Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину у відповідності до п.5 ст.216 ЦК України, в якому вказав , що маючи право власності на 1/3 частину квартири №19, по вул. Москворецька, буд. 24, в м. Дніпродзержинську (з 2016 року м. Камянське), яку він отримав в спадок від [PERSON] - свого батька, за взаємною згодою зі своєю сестрою - [PERSON], придбав у останньої 1/3 частину означеної квартири. На підтвердження вказаного та після отримання грошей в сумі 15300 ( п'ятнадцять тисяч триста) грн., [PERSON] власноруч написала розписку 05.09.2013р. в присутності свідків. [PERSON] запевнила [PERSON], що наступного дня , після складання та підписання розписки, договір купівлі продажу 1/3 квартири № 19, по вул. Москворецька, буд. 24, в м. Дніпродзержинську, Дніпропетровської області, буде ними оформлений належним чином у нотаріуса. Але наступного дня відмовилася йти до нотаріуса для здійснення означеного, а згодом перестала навіть розмовляти щодо належного оформлення договору купівлі продажу 1/3 частки вказаної квартири. [PERSON] також зазначив, що 23.09.2014р., у нотаріуса між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, в результаті чого остання стала власником 1/3 частки спірної квартири. Договір дарування був зареєстрований у Державній реєстраційній службі, що підтверджується Витягом з Державного реєстру, про що [PERSON] стало відомо пізніше. Навіть після реєстрації договору дарування означеної 1/3 частки квартири,- [PERSON] відмовилася переоформити частку на [PERSON] [PERSON], також зазначив, що [PERSON] та [PERSON] звернулися 29.01.2015р. до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська з позовом до нього « Про захист права власності та визначення порядку користування житловим приміщенням». А оскільки на 29.01.2015р. він мав 2/3частки квартири [ADDRESS] в м. Дніпродзержинську, згідно рішенням Заводського районного суду від 18.10.2013р. по справі № 208/7130/13, то звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] « Про припинення права на частку у майні та визнання права власності на 1/3 частину квартири». [PERSON] посилаючись на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2015р. , з яким погодився ВССУ в своїй ухвалі від 21.09.2016р., зазначив ,що вказаними рішеннями фактично визнано договір від 05.09.2013р. між [PERSON] та [PERSON], в звязку з порушенням вимог ст.657 ЦК України, - нікчемним, що на вимогу ст. 61. п3 ЦПК країни, позбавляє його доказувати свій позов та просить його задовольнити в повному обсязі. Пізніше, адвокат [PERSON]- представник [PERSON], звернувся до суду з клопотанням «Про стягнення з відповідача [PERSON] витрат на правову допомогу адвоката в сумі 5000 (пять тисяч) грн. та надав відповідні докази. Відповідач [PERSON] суду заперечення проти позову не надала, неодноразово повідомлялася судом належним чином про день, час і місце слухання справи, відповідно до вимог ст..76 ЦПК України, але до суду не зявлялася, про причини неявки до суду не повідомила. На підставі ст. 169 ЦПК України, суд вважає ,що у справі є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, що дозволяє йому за згодою представника [PERSON], згідно ст..224 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши обставини справи, дотримуючись принципу змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, згідно ст.212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, згідно ст.1 ЦПК України, суд вважає,що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні правові відносини: 05.09.2013р. [PERSON] отримала від [PERSON] 15300(п'ятнадцять тисяч триста) грн. за 1/3 частину квартири № 19, по вул. Москворецька, буд. 24, в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області та написала відповідну розписку в присутності свідків. Власником 1/3 частини вказаної квартири на момент отримання коштів від [PERSON], [PERSON] не була. Згодом, 23.09.2014р., [PERSON] отримала від [PERSON] за договором дарування, 1/3 частки спірної квартири. Договір дарування був зареєстрований у Державній реєстраційній службі, що підтверджується Витягом з Державного реєстру, про що [PERSON] стало відомо пізніше. Після реєстрації договору дарування означеної 1/3 частки квартири,- [PERSON] відмовилася переоформити 1/3 частку на [PERSON] та звернулася з [PERSON] до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом « Про захист права власності та визначення порядку користування житловим приміщенням». [PERSON], маючи , на час звернення [PERSON], [PERSON] з вказаним позовом 2/3 частини спірної квартири , на праві власності, звернувся з зустрічним позовом до вказаних осіб «Про припинення права на частку у майні та визнання права власності на 1/3 частину квартири». Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.06.2015р. по справі №208/7130/13 в позові [PERSON], [PERSON] було відмовлено, позов [PERSON] задоволено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2015р. по вказаній справі, було змінено в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] «Про захист права власності та визнання порядку користування житловим приміщенням» та змінено з підстав обґрунтування відмови, відповідно з даним рішенням. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] « Про визнання права на частку у майні та визнання права власності на 1/3 частину квартири», - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.09.2016р., рішення Апеляційного суду Дніпропетровській області від 09.12.2015р. залишено без змін. Апеляційний суд Дніпропетровської області в своєму рішенні вказав ,що договір від 05.09.2013р. між [PERSON] та [PERSON]П, звязку з порушенням вимог ст.657 ЦК України, тобто без нотаріального оформлення, є нікчемним. З вказаним погодився ВССУ, про що зазначив в своїй ухвалі від 21.09.2016 р. Відповідно до ст.61п.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.215 п.1,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою, \~ п'ятою\~ та\~ шостою статті 203\~ цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 216 п.1, 5 ЦК України\~ передбачено, щоі недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ст. 220 п.1 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Висновки ВСУ, викладені в Постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених п.п.1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2016р. - п.1. 4. 8. - ст. 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ст.ст. 219, 220, 224 цього Кодексу тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ст.ст. 222, 223, 225 ЦК України тощо). Означене вище також відповідає вимогам п. 4, 5 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача витрати за надання правової допомоги адвокатом та судовий збір.

Outcome: approved