Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що [PERSON] в законний спосіб, з дотриманням всіх норм чинного законодавства набув право власності на ряд об`єктів нерухомого майна. Так, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER] ) він став власником земельної ділянки площею 0,0162 га, яка розташована в [ADDRESS] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER] ) - власником земельної ділянки площею 0,0152 га, яка розташована в [ADDRESS] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER] ) - власником земельної ділянки площею 0,0028 га, яка розташована в [ADDRESS] . Загальна площа земельних ділянок, які належать позивачу на праві приватної власності та розташовані за адресою [ADDRESS] складає 0,0342 га. Крім цього, відповідно до свідоцтва на право власності, позивач також є власником 33/100 житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) за адресою: [ADDRESS] . Як стало відомо позивачу, на підставі заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.06.2014 року, за невідомих йому обставин, за [PERSON] визнано право власності на його приватне майно, а саме: 33/100 житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки загальною площею 0,0342 га. (кадастрові номера: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] ) за тією ж адресою. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10.05.2017 року заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.06.2014 року було скасоване як таке, що не ґрунтується на законі. Розуміючи, що незаконне заочне рішення суду першої інстанції незабаром буде скасоване апеляційним судом, [PERSON] не став очікувати закінчення розгляду справи в суді апеляційної інстанції і свідомо вжив заходів спрямованих на залишення нерухомого майна позивача у власності своєї родини. Так, [PERSON] , свідомо, відповідно до договорів дарування від 31.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Р.В. подарував [PERSON] та [PERSON] 33/100 житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки загальною площею 0,0342 га. (кадастрові номера: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] ) за тією ж адресою. Після отримання в дар нерухомого майна позивача [PERSON] та [PERSON] , знаючи, що в апеляційному суді Черкаської області закінчується розгляд цивільної справи щодо зазначеного нерухомого майна, 22.03.2017 року терміново його продають [PERSON] . Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 138226738 від 19.09.2018 наразі:власником 33/100 житлового будинку з прибудовами по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частки у праві власності на житловий будинок, серія та номер: 403, виданий 22.03.2017 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Р.В.; власником земельної ділянки площею 0,0152 га по [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507459071101) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 405, виданий 22.03.2017 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Р.В.; власником земельної ділянки площею 0,0162 га по [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507417371101) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 404, виданий 22.03.2017 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Р.В.; власником земельної ділянки площею 0,0028 га по [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507384771101) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 406, виданий 22.03.2017 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Р.В. Позивач стверджує, що ні з [PERSON] , ні з [PERSON] , ні з [PERSON] , ні з [PERSON] у нього договірних відносин з приводу передачі вказаним особам його приватної власності не було та вказані особи отримали у власність належне йому майно не на підставі укладених з ним цивільно-правових угод. У зв`язку з наведеним позивача було позбавлено права приватної власності на його майно не з його волі. Просить визнати недійсними договори дарування від 31.01.2017 року укладені між [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Р.В., відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] 33/100 житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки за вказаною адресою, в тому числі: земельну ділянку площею 0,0152 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507459071101), земельну ділянку площею 0,0162 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507417371101), земельну ділянку площею 0,0028 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507384771101). Витребувати на користь позивача [PERSON] з володіння [PERSON] 33/100 житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки за вказаною адресою, в тому числі: земельну ділянку площею 0,0152 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507459071101), земельну ділянку площею 0,0162 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507417371101), земельну ділянку площею 0,0028 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507384771101). Судові витрати покласти на відповідача. 09 квітня 2019 року представником позивача до суду скерована заява про відмову від частини позовних вимог в порядку п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, в якій зазначає, що сторона позивача вважає за необхідне відмовитись від частини позовних вимог, а саме від вимоги: «Визнати недійсними договори дарування від 31.01.2017 року укладені між [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Р.В., відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] 33/100 житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки за вказаною адресою, в тому числі: земельну ділянку площею 0,0152 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507459071101), земельну ділянку площею 0,0162 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507417371101), земельну ділянку площею 0,0028 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507384771101).» В інших частинах позовних вимог сторона позивача позовні вимоги підтримує повністю і просить суд їх задоволити повністю. Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Судові вимоги підтримує в повному обсязі. Проти заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] та їх представник в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталися. Представник третіх осіб на попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнавав. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER] ) [PERSON] став власником земельної ділянки площею 0,0162 га, яка розташована в [ADDRESS] ; відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER] ) - власником земельної ділянки площею 0,0152 га, яка розташована в [ADDRESS] ; відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER] ) - власником земельної ділянки площею 0,0028 га, яка розташована в [ADDRESS] . Загальна площа земельних ділянок, які належать [PERSON] на праві приватної власності та розташовані за адресою [ADDRESS] складає 0,0342 га. Відповідно до свідоцтва на право власності, [PERSON] також є власником 33/100 житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) за адресою: [ADDRESS] . На підставі заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.06.2014 року за [PERSON] визнано право власності на його приватне майно, а саме: 33/100 житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки загальною площею 0,0342 га. (кадастрові номера: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] ) за тією ж адресою. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10.05.2017 року заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.06.2014 року скасовано. [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. Відповідно до договорів дарування від 31.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Р.В. [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] 33/100 житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки загальною площею 0,0342 га. (кадастрові номера: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] ) за тією ж адресою. 22.03.2017 року [PERSON] та [PERSON] , в період розгляду цивільної справи щодо зазначеного нерухомого майна в апеляційному суді Черкаської області, продають вказане вище нерухоме майно [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 138226738 від 19.09.2018 року [PERSON] є: власником 33/100 житлового будинку з прибудовами по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) на підставі договору купівлі-продажу частки у праві власності на житловий будинок, серія та номер: 403, виданий 22.03.2017 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Р.В.; власником земельної ділянки площею 0,0152 га по [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507459071101) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 405, виданий 22.03.2017 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Р.В.; власником земельної ділянки площею 0,0162 га по [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507417371101) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 404, виданий 22.03.2017 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Р.В.; власником земельної ділянки площею 0,0028 га по [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507384771101) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 406, виданий 22.03.2017 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Р.В. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може наразитися на проблему, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається конкуренцією позовів. Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права. Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом, який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває (внаслідок цього) усі інші як безцільні. З огляду на викладене, можна дійти висновку, що позивач вправі самостійно обирати шлях досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права, тобто обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах, зокрема шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Право позивача як неволодіючого власника на витребування спірного майна у вододіючого невласника визначено нормами матеріального права, зокрема статтями 387, 388 ЦК України, та не спростовано відповідачем,. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (статті 41 Конституції України). Як встановлено судом, дійсним (законним) власником 33/100 житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 482405971101) за адресою: [ADDRESS] та земельних ділянок за вказаною адресою, в тому числі: земельну ділянку площею 0,0152 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507459071101), земельну ділянку площею 0,0162 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507417371101), земельну ділянку площею 0,0028 га з кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507384771101) був [PERSON] . Установлено, що [PERSON] не вчиняв жодних дій, направлених на відчуження своєї власності - частини житлового будинку та земельних ділянок. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач вказував, що ні з [PERSON] , ні з [PERSON] , ні з [PERSON] , ні з [PERSON] у нього договірних відносин з приводу передачі вказаним особам його приватної власності не було та вказані особи отримали у власність належне йому майно не на підставі укладених з ним цивільно-правових угод. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Встановлено, що вказана вище частина житлового будинку та земельні дідянки вибули з власності [PERSON] поза його волею, між неволодіючим власником (позивачем) і володільцем цього майна (відповідачем) немає договірних відносин, майно перебуває у [PERSON] не на підставі укладеного з власником договору. Доказів, які б спростовували встановлені обставини відповідачем не надано. Разом з тим, відповідач зобов`язаний спростувати позовні вимоги належними та допустимими доказами в силу вимог статті 12 ЦПК України. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. З врахуванням наведеного, суд вважає, що спірна частина житлового будинку та земельні ділянки вибули з володіння [PERSON] поза його волею, оскільки між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Встановлено, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. За встановлених обставин наявні правові підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, для витребування у відповідача на користь позивача належного йому майна. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У постановах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-53цс12, 18 вересня 2013 року № 6-95цс13, 29 жовтня 2014 року № 6-164цс14, 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, 13 травня 2015 року № 6-67цс15, 17 лютого 2016 року № 6-2407цс15) містяться такі висновки: захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову за наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12). Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (17 лютого 2016 року № 6-2407цс15). Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст. 77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у спростування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2000 грн. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення в справі, що передбачено ст. 280 ЦПК України.

Outcome: approved