Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, але не проживають в ній майже півтора року. Крім того, в квартирі також відсутні їх речі, комунальні послуг вони не сплачують. Зазначає, що не знімаючись з реєстраційного обліку за вказаною адресою добровільно відповідачі порушують його право розпорядження своєю власністю. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялись у встановленому порядку, про поважні причини неявки суду не відомо, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, у відповідності до ст. 169 ЦПК України визнав можливим розглянути справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних в матеріалах справи доказах. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.224 ЦПК України. Вислухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування частини квартири від 22.07.2009 року (а.с.8-9) та договору міни від 28.08.1998 року (а.с.6) є власником квартири [ADDRESS]. Відомості про право власності внесено до електронного реєстру прав власності на нерухоме майно 20.08.2009 року (а.с.9 зв). Згідно довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 10.05.2017 року №803 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані, крім власника [PERSON], [PERSON] та [PERSON].(а.с.39). Згідно з рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.08.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с.13). Відповідно пояснень свідків [PERSON] - дружини позивача та [PERSON] - сусідки, відповідачі у спірній квартирі не проживають більше року. Свідок [PERSON] пояснила, що вселилась до чоловіка взимку 2015 року. У квартирі відсутні особисті речі відповідачів, останні не проводять оплату за комунальні послуги. На даний час вона проживає з чоловіком. Відповідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що відповідачі за вказаною адресою відсутні більше року, поважність причин відсутності відповідачів у вказаному житлі в судовому засіданні встановлено не було, а отже відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України вони втратили право на користування даною квартирою. На підставі наведеного,

Outcome: approved