Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, мотивуючи його тим, що він з 26 липня 1991 року по 09 жовтня 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу, приблизно у вересні місяці 2009 року, вони разом із відповідачем придбали легковий автомобіль моделі Opel Omega, 1996 року випуску за еквівалент 12\~000 доларів США. Знявши з обліку в м.Ямпіль даний автомобіль, вони поставили його на облік в Могилів-Подільському МРЕО ДАІ, виписавши технічний паспорт на його, тепер уже колишню, дружину [PERSON], а він був записаний в технічному паспорті з правом керування. На автомобіль був виданий державний номер АВ 8739ВВ. Просить визнати даний автомобіль спільним сумісним майном подружжя, розділити його між ним і [PERSON] у співвідношенні ? до ? частини та в рахунок компенсації стягнути на його користь з [PERSON] вартість ? частини автомобіля, що становить 68150 грн. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав за обставин викладених у позовній заяві. Просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, надала суду заперечення в яких зазначила, що дійсно перебувала з позивачем у шлюбі. Однак подружні відносини у них не склалися і вони періодично припиняли подружнє життя. З 2008 року вони повністю припинили подружні відносини, проте шлюб офіційно не розривали. З 2008 року вони проживають окремо, ведуть окреме господарство, у кожного з них свій бюджет. Під час того, як вони купували спірний автомобіль у них не вистачало коштів і вона особисто позичила у своєї племінниці [PERSON] гроші в сумі 45000 гривень, що підтверджується борговою розпискою від 1 вересня 2008 року, які в подальшому вона особисто сама і виплачувала, оскільки з березня 2009 року вони з відповідачем перестали проживати разом. У них є спільна дитина, інвалід другої групи з дитинства, [PERSON], який навчався у Відкритому міжнародному університеті розвитку людини «України» м. Вінниця, а також донька [PERSON], яка навчається у Могилів-Подільському медичному коледжі. Також на її утриманні перебуває найменший спільний син [PERSON]. Із 2008 року до досягнення дочкою [PERSON] повноліття жодної гривні аліментів [PERSON] не сплатив. У неї на утриманні перебувало троє дітей, яких їй необхідно було утримувати самій. В звязку із цим, 6 травня 2015 року вона продала автомобіль своїй мамі, оскільки їй вкрай не вистачало грошей на утримання трьох дітей, а також на лікування дитини-інваліда. Крім цього невірно вказана вартість спірного автомобіля, оскільки даний автомобіль, якому майже 20 років, не може коштувати біля 140000 гривень. В судовому засіданні відповідач категорично заперечила проти стягнення з неї частини вартості автомобіля на користь позивача, при цьому зазначила, що будь-яких коштів на депозитний рахунок суду вона не вносила. Третя особа [PERSON] суду пояснила, що відповідач є її дочкою, а позивач колишнім зятем. Підтвердила, що 06 травня 2015 року придбала у своїй дочки спірний автомобіль за 50\~000 гривень. Даний автомобіль експлуатується лише для перевезення дитини інваліда. Зазначила, що вона з чоловіком з 2008 року допомагали утримувати онуків, а позивач будь-якої допомоги дітям не надавав. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши\~ матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що з 26 липня 1991 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2014 року розірвано (а.с.7). У шлюбі в сторін народилося троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з відповідачем [PERSON] по вул. Свердлова, 18, с. Морозівка Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 7, 27, 29, 31). За час подружнього життя серед іншого майна сторони придбали автомобіль марки Opel Omega, 1996 року випуску, № кузова W0L000026T1043340, державний номерний знак [NUMBER], який 27.01.2009 року був зареєстрований у Могилів-Подільському МРЕВ за [PERSON], право керування яким має також [PERSON] (а.с.105-107). 06.05.2015 року відповідач [PERSON] продала вищевказаний автомобіль своїй матері [PERSON] (а.с.66). Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14.04.2016 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 06.05.2015 року щодо відчуження [PERSON] автомобіля марки Opel Omega, 1996 року випуску, № кузова W0L000026T1043340, державний номерний знак [NUMBER], на користь [PERSON], через комісійний магазин Могилів-Подільську філію Приватного Підприємства «Учбовий виробничий комбінат «[PERSON] Плюс». Рішення набуло законної сили 26.04.2016 року Сторонами визнано та не заперечується, що спірний автомобіль фактично знаходиться у користуванні відповідача. Згідно висновку № 94 від 19.05.2016 року за результатами судової автотоварознавчої експертизи, проведеної по даній справі в порядку ст.ст. 143, 144 ЦПК України, вбачається, що ринкова вартість автомобіля [NUMBER], 1996 року випуску, на момент проведення експертизи, з ПДВ складає: 93269 грн. 23 коп. (а.с. 95-100). Статтею 60 Сімейного кодексу України (визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Зазначена правова позиція наведена у Постанові ВСУ від 25.11.2015 року № 6-2333цс15. Мурованокуриловецьким районним судом Вінницької області у рішенні №139/189/16-ц від 14.04.2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним, встановлено, що автомобіль моделі Opel Omega, 1996 року випуску придбаний відповідачем [PERSON] у період перебування з позивачем у шлюбі. Доказів придбання вказаного транспортного засобу за особисті кошти [PERSON] не надано. В судовому засіданні встановлено і сторонами не оспорювалося, що автомобіль було придбано саме з метою спільного використання в інтересах сімї. Зазначений факт також підтвердили допитані у даній справі свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які суду показали, що під час шлюбу сімя [PERSON] за спільні кошти придбала спірний автомобіль для перевезення хворого сина [PERSON]. А тому суд вважає доведеним, що автомобіль [NUMBER], 1996 року є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Нормами статей 69, 70 СК України передбачене право колишнього подружжя на поділ спільного сумісного майна у рівних його частках. Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про поділ спірного автомобіля між ним та [PERSON] по ? частині кожному є підставною та такою, що підлягає до задоволення. Разом з тим, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року (справа № 6-2811цс15). Висновок Верховного Суду України, щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. (ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України). Будь-які кошти на депозитний рахунок суду по даній справі не надходили, зокрема доказів цього сторони не надали. В судовому засіданні відповідач [PERSON] категорично заперечила проти стягнення з неї частини вартості автомобіля на користь позивача. Більше того, зазначила, що через скрутне матеріальне становище вона не зможе сплатити позивачу половину вартості автомобіля, оскільки на її утриманні знаходиться троє дітей (а.с. 7), з яких [PERSON] [INFO] є інвалідом другої групи з дитинства (а.с.30), [PERSON] [INFO] навчається у Могилів-Подільському медичному коледжі, що потребує значних витрат (а.с.35-39), а [PERSON] є малолітньою дитиною [INFO]. Постановою державного виконавця від 31.03.2015 року (а.с. 33) закінчено виконавче провадження щодо стягнення з позивача [PERSON] аліментів у звязку з відсутністю в останнього будь-яких коштів чи майна. Його заборгованість при цьому складає 20400 гривень. Зважаючи на викладене, вимога [PERSON] стягнути з [PERSON] 68150 гривень компенсації вартості ? частини спірного автомобіля не може бути задоволена. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку з тим, що позов задоволено частково, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 462 грн 55 коп. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial