Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою за [ADDRESS] В обґрунтування вимог позивач вказує, що він є власником квартири за [ADDRESS] У 2017 році відповідач відчужив належну йому частку у спірній квартирі, однак продовжує залишатись зареєстрованим у ній. [PERSON] уповноважив [PERSON] зняти його з реєстрації. Однак, без пред'явлення паспорту громадянина України представник [PERSON], не має можливості здійснити вказані дії. Відповідач не є членом його сім'ї та внаслідок відчуження майна втратив право користування ним. З 2004 року відповідач постійно проживає у Іспанії в м. Мадрид. Посилаючись на наведене та те, що реєстрація відповідача створює перешкоди у володінні та розпорядженні власністю, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки. Відзив та заперечення на позов не подавав. На підставі вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що квартира за [ADDRESS] належала на праві спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] кожному по 1/6 частки, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12 липня 1996 року, виданим Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, згідно розпорядження від 12 липня 1996 року за №13832. 21 жовтня 2010 року позивач [PERSON] набув у власність 1/6 частину квартири за [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 жовтня 2010 року, виданим державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Береш О.М., зареєстрованим в реєстрі за №2-1291. 07 грудня 2010 року [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй 1/6 частину квартири за [ADDRESS] що підтверджується договором дарування 1/6 частини квартири від 07 грудня 2010 року, посвідченим державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Береш О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-1435. 08 грудня 2010 року [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй 1/6 частину квартири за [ADDRESS] що підтверджується договором дарування 1/6 частини квартири від 08 грудня 2010 року, посвідченим державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Береш О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-1450. 19 жовтня 2017 року [PERSON] та [PERSON], від імені та в інтересах яких діяла [PERSON], подарували [PERSON] належну їм 1/3 частину квартири за [ADDRESS] що підтверджується договором дарування 1/3 частини квартири від 19 жовтня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І., зареєстрованим в реєстрі за №814. На даний час, власником спірної квартири є позивач [PERSON] Як слідує з копії будинкової книги, [PERSON] з 31 жовтня 1997 року зареєстрований по [ADDRESS] Згідно з довідкою ПП «Благоустрій» від 28 листопада 2018 року за №1352, відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] З акту обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 28 листопада 2018 року складеного ПП «Благоустрій» встановлено, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає по [ADDRESS] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є дружиною позивача пояснила, що відповідач [PERSON] є двоюрідним братом позивача та у 2017 році подарував належну йому 1/6 частку квартири за [ADDRESS] позивачу. Однак по даний час не знявся з реєстрації. На даний час у позивача виникла необхідність у продажі вказаної квартири, однак реєстрація відповідача унеможливлює її продаж та порушує права позивача. З 2004 року [PERSON] не проживає у даній квартирі та будь-яких дій по утриманню житла не здійснює. Відповідач в судове засідання не з'явився та будь-яких доказів на спростування доводів позивача суду не надав. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником спірної квартири, де зареєстрований відповідач [PERSON] Матеріалами справи підтверджено, що відповідач втратив право користування спірною квартирою з часу припинення права власності на неї, у зв'язку з передачею своєї частини вказаної квартири позивачу згідно договору дарування, а новий власник житла заперечує проти реєстрації відповідача у спірній квартирі, а тому вимоги позивача підлягають до задоволення. Відповідач не є власником та наймачем житла, не є членом сім'ї позивача у розумінні сімейного законодавства, відтак користується житлом без достатньої правової підстави. Добровільно не знімається із реєстрації, чим порушує права позивача на користування та розпорядження ним своїм майном. Таким чином, у зв'язку з відсутністю договірних відносин з власником квартири та припиненням права власності [PERSON] на квартиру, відповідач втратив право користування цим житлом, оскільки право користування житлом є похідним від права власності на квартиру. Вказаними діями відповідач порушує та обмежує права позивача, як власника житла, на користування та розпорядження власністю, а тому наявні правові підстави, визначені статтею 391 ЦК України, для задоволення позову. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити та визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за [ADDRESS] Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач у судове засідання не з'явився та не представив суду будь-яких доказів на спростовування доводів позивача. Крім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню витрати судового збору у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial