Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, управління Державної казначейської служби у м.Маріуполі Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями державного виконавця. Під час судового слідства позивачем уточненні позовні вимоги в частині кола відповідачів, а саме замість управління Державної казначейської служби у м.Маріуполі Донецької області відповідачем по справі визначено Державну казначейську службу України. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] навів, що 23.02.2007 року на підставі кредитного договору з ПАТ «ПУМБ» ним було придбано транспортний засіб Chevrolet Lacetti, який перебуває в закладі у банку. 13.05.2013 року у м.Волноваха на стаціонарному посту ДАЇ №5, автомобіль був затриманий, на підставі вимоги Жовтневого ВДВС через заборгованість перед ПАТ КБ Приватбанк. Незаконність дій державного виконавця встановлена ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 16.08.2013 року, яка залишена без змін за наслідками перегляду апеляційним судом Донецької області у м.Маріуполі. Позивач стверджує, що в наслідок неправомірного вилучення транспортного засобу він був позбавлений можливості використовувати його при здійснені трудової діяльності для чого винаймав транспортні послуги. Так, за договором про надання транспортних послуг №14 від 15.05.2013 року укладеного з ФОП [PERSON], позивач сплатив 24 700грн. за надані послуги на протязі з 17.05.2013 року по 30.09.2013 року з розрахунку 200грн. за день. Вимушений характер зазначеного договору та позбавлення можливості використовувати зазначені кошти на інші потреби, спричинили моральну шкоду яку позивач оцінює на рівні 5000 грн. В судовому засіданні, представник позивача [PERSON] уточненні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на доведення судовими рішеннями факту незаконності дії державного виконавця та наявність документального підтвердження фактичних витрат позивача, а саме: квитанції до прибутково касових ордерів та акту виконаних робіт. Представник відповідача Жовтневого ВДВС ММУЮ в Донецької області державний виконавець Скуднікова О.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що на виконанні у державного виконавця перебував виконавчий документ про стягнення з позивача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у розмірі 39 328грн. 28коп. у зв'язку з чим, на майно боржника накладено арешт. Встановивши реєстрацію прав власності позивача на три транспортні засоби державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника. Наполягає, що вилучення транспортного засобу не повинно було призвести до необхідності укладення договору про надання транспортних послуг, оскільки за боржником зареєстровано, ще декілька автомобілів. Зі змісту представленого договору не вбачається яким саме автомобілем надавались перевезення, та який вид перевезення здійснювався враховуючи характер робіт позивача. Представник Державної казначейської служби України до залу судового засідання не з'явився, причини не явки суду не повідомив, про час та місце розгляду повідомлявся у встановлений Законом порядок, у зв'язку з чим розгляд справи проведено за його відсутності. Заслухавши правове обґрунтування представника позивача та представника відповідача - ВДВС, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За протоколом огляду та затримання транспорту від 13.05.2013 року встановлено, що на підставі арешту ВДВС від 04.04.2013 року, інспектором ДАЇ Медведевим А.П., на стаціонарному посту №5 м.Волноваха проведено техогляд та затримання автомобілю Chevrolet Lacetti, який належить [PERSON] а.с.6 Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 16.08.2013 року визнанні неправомірними дії державного виконавця Жовтневого ВДВС ММУЮ Скуднікової О.Ю. щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 04.04.2013 року за виконавчим провадженням ВП №35086348, зобов'язано повернути [PERSON] автомобіль Chevrolet Lacetti, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 14.10.2013 року, вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін, апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилена. а.с.7-12 Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. За правовими рекомендаціями викладеними у п. 12 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-152/0/4-13 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі», факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду). Так, не зважаючи на те, що факт неправомірності дії державного виконавця доведений судовим рішенням, стягнення майнової шкоди унеможливлюється відсутністю причинно-наслідкового зв'язку між незаконними діями посадової особи та майновою шкодою завданою позивачу. Суд критично відноситься до доводів позивача щодо необхідності укладання договору з надання транспортних послуг, оскільки будь-яких доказів з приводу виробничої потреби у регулярних перевезеннях легковим транспортом суду не представлено. Надані квитанції до прибуткового касового ордеру за №1961, 1962, 1963 про отримання ФОП [PERSON] грошових коштів у розмірі 10 000грн, 10 000 грн. та 7 400 грн., відповідно на виконання договору про надання транспортних послуг, не можуть бути прийняти судом до уваги, оскільки не підтвердженні актами виконаних ротів на відповідні суми. Неналежним доказом по справі суд визнає акт здачі-прийомки №1 від 01.10.2013 року, оскільки відсутні відомості про найменування транспортного засобу яким надавались послуги, години роботи та пробіг, що унеможливлює дослідження питання щодо обґрунтованості розміру вартості наданих послуг. За переконанням суду, умови укладання позивачем договору про надання транспортних послуг є штучно-створеними з надуманих підстав, оскільки за наявності об'єктивної потреби у транспортному перевезенні [PERSON] мав можливість скористуватись іншими транспортними засобами зареєстрованими на його ім'я. Так, за інформаційної довідкою Центра ДАЇ №2 м.Маріуполя, крім арештованого транспортного засобу за позивачем зареєстровані автомобілі ЗАЗ 968м та ВАЗ 2101. Твердження представника позивача про відчуження зазначених автомобілів шляхом укладання довіреностей на третіх осіб, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки укладання удаваної угоди не несе правових наслідків для сторін. З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягненням матеріальних збитків є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання в частині компенсації моральної шкоди, суд виходить з правових позиції Верховного Суду України викладених у п.3 постанови Пленуму №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно до яких під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Незважаючи на встановлення факту неправомірності дії державного виконавця з приводу арешту майна позивача, суд не вбачає підстав для компенсації моральної шкоди, оскільки за наслідками судового розгляду справи не доведено завдання позивачу душевних страждань внаслідок дій відповідачів. Перенесені позивачем душевні хвилювання, пов'язані з необхідністю звернення до ВДВС та необхідність судового захисту порушеного права не можуть бути розцінені, як завдання моральної шкоди позивачу, а тому в задоволенні позовних вимог суд відмовляє у повному обсязі.

Outcome: dismissed