Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог вказав про те, що 30.05.2018 р. він звільнився з ПАТ «Сумське НВО», за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником умов колективного договору за ч.3 ст.38 КЗпП України. Після його звільнення з ним не був проведений повний розрахунок. 05.10.2018 р. Ковпаківський районний суд м.Суми задовольнив його позов до ПАТ «Сумське НВО» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. За цим рішенням з відповідача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 27313,74 грн., з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Фактичний розрахунок було проведено 27.03.2019 р. Тобто, ПАТ «Сумське НВО» повинно сплатити середній заробіток з 08.10.2018 р. по 27.03.2019 р. (день фактичного розрахунку). Рішенням суду від 05.10.2018 р. було встановлено, що середньоденна заробітна плата без урахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору становить - 505,81 грн. Тому, середній заросток за час затримки з 08.10.2018 р. (наступний день після ухвалення рішення) по день фактичного розрахунку 27.03.2019 р. становить 34900,89 грн. (505,81 грн. х 69 днів). У зв`язку з цим просить суд стягнути на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 34900,89 грн. Представник відповідача - ПАТ «Сумське НВО», якому надсилалась копія позовної заяви з додатками, відзив на позов не подав. Перевіривши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» та 30.05.2018 р. був звільнений з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником умов колективного договору ч.3 ст.38 КЗпП України. В день звільнення позивача відповідачем не було здійснено позивачеві виплати всіх сум, що належать йому від підприємства в день його звільнення, а також позивачеві не виплачено його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р.,- нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,- задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України,- обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 05.10.2018 р. стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь [PERSON] суму невиплаченої заробітної плати, за вирахуванням податків, в тому числі суму нарахованої вихідної допомоги, в розмірі 71389,80 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 27313,74 грн., без урахування податків, зборів, обов`язкових платежів (а.с.6-7). Судовим рішенням встановлено, що відповідно до наказу № 75 від 21.03.2014 р. у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» з 26.05.2014 р. встановлено всім працівникам робочий тиждень з режимом роботи 3 робочі дні: понеділок, вівторок, середа, а середньоденна заробітна плата позивача становила - 505,81 грн. Середній заробіток стягнуто з 30.05.2018 р. по 05.10.2018 р. Фактичний розрахунок з позивачем проведено 27.03.2019 р., що підтверджується випискою за картковим, відкритому на ім`я позивача у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.5). Період затримки розрахунку при звільненні позивача на дату фактичного розрахунку, тобто з 08.10.2018 р. (наступний день після ухвалення рішення) по 27.03.2019 р. включно, становить 71робочих днів (505,81 *71 днів = 35912,51 грн.). Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 34900,89 грн. (в межах заявлених позовних вимог), з утриманням з цієї суми встановлених законом податків і зборів. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 768,40 грн. судових витрат, понесених [PERSON] при зверненні до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. На підставі викладеного та

Outcome: approved