Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати укладеним та дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 2 по провулку Третьому Курганному в м. Житомирі разом з земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: місто Житомир, пров. Третій Курганний, 2, укладений 26 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] та визнати право власності [PERSON] на житловий будинок № 2 по провулку Третьому Курганному в м. Житомирі та на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: місто Житомир, пров. Третій Курганний, 2, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 грудня 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали письмовий договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за яким [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв та сплатив грошові кошти у сумі 203 313 гривень 40 коп. в день укладання цього договору за житловий будинок № 2 по провулку Третьому Курганному в м. Житомирі, належний відповідачу на підставі свідоцтва про право власності разом з земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: місто Житомир, пров. Третій Курганний, 2, та належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю та на праві постійного користування землею за договором оренди землі. [PERSON] та [PERSON] домовились про те, що нотаріальне посвідчення цього договору повинно відбутися не пізніше десяти календарних днів з дня укладання цього договору у державного нотаріуса Другої Житомирської державної нотаріальної контори. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовим договором, відповідач отримав від позивача усі належні гроші у сумі 203 313 гривень 40 коп., але відповідач ухиляється від належного письмового оформлення та належного посвідчення договору. Вимога [PERSON] від 10 січня 2006 року до відповідача щодо письмового оформлення та належного нотаріального посвідчення договору, отримана відповідачем 10 січня 2006 року, залишилась без відповіді, що змусило [PERSON] звернутися до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 26 грудня 2005 року укладеними та дійсними, та визнання права власності на майно. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що відповідач в судове засідання повторно не зявилася, на підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, яка передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторони відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, 26 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв та сплатив за житловий будинок № 2 по провулку Третьому Курганному в м. Житомирі, загальною площею 322,5 (триста двадцять два цілих пять десятих) кв. м., житлова площа - 125.8 (сто двадцять пять цілих вісім десятих) кв. м. належного [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Житомирської міської ради 16.09.2005 року на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 08.09.2005 року № 587, зареєстроване в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 30 вересня 2005 року за № 12247836, разом з земельною ділянкою площею 580 (пятсот вісімдесят) кв.м. (надалі - «Майно»), що знаходиться за адресою: місто Житомир, провул. Третій Курганний, 2, кадастровий №1810136300:03:022, та належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на землю серія ЯА № 893051, виданого 21 грудня 2005 року Житомирським міським відділом земельних ресурсів на підставі рішення 28 сесії міської ради від 09 грудня 2005 року № 585, та зареєстрованого в Книзі запису державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010520901269. (а.с. 6). Згідно п.п. 3,2 вказаного договору ціна майна складає 203313,40 грн., які продавець отримав від покупця в день укладення договору. Право власності у покупця на майно виникає з дня повної сплати вартості майна відповідно до п. 2 цього договору. Також в п. 4 вказаного договору вказано, що сторони домовились про те, що нотаріальне посвідчення цього договору повинно відбутися не пізніше десяти календарних днів з дня укладання цього договору у державного нотаріуса Другої Житомирської державної нотаріальної контори. Частиною 4 ст. 203 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частино 1 ст. 210 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Приписами ч. 3 ст. 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договір купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки, який є предметом судового розгляду, укладений у письмовій формі, однак при його укладенні порушено форму договору, а саме договір нотаріально не посвідчений та не здійснено державну реєстрацію договору. В той же час, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання правочину укладеним та дійсним, посилається на ч. 2 ст. 220 ЦК України, яка передбачає, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, а тому суд може визнати такий договір дійсним та у такому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Отже, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Указана частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам. Визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості в даному випадку суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації. Пленум Верховного суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ухилявся від укладення договору купівлі-продажу. З матеріалів справи вбачається, що позивач тільки один раз 10.01.2006 року звернувся до відповідача з вимогою укласти договір купівлі-продажу протягом 7 діб з дня отримання вимоги (а.с. 10). Інших звернень суду не надано. Стаття 15\~\~Цивільного кодексу України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно з\~статтею 392 Цивільного кодексу України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до частини першої\~статі 16 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст.1 Цивільного процесуального кодексу України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За нормою\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними\~ вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В той же час, заявляючи у відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з'ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON], так як до договору купівлі-продажу нерухомого майна, який доданий до позовної заяви, не може бути застосована норма ч. 2 ст. 220 ЦК України, оскільки укладення та виникнення правових наслідків за договором Закон, який діяв на момент укладання договору, пов'язував з його нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією та позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що також унеможливлює задоволенню позовних вимог щодо визнання права власності на спірне майно.

Outcome: dismissed