Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним з дати укладання договору дарування від 08.01.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстрований в реєстрі №48 (а.с.1-4). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно договору дарування його батько подарував його сестрі [PERSON] «Об'єкт незавершеного будівництва», що складає незакінчений будівництвом житловий будинок «Г-2», сарай «Б» та гараж «Г», який розташований на земельній ділянці площею 540 кв.м по [ADDRESS] Зазначає, що на даній земельній ділянці також розташований житловий будинок, 13/16 частин якого належить позивачу, а 3/16 частини - сестрі [PERSON] Вважає, що договір дарування від 08.01.2003 року суперечить ст. 23 КпШС, оскільки відсутня письмова згода дружини [PERSON] В подальшому, у доповненні до позовної заяви (а.с.32-35), підставою визнання недійсним договору дарування позивач зазначає, що відсутнє рішення Виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої державної адміністрації про згоду на відчуження жилого будинку, будівництво якого не закінчено. Крім того, вказує, що у договорі дарування не вірно зазначена дійсна вартість будівель і споруд, що відчужувались. В судовому засідання представник позивача позов підтримала, просила задовольнити, при цьому посилалася на обставини, викладені в позові та додаткових поясненнях (а.с. 79-82). Додатково вказала, що строк позовної давності для захисту порушених прав на день подачі позову не сплинув, оскільки про порушене право позивач дізнався лише на початку вересня 2014 року. У разі наявності підстав для застосування вказаного строку, просить визнати поважними причини пропуску цього строку, оскільки протягом тривалого часу позивач хворіє. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявленого позову заперечувала, просила в позові відмовити в повному обсязі. Зазначила, що позивач не є стороною спірного договору. Крім того, представник відповідача наполягала на застосуванні строку позовної давності, оскільки про існування договору дарування від 08.01.2003 року позивачу було відомо, про що підтвердили треті особи, а також при оформленні спадщини після померлого батька позивач мав можливість дізнатися про наявність спірного договору. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час проведення судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просить в задоволенні позову відмовити, оскільки дружина надавала згоду дарування майна дочці, а також п.54 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не застосовується для відчуження другого незакінченого будівництвом житлового будинку, який знаходиться цій же земельній ділянці (а.с.27, 48). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] та [PERSON], які є сестрами сторін і яких ухвалою суду від 18.11.2014 року залучено до участі у справі, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що недобудований будинок все життя будувала відповідач і позивачу було відомо, що за життя батько подарував його доньці - [PERSON] Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третіх осіб, оглянувши інвентаризаційну справу №10523 на садибу [ADDRESS], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 01.08.1962 року, [PERSON] виділено земельну ділянку по [ADDRESS] площею 540 кв.м для особистого житлового будівництва (а.с.39). На підставі даного рішення 16 серпня 1962 року, відділ комунального господарства виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів уклав з [PERSON] договір про надання у безстрокове користування вищевказаної земельної ділянки (а.с.36-37). За даним договором [PERSON] зобов'язувався побудувати житловий будинок з надвірними спорудами. Крім того, в подальшому як вбачається із інвентаризаційної справи (а.с.39) згідно витягу Виконавчого комітету Новозаводської районної ради народних депутатів м. Чернігова №5 від 23.01.1996 року Державному комунальному підприємству житлово-комунального господарства Новозаводського району дозволено прийняти в експлуатацію житловий будинок [ADDRESS] після завершення його переобладнання та перебудови на місці літньої кухні. Отже, на одній земельній ділянці площею 540 кв.м розташований житловий будинок «А-1» з надвірними спорудами та недобудований житловий будинок літ «Г-2» з недобудованою прибудовою літ. «Г2-2» (а.с.9-11). Як вбачається із копії свідоцтва про смерть 23.03.2008 року помер [PERSON] (а.с.8), а 26.05.2009 року померла його дружина [PERSON] (а.с.7). Відповідно довідки КП «Чернігівське МБТІ» №2770 від 08.06.2010 року (а.с.12) власниками будинку «А-1» з надвірними спорудами по [ADDRESS] є: [PERSON] (1/16 ч + 3/16 + 9/16ч) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.01.2009 року № 1-250, договору дарування від 06.03.2009 року № 1-918 та договору дарування від 07.03.2009 року № 770 та [PERSON] (3/16ч) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.02.2009 року № 1-556. Відповідно до роз'яснень, наведених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до закріпленого в ст. 58 Конституції України принципу дії законів у часі, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Згідно з ч. 1 ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК Української РСР, який діяв на час спірних відносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Згідно ст.. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до Договору дарування від 08 січня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 48, за життя [PERSON] подарував, а його донька [PERSON] прийняла в дар незакінчений будівництвом житловий будинок літ «Г-2», 100% готовності з недобудованою прибудовою літ. «Г2-2», процент готовності -25%, з надвірними спорудами в домоволодінні [ADDRESS] При цьому в договорі дарування зазначено, що у власність обдарованої переходить незакінчений будівництвом житловий будинок літ «Г-2», сарай «Б», гараж «Г» (а.с.5). Підставою визнання правочину недійсним [PERSON] зазначив те, що оспорюваний правочин вчинений без згоди дружини, що суперечить ст..23 КпШС та за відсутності рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про згоду на відчуження жилого будинку, будівництво якого не закінчено, що є порушенням п.54 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994 року №18/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Відповідно до ст.48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Так, дарувальник [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору перебував у шлюбі і нотаріусом 08.01.2003 року було отримано письмову згоду його дружини на дарування частини домоволодіння [ADDRESS] її чоловіком (а.с.28). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року, N 697-XII, який діяв на час укладення договору, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечить закону. Відповідно до п.54 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994 року №18/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», угода про відчуження жилого будинку, будівництво якого не закінчено, посвідчується за наявності рішення виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів або відповідної місцевої державної адміністрації про згоду на таке відчуження. Тобто, п.54 Інструкції застосовується до випадків відчуження жилого будинку, будівництво якого не закінчено. З документів вбачається, що на земельній ділянці знаходилося два житлових будинки, один з яких вже був введений в експлуатацію відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва на праві особистої власності від 16.08.1962 року, то відповідно до цього договору житловий будинок А-1 вже є закінчений будівництвом, а тому не заслуговують уваги твердження позивача про порушення нотаріусом п.54 вищезазначеної Інструкції, оскільки незакінчений будівництвом житловий будинок «Г-2» знаходиться на цій же земельній ділянці. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що при укладенні спірного договору дарування була дотримана нотаріальна форма (ст.244 ЦК УРСР), при посвідченні договору нотаріусом встановлено особи сторін, їх дієздатність, договір підписано сторонами. В ході судового розгляду позивачем та його представником не доведено, в чому ж полягало порушення прав та законних інтересів позивача, вчиненням правочину (договору дарування житлового будинку). Не здобуті такі докази і судом. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний ним правочин не відповідає вимогам закону, а крім того, порушення свого права позивач не довів, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні, то сплив позовної давності не має значення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed