Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу квартиру [ADDRESS] (далі - спірна квартира), укладеного 30 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], недійсним, визнання за ним права власності на вказану квартиру із припиненням права власності за [PERSON] на вказану квартиру. Свої вимоги мотивував тим, що він був власником вказаної квартири на підставі договору купівлі - продажу від 28 грудня 2000 року. Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 листопада 2005 року вказаний договір від 28 грудня 2000 року визнаний недійсним. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 травня 2006 року вище вказане заочне рішення скасоване, тобто власником квартири залишився позивач [PERSON] Але [PERSON], знаючи, що з 10 травня 2006 року він не є власником квартири, 30 травня 2006 року, без відома та згоди власника квартири [PERSON], укладає договір купівлі - продажу спірної квартири з відповідачкою [PERSON] Під час розгляду справи позивача змінив підстави позову та, у подальшому, подавши заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду, остаточно просив суд витребувати із володіння відповідача [PERSON] спірну квартиру. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, зазначила, що про продаж [PERSON] належної позивачу квартири позивач дізнався під час розгляду позову [PERSON] після скасування заочного рішення в серпні 2006 року, після цього лише змінив позовні вимоги, на підставі чого вважає, що строк позовної давності звернення із даним позовом ним не пропущений. Прокурор, приймаючий участь у справі в інтересах позивача, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні обставини справи визнала частково, заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що відповідачка є добросовісним набувачем спірної квартири, на час укладання договору між нею та [PERSON] ніяких перешкод у цьому не було, тому вона є законним власником квартири. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 7 жовтня 2014 року по справі за вказаним позовом залучена третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета позову - [PERSON], як правонаступниця померлого [PERSON] Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета позову [PERSON] позов визнала, просила розглядати справу за її відсутності. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що має бути задоволеним. Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 28 грудня 2000 року, станом на зазначений час спірна квартира належала [PERSON] Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 листопада 2005 року вказаний договір від 28 грудня 2000 року визнаний недійсним. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 травня 2006 року вище вказане заочне рішення скасоване. Таким чином, власником квартири, після скасування заочного рішення залишився позивач [PERSON] Проте, не зважаючи на вказане [PERSON], знаючи, що з 10 травня 2006 року він не є власником квартири, 30 травня 2006 року, без відома та згоди власника квартири [PERSON], укладає договір купівлі - продажу спірної квартири з відповідачкою [PERSON] Згідно п.4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Так, Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст.ст.387,388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, відповідно до ст.388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). При цьому, слід зазначити, що за змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такого висновку щодо застосування положень ст.388 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 квітня 2014 року. Отже, оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. На підставі викладеного суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог про витребування із володіння відповідача нерухомого майна, оскільки на час укладання договору між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] власником спірної квартири був позивач [PERSON] Крім того, як роз'яснено у п.10 коментаря до постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.ст.19,27 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Щодо посилання представника відповідача на пропуск строку позовної давності, то суд вважає, що такий строк не пропущений, бо позивач не звертався до суду із новим позовом, а лише змінив підстави, а всі вимоги стосувалися правових відносин щодо володіння спірною квартирою.

Outcome: approved