Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Корабельної у м. Херсоні ради про визнання договору недійсним, мотивуючи тим, що 26.03.2008р. [PERSON] перебуваючи у шлюбі з [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу за реєстровим №351 придбав квартиру [ADDRESS] . Від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають за адресою [ADDRESS] . 28.11.2013р. між сторонами укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Черкашиною Н.І. за реєстровим №3486. Вважає договір дарування квартири [ADDRESS] укладеним з порушенням умов законодавства, оскільки підставою визнання договору недійсним вказує наявність в квартирі місця реєстрації та постійного проживання малолітніх дітей та відчуження квартири без дозволу органу опіки та піклування. Просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Черкашеною Н.І. 28.11.2013 року за реєстровим № 3486, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 551грн.20коп. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.04.2020 року прийнято справу до свого провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, оскільки в на час укладення спірного правочину в квартирі був зареєстрований один [PERSON] , діти не були зареєстровані станом на 28.11.2013р., згідно довідки Комсомольського РВ у м. Херсоні УМВС України в Херсонській області №4557 за 2013 рік, та дана довідка була надана нотаріусу при укладенні спірного договору дарування квартири. Тому вважає, що жодних порушень житлових, майнових прав малолітніх дітей у даному випадку не вбачається, оскільки діти мають право користування житлом, належним їх матері, і позбавлені даного права жодним чином не були. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Корабельної у м. Херсоні ради в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву в якій вказала, що будь-яких звернень від [PERSON] та [PERSON] про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна до установи не надходило, просить розгляд справи проводити без її участі, при розгляді справи покладається на розсуд суду. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 28 листопада 2013 року [PERSON] передав у власність [PERSON] безоплатно квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Черкашиною Н. І. 28.11.2013 року за реєстровим №3468. Вказаний договір підписано сторонами. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 16.11.2016 року Суворовським районним у м. Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області та свідоцтва про народження [NUMBER] виданого повторно 16.11.2016 року Комсомольським районним у м. Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідно до довідки № 114 від 19.09.2017 року, картотеки ТОВ УК «Старий центр» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] з 27.06.2008 року і по даний час; [PERSON] [INFO] - з 30.10.2009 року і по даний час; [PERSON] [INFO] - з 30.10.2009 року і по даний час, що також підтверджується і поквартирною карткою. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За змістом частин 1, 3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У частині 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України. Статтею 224 ЦК України визначено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Як визначено цивільним законодавством, одним із видів правочину є договір дарування. Поняття про договір дарування, порядок його укладення та розірвання регулюються положеннями Глави 55 Цивільного кодексу України. За змістом ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Стаття 71 ЦК України має переліка правочинів, які вчиняються з дозволу органу опіки та піклування. Зокрема, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Згідно зі статтею 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Передбачене ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. У Постанові від 29 липня 2019 року (справа 285/3663/16-ц) Верховний Суд висловив свою позицію щодо дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, на яке дитина має право. Зокрема, передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Як вбачається з оспорюваного договору дарування квартири від 28.11.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Черкашиною Н. І., зареєстрованого в реєстрі за №3468, даний правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх, чи непрацездатних дітей (п. 1.4 Договору дарування). При цьому, судом встановлено, що під час укладення договору дарування 28.11.2013 року було приховано інформацію про зареєстрованих в квартирі малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] та договір дарування був укладений без отримання відповідного дозволу органів опіки та піклування. При цьому, малолітнім дітям, на час укладення спірного договору дарування не виповнилося десяти років, а частиною 4 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. В матеріалах справи відсутні будь-які докази про наявність у малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на той час іншого місця проживання. Договір дарування квартири [ADDRESS] від 28.11.2013р., посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Черкашиною Н. І. зареєстрованого в реєстрі за №3468, було вчинено без згоди органу опіки та піклування, а така згода є обов`язковою, оскільки є доведеним, що в період укладання спірного договору квартирою користувалися та були зареєстровані в ній малолітні діти позивача, які не досягла десяти років. Отже вимоги щодо визнання недійсним договору дарування є повністю обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір дарування [ADDRESS] , від 28.11.2013р., посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Черкашиною Н. І., зареєстрованого в реєстрі за №3468, слід визнати недійсним. Правові наслідки недійсності правочину визначено ч. 1 ст. 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача. Тому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 551грн.20коп підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved