Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 26 грудня 2013 року він за усним договором позики передав відповідачеві грошові кошти в сумі 8 000 тис. дол. США, що на день складання позовної заяви за офіційним курсом НБУ склало 86 800 грн. На підтвердження отримання вказаної суми відповідач написав розписку і зобов»язався повернути гроші в строк до 25 січня 2014 року. Однак борг не повернув, а 18 лютого 2014 року написав нову розписку, в якій зобов»язався повернути гроші в строк до 25 лютого 2014 року. Починаючи з січня 2014 року і до теперішнього часу на його вимоги відповідач борг не повертає. Просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних в сумі 87 494,40 грн. та судовий збір в сумі 881,94 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не з»явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання на розгляд справи не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно, в установленному законом порядку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. З огляду на відносини, які склалися між сторонами, між ними було укладено договір позики, так як позивач передав відповідачу у власність грошові кошти, а відповідач зобов'язався їх повернути в тій же сумі, що відповідає ст. 1046 ЦК України. Відповідно до ст.509 ЦК України одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов'язують боржника належним чином виконувати свої зобов'язання. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму коштів (суму позики). Підтвердження виконання зобов'язання має відбуватись у спосіб, встановлений ст. 545 ЦК України, у тому числі видачею кредитором на вимогу боржника розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі, повернення кредитором боржнику боргового документу, а у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої 26 грудня 2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 8 000 дол. США, які зобов»язався повернути в строк до 25 січня 2014 року (а.с.12). 18 лютого 2014 року [PERSON] написав письмову розписку, в якій зобов»язався повернути грошову суму в розмірі 8 000 дол. США [PERSON] 25 лютого 2014 року (а.с.12). Згідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання і на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом вимог ст.ст. 612, 625 ЦК України, право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, що передбачений матеріальним законом і полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування запозиченими грошима, що мали б бути у встановлений договором (розпискою) строк повернуті кредиторові. Відповідно ст.1048 ч.1 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За інформацією НБУ станом на день подачі позовної заяви до суду сума боргу з розрахунку 10,95 грн. за 1 долар складає 86 800 грн. За розрахунком позивача [PERSON] сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних складає 87 494,40 грн., в тому числі 699,16 грн. - 3 % річних від простроченої суми та 694,40 грн. сума інфляції (а.с.5-8). Оскільки відповідач [PERSON] не виконав зобов'язання, покладені на нього за договором позики від 26 грудня 2013 року, тим, що не повернув у встановлений цим договором строк суму боргу позивачеві, тому суд вважає, що з нього підлягає стягненню на користь позивача борг за договором позики в розмірі 87 494,40 грн. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 881,94 грн.

Outcome: approved