти [PERSON] про закінчення строку дії контракту, оскільки контракт є строковим. Також, представник відповідача заперечив щодо правомірності вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши на те, що справа перебувала на розгляді суду, а тому відсутня вина роботодавця у невиплаті заробітної плати. Представник пояснив, що позивач фактично був поновлений на раніше займаній ним посаді протягом дня, однак не володів інформацією щодо цього. У письмовому відзиві на позовну заяву ( а.с. 8-82) відповідач заявлені [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, пославшись на ті обставини, що на дату закінчення строку дії трудового контракту з [PERSON], а саме : 12 листопада 2017 року трудові відносини фактично не тривали, оскільки відбувався судовий розгляд цивільної справи за його позовом про визнання наказу протиправним та поновлення на роботі. Рішення суду за результатами розгляду вказаної справи набрало законної сили 12.03.2018 року, після чого його було поновлено на посаді, а перед цим, відповідач 07 березня 2018 року звернувся до голови Сарненської РДА щодо отримання дозволу на звільнення [PERSON] у зв'язку із закінченням строку дії контракту. Тому відповідач вважає, що положення п.2 ч.1ст.36 КЗпП України були дотримані. В частині стягнення моральної шкоди також вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки рішення суду про поновлення позивача на посаді та виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач виконав у повному обсязі, а тому позивач не міг зазнати будь-якої шкоди. Посилаючись на наведені заперечення просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В ході судового розгляду позивачем, у відповідності до положень ч.7ст.279, ч. 3ст. 124 ЦПК України подано клопотання про розгляд справи за його позовом у судовому засіданні з повідомленням сторін. Крім того, його представником подано клопотання про витребування доказів - довідки про середню заробітну плату, копії контрактів, укладених із позивачем. Обидва клопотання визнано судом обґрунтованими та були задоволені. Представником відповідача суду поданий відзив на позов та долучено до матеріалів справи письмові докази. Представником позивача подано суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вказує, що судове рішення від 07 лютого 2018 року було фактично виконаним після набрання ним чинності, тобто 12 березня 2018 року. Звернення відповідача за погодженням на звільнення [PERSON] з посади керівника датовані 7 березня 2018 року, тобто в цей період він ще не був поновленим на посаді директора навчального закладу. Аналогічно відповідачу не було перешкоди звільнити позивача із займаної посади у день закінчення дії контракту з ним - 12 листопада 2017 року. Відповідно станом на 12 березня 2018 року контракт з позивачем вже був нечинним. Крім того, за два місяці до закінчення строку дії контракту з [PERSON] угода про продовження його дії не укладалась, з чого слідує про те, що трудовий договір між позивачем та відповідачем став безстроковим - таким, що укладений на невизначений строк. У зв'язку з цим та у відповідності до положень ст. 39-1 КЗпП України, у разі якщо після закінчення трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не вимагає їх припинення, дія договору вважається продовженою на невизначений строк, що відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивач працює директором школи з 1989 року. Правовідносини між сторонами виникли із трудових правовідносин. Вказані правовідносини регулюються нормами КЗпП України, Закону України «Про освіту». Положеннями ст.43 Конституції України кожному гарантується право на працю та захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України - працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно запису № 6 від 01 лютого 1989 року в трудовій книжці позивача від 03 вересня 1975 року встановлено, що його призначено на посаду директора Люхчанської середньої школи, яка в подальшому було перейменована в Люхчанську ЗОШ І-ІІІ ступенів (запис №7). 13 листопада 2013 року з позивачем було укладено контракт (запис №8). 29 вересня 2016 року [PERSON] був звільнений з посади директора відповідно до пункту 8 ст.36 КЗпП України з підстав передбачених контрактом, підпункт «а» пункту 24 Контракту від 13 листопада 2013 року у разі систематичного невиконання керівником обов'язків, покладених на нього цим контрактом і статутних завдань (запис № 9). Вказаний запис на підставі рішення суду та наказу відділу освіти № 21-к від 12 березня 2018 року вважається недійсним, [PERSON] поновлено на передній посаді, починаючи з 30 вересня 2017 року, про що виконано запис № 10 від 12 березня 2018 року. Разом з тим, записом у трудову книжку № 11 від цієї ж дати підтверджується факт його звільнення з посади директора у зв'язку зі закінченням строку дії контракту на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Зазначений запис є останнім записом у наданій позивачем трудовій книжці. Із дослідженого судом контракту з керівником загальноосвітнього/позашкільного навчального закладу спільної власності територіальних громад Сарненського району від 13 листопада 2013 року встановлено, що між районною радою, від імені якої діє уповноважений орган управління в особі начальника відділу освіти Сарненської районної державної адміністрації та [PERSON] укладено трудовий договір, згідно з яким за погодженням Сарненської районної державної адміністрації та Сарненської районної ради, [PERSON] призначено на посаду директора Люхчанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Сарненської районної ради до 13 листопада 2014 року. Додатковою угодою до вказаного контракту №19 від 13 листопада 2014 року дію контракту продовжено строком на три роки, тобто 12 листопада 2017 року включно. Рішенням Сарненського районного районного суду від 7 лютого 2018 року у справі № 572/4062/16-ц визнано протиправним наказ №147-к від 29 вересня 2016 року «Про кадрові питання», яким було позивача звільнено з посади директора Люхчанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Сарненської районної ради Рівненської області, відповідно пункту 8 ст.36 КЗпП України, з підстав передбачених контрактом, підпункт «а» пункту 24 Контракту від 13 листопада 2013 року за систематичне невиконання керівником обов'язків, покладених на нього цим контрактом і статутних завдань. Рішення набрало законної сили 12 березня 2018 року. Дослідженими судом вказаними доказами підтверджуються доводи позивача, про його поновлення на роботі та одночасне звільнення із займаної посади з підстави закінчення дії строку трудового договору у формі контракту. Як передбачено ч.3 ст.21 КЗпП України,- контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. В той же час суд бере до уваги, що терміном дії укладеного з [PERSON] контракту визначено конкретну календарну дату - 12 листопада 2017 року (додаткова угода до контракту № 19 від 13.11.2014 року). Проте, [PERSON] було звільнено з займаної посади директора навчального закладу з підставі закінчення строку контракту не 13 листопада 2018 року, а 12 березня 2018 року, що підтверджується наказом відповідача № 22-к від 12.03.2018 року. Таким чином, суд вважає доведеними вимоги позивача в тій частині, що звільнення фактично мало місце по минуванню строку, з якого контракт мав бути припиненим. Твердження представника відповідача про те, що останнього не могло бути звільнено з займаної посади у визначені контрактом строки, оскільки судом розглядалось про поновлення його на посаді директора школи не заслуговує на увагу, так як остаточне рішення у справі ухвалено 7 лютого 2018 року та набрало законної сили 12 березня 2018 року. Одночасно, суд звертає увагу на повідомлену позивачем обставину, яка знайшла своє підтвердження у судовому засідання з огляду на досліджені докази та встановлені судом обставини, зокрема, ту, що [PERSON] не допустили до виконання ним його трудових обов'язків. Посадові повноваження директора школи закріплені у Посадовій інструкції директора школи (а.с.32-39). Перебуваючи увесь день у відділі освіти 13 березня 2018 року та намагаючись отримати наказ про своє поновлення на посаді, [PERSON] фізично не мав можливості приступити до виконання, передбачених посадовою інструкцією функцій керівника навчального закладу. В результаті, 13 березня 2018 року отримав копію наказу про своє звільнення з посади за закінченням строку дії трудового контракту. Зазначені документи позивач отримав 13 березня 2018 року (а.с.62, 66 та 87). Таким чином, фактично останній не був поновлений у порушених зі сторони відповідача трудових правах, у зв'язку з чим необґрунтованими є доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не завдано будь - якої шкоди та в повній мірі виконане попереднє судове рішення, за яким його мало бути поновлено на займаній посаді. Судом не беруться до уваги надані позивачем до позову атестаційні листи (а.с.40-43), наказ № 147 від 29 вересня 2016 року про звільнення позивача з просади директора ЗОШ І-ІІІ ступенів за систематичне невиконання статутний завдань (а.с.44), оскільки питання належності виконанням ним своїх трудових функцій та професійних обов'язків за вказані періоди не є предметом судового розгляду та доказування. Крім того, вони були предметом попередніх судових досліджень, за результатами яких судом прийнято остаточні рішення (а.с. 45-60). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, наданими сторонами доказами доведено факт звільнення [PERSON] із займаної посади директора Люхчанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів 12 березня 2018 року після закінчення строку дії контракту, який припадав на 12 листопада 2017 року включно. Таким чином, позивач звільнений з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту неправомірно, з огляду на що наказ відділу освіти, молоді та спорту № 22 -к від 12.03.2018 року підлягає скасуванню. Крім цього, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої моральної шкоди. Частиною 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно із ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Оскільки суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених позивачем вимог про поновлення на роботі, то вимоги останнього в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди також підлягають до задоволення як похідні. Таким чином, суд стягує на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу обрахований позивачем, виходячи із наданої відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів довідки у повному обсязі - 71071 грн.84 коп. та суму відшкодування моральної шкоди в певній частині, виключно у разі поновлення працівника на роботі та встановлення під час судового провадження фактів порушення трудових прав позивача. Разом з тим, суд враховує положення цивільного законодавства про те, що моральна шкода може бути відшкодована грішми, іншим майном або в інший спосіб, зокрема поновлення позивача в його трудових правах, з огляду на що позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню частково у сумі 5000 грн. На підставі ст.ст. 36, 39-1, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved