Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради (далі по тексту Департамент МГ ОМР), Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» (далі по тексту КП «Міське агентство з приватизації житла») про скасування в частині розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності, посилаючись на те, що 13.04.1979 року [PERSON] та [PERSON] на підставі обмінного ордеру здійснили обмін свого житла на окрему ізольовану квартиру №15, яка розташована на другому поверсі по вул.Маразлієвській,12 в м.Одесі. Згідно журналу внутрішніх обмірів та підрахунків площі другого поверху будови літ. «А» по вул.Маразлієвській (колишня Енгельса), 12, засвідченого 02.11.1981 року, на другому поверсі знаходилося дві окремі ізольовані квартири №15 загальною площею 44,72 кв.м. та №16 загальною площею 50,52 кв.м. Крім того, існування двох окремих квартир підтверджується двома викопіюваннями другого поверху будинку виготовлених станом на 1964 рік та 1981 рік. При цьому зазначені квартири не були обєднанні спільною парадною площею 6,7 кв.м., як зафіксовано в технічних паспортах 1994 та 1995 років. Позивач зазначив, що коли в липні 1994 року здійснювалася приватизація квартири №15 працівниками бюро технічної інвентаризації було помилково визначено, що квартирі №15 та квартира №16 є однією квартирою спільного заселення, оскільки вони були обєднанні спільною парадною площею 6,7 кв.м., й [PERSON] та [PERSON] отримали у власність в рівних частках 41/100 частини квартири №15, що складає 44,44 кв.м. загальної площі. Крім того, при приватизації була видана довідка про склад сімї та прописку наймача квартири, в якій також були допущені помилки щодо правового статусу квартири та наймачів квартири. З часу приватизації між мешканцями квартир №15 та №16 виник спір щодо права користування приміщеннями загального користування, зокрема щодо кухні площею 8,51 кв.м. (після демонтажу печі в кухні площа зросла до 10,1 кв.м.), яка постійно знаходилася в розпорядженні квартири №15. В подальшому мешканці квартири №16 [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру №16 і отримали свідоцтво про право власності на житло на квартиру спільного заселення №16/15 по вул..Маразлієвській,12, площею 61,95 кв.м., до якої увійшло приміщення кухні площею 10,1 кв.м. Позивач стверджує, що в результаті неправильно оформленої приватизації житла дві окремі ізольовані квартири були обєднані в одну квартиру спільного заселення й квартира отримала помилкову нумерацію №№15,16, 16/15 та 15/16, в звязку з чим неможливо визначити частки кожного із співвласників. При цьому не існує жодного розпорядчого акту органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, яким би змінювався правовий статус квартири №15 з окремої на квартиру спільного заселення. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд: - встановити юридичний факт, що [PERSON] на підставі обмінного ордеру №018948/1168, виданого Бюро обміну житловими приміщеннями Виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів 13.04.1979 року з правом на площу її чоловіка [PERSON], отримали право вселення до окремої ізольованої квартири №15, розташованій на другому поверсі житлового будинку №12 по вул.Маразлієвській (колишня вул.Енгельса) в місті [PERSON]; - скасувати розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради, як органу приватизації за №46251 від 31.10.1994 року, а також усі внесені наступні зміни до нього, щодо передачі у приватну власність [PERSON] та [PERSON] квартири №15 спільного заселення у будинку №12 по вул..Маразлієвській в м.Одесі загальною площею 45,60 кв.м., в частині що стосується передачі у власність квартири спільного заселення загальною площею 44,44 кв.м.; - зобовязати Департамент міського господарства Одеської міської ради внести частково зміни до розпорядження органу приватизації №46251 від 31.10.1994 року, а також у всі внесені наступні зміни до нього, зазначивши в ньому, що окрема квартира [ADDRESS] площею 45,60 кв.м. передається у приватну власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках; - зобовязати Департамент міського господарства Одеської міської ради внести частково зміни до свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1994 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №46251 від 31.10.1994 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №12-1675, а також у всі внесені наступні зміни до нього, зазначивши в ньому, що окрема ізольована квартира [ADDRESS] площею 45,60 кв.м. належить на праві приватної власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON], скасувавши частки квартири спільного заселення; - скасувати розпорядження органу приватизації №57756 від 17.05.1995 року, а також у всі внесені наступні зміни до нього, щодо передачі у приватну власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках квартири №16/15 спільного заселення у будинку №12 по вул..Маразлієвській в м.Одесі площею 53,50 кв.м. в частині передачі у власність квартири спільного заселення загальною площею 53,50 кв.м.; - зобовязати Департамент міського господарства Одеської міської ради внести частково зміни до розпорядження органу приватизації №57756 від 17.05.1995 року, а також у всі внесені наступні зміни до нього, зазначивши в ньому, що окрема квартира [ADDRESS] площею 53,50 кв.м. передається у приватну власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках; - зобовязати Департамент міського господарства Одеської міської ради внести частково зміни до свідоцтва про право власності на житло від 17.05.1995 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №57756 від 17.05.1995 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №13-2198, зазначивши в ньому, що окрема ізольована квартира [ADDRESS] площею 53,50 кв.м. належить на праві приватної власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON], скасувавши частки квартири спільного заселення. Позивач обґрунтовує позовні вимоги положеннями ст.150 ЖК України, згідно яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; положеннями ст.155 ЖК України, згідно з якими жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою); положеннями ст.ст.321, 391 ЦК України, згідно з якими право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також позивач посилається на положення ст..22 Конституції України, згідно з якими конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані; положення ч.2 ст.19 Конституції України, згідно з якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; положення ст..41 Конституції України, згідно з якими право власності набувається в порядку визначеному законом. Крім того, позивач обґрунтовує позовні вимоги ст.393 ЦК України, згідно якої правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. При цьому позивач зазначає, що ним пропущено трирічний строк позовної давності з поважних причин, так як лише після отримання 03.07.2015 року з КП «Міжміське бюро з приватизації житла» документів, які слугували підставою для приватизації квартири [ADDRESS] йому, позивачу, стало відомо про існування протиправних документів, на підставі яких були ухвалені незаконні рішення субєктів владних повноважень. Представники відповідачів Департамент МГ ОМР та КП «Міське агентство з приватизації житла» позовні вимоги [PERSON] не визнали, просять відмовити у позові, вважають його безпідставним та необґрунтованим, так як оскаржувані розпорядження органу приватизації та видані на їх підставі свідоцтва про право власності на житло відповідають вимогам чинного законодавства, прийняті в межах повноважень відповідачів та на підставі передбачених законом документів. Треті особи [PERSON] та [PERSON], які були залучені до участі у справі в якості третіх осіб ухвалою суду від 04.04.2017 року, виклали свої доводи в письмових запереченнях та усних поясненнях, просять відмовити у позові, зазначивши, що спірні відносини стосовно приналежності кухні до квартири №15 та користування нею [PERSON] і [PERSON] були предметом судового спору, починаючи з грудня 2001 року й судовими рішеннями [PERSON], який представляв інтереси [PERSON] та [PERSON], було відмовлено. Так рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 29.09.2003 року в позові [PERSON] та [PERSON] про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, а також встановлення належності кухні до їх квартири, відмовлено, судове рішення набрало чинності. Крім того, постановою Приморського районного суду м.Одеси від 29.11.2011 року, яка залишена в силу апеляційною та касаційною інстанцією, задоволено позов [PERSON] та [PERSON], й визнано нечинними та скасовані відповідні розпорядження щодо внесення змін до приватизаційних документів [PERSON] та [PERSON], що стосуються кухні. Крім того, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12.04.2016 року частково задоволено позов [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом, які були отримані спадкоємцями після смерті [PERSON] та [PERSON], в тому числі [PERSON], в частині, що стосується належності кухні до квартири №15. 10.07.2017 року треті особи [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності за позовом [PERSON] про скасування в частині розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності згідно ст..267 ЦК України, так як з часу отримання ордеру в 1979 році подружжями Бахмут на вселення квартиру минуло майже 40 років. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України). У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 13.04.1979 року [PERSON] та [PERSON] Фадєєвич на підставі обмінного ордеру №018948/1168, виданого Бюро обміну житловими приміщеннями Виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів, вселилися на житлову площу в [ADDRESS], кількість кімнат дві, площа - 31,6 кв.м. Слід зазначити, що в обмінному ордері №018948/1168 вказано, що [PERSON] та [PERSON] вселяються лише на житлову площу (дві кімнати площами 31,6 кв.м.); при цьому відсутні посилання на те, що квартира є окремою квартирою з визначенням її загальної площі, до якої б входили інші нежилі приміщення (уборна, коридор, кухня). Згідно журналу внутрішніх обмірів та підрахунків площі другого поверху будови літ. «А» по вул.Маразлієвській (колишня Енгельса), 12, квартал №836, та з викопіювань другого поверху будинку, виготовлених в 1964 році та 1981 році, приміщення кухні площею 8,51 кв.м. є єдиною кухнею на дві квартири №15 та №16. Вищенаведене спростовує доводи позивача, що [PERSON] та [PERSON] вселилися в квартиру [ADDRESS], як в окрему ізольовану квартиру, і що кухня площею 8,51 кв.м. входила до площі квартири №15 та була в користуванні лише мешканців квартири №15, а відтак - позовні вимоги позивача щодо встановлення юридичного факту отримання [PERSON] та [PERSON] права на вселення до окремої ізольованої квартири №15 є безпідставними. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS] й набули право спільної часткової власності в рівних частках 410/1000 квартири спільного заселення на підставі розпорядження органу приватизації №46251 від 31.10.1994 року та свідоцтва про право власності на житло №13-1675 від 31.10.1994 року. Треті особи [PERSON] та [PERSON] є співвласниками в рівних частках 590/1000 частин квартири спільного заселення квартиру №15/16 в будинку №12 по вул..Маразлієвській в м.Одесі згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 17.05.1996 року УЖКГ виконкомом Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 17.05.1996 року за №57756. Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно приватизаційних документів в квартирі спільного заселення №15 та №15/16 кухня площею 8,51 кв.м. (наразі площею 10,1 кв.м.) є єдиною кухнею у цій квартирі і мешканці користуються нею, як приміщенням квартири спільного заселення. Позаяк розбіжності в правовстановлюючих документах щодо нумерації однієї ж тієї ж квартири не спростовують факту, що квартира №15 та №15/16 в будинку №12 по вул.Маразлієвській в м.Одесі є однією ж тією ж квартирою спільного заселення. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, 29.09.2003 року Приморським районним судом м.Одеси було прийнято рішення (справа №2-5301/2003), яким в позові [PERSON] та [PERSON], інтереси яких представляв позивач [PERSON], до [PERSON] та [PERSON] та інших про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, а також встановлення належності кухні до їх квартири, відмовлено; судове рішення набрало законної сили. Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 29.11.2011 року (справа 2-а/381/2011) було задоволено позов [PERSON] та [PERSON] до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «Міське агентство по приватизації житла» Одеської міської ради, [PERSON] та інших, про визнання не чинними розпоряджень органу приватизації і свідоцтва про право власності, й визнано нечинними та скасовані відповідні розпорядження щодо внесення змін до приватизаційних документів [PERSON] та [PERSON], а саме: включення в загальну площу 410/1000 частин квартири кухні площею 8,51 (10,1 кв.м.). Постанова Приморського районного суду м.Одеси від 29.11.2011 року була залишена в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду від 07.11.2012 року (справа К/9991/43082/12). Крім того, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12.04.2016 року (справа 22-ц/785/43/16) було частково задоволено позов [PERSON] та [PERSON] до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «Міське агентство по приватизації житла» Одеської міської ради, [PERSON] та інших про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом, й визнано частково недійсними свідоцтва про спадщину, які отримали, зокрема, позивач [PERSON] в 2008 році після смерті [PERSON] та [PERSON] в частині, що стосується належності кухні площею 8,51 (10,1 кв.м.) до квартири №15. Суд вважає за необхідне зазначити, що вищенаведені судові мають преюдиціальне значення для справи, що розглядається, й цими рішеннями встановлено факт того, що кухня площею 8,51 кв.м. (10,1 кв.м.) є єдиною кухнею квартири спільного заселення №15 та №15/16 в будинку №12 по вул..Маразлієвській в м.Одесі. Відповідно до ст.63 ЦПК України суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], так як вони не змогли назвати джерела своєї обізнаності щодо обставин правомірності /неправомірності приватизаційних документів та користування кухнею квартири спільного заселення №15 та №15/16 в будинку №12 по вул..Маразлієвській в м.Одесі. За таких обставин, оцінивши всі зібрані за справою докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] не найшов свого підтвердження в процесі розгляду справи, не обґрунтований на законі, а відтак - позовні вимоги щодо часткового скасування розпоряджень органу приватизації та свідоцтв про право власності на житло на квартиру №15 та №15/16 спільного заселення у будинку №12 по вул..Маразлієвській в м.Одесі на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , та зобовязання Департаменту міського господарства Одеської міської ради внести відповідні зміни до приватизаційних документів - задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed