Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, [PERSON], треті особи [PERSON], приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О. про скасування рішень виконавчого комітету Мукачівської міської ради, свідоцтва про право власності на житло та договору дарування квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2015 року його зокрема було визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Разом з цим, в подальшому заочне рішення суду від 17.07.2015 року було скасовано та 30.05.2016 року ухвалено нове рішення відповідно до якого в задоволенні позову [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] відмовлено. В той же час, [PERSON] на підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2015 року одноосібно приватизувала квартиру [ADDRESS] та відразу подарувала її відповідачу [PERSON] У зв'язку з цим вважає, що приватизація квартири проведена з порушенням його прав як наймача квартири, а відтак є незаконною. Враховуючи наведене просить суд скасувати п. 1.6) рішення Виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 292 від 20.10.2015 року «Про укладення договорів житлового найму, взяття на квартирний облік», а саме «Дозволити укласти договір житлового найму Товариству з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» з [PERSON], що проживає в [ADDRESS]», скасувати п. 1.3) рішення Виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 321 від 10.12.2015 року «Про приватизацію квартир (будинків)», а саме «Приватизувати квартиру квартиру [ADDRESS] [PERSON], що в ній проживає складом сім'ї один чоловік», скасувати свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS], видане Виконавчим комітетом Мукачівської міської ради 11.12.2015 року на підставі рішення Виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 321 від 10.12.2015 року «Про приватизацію квартир (будинків)», та визнати недійсним договір дарування від 23.12.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О., зареєстрований в реєстрі за № 3727. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином про розгляд справи, при цьому подала повторну заяву про відкладення розгляду справи до вирішення іншої цивільної справи судом касаційної інстанції. Разом з тим, [PERSON] не повідомлено про причини неявки в судове засідання, а клопотання про відкладення з огляду на його підстави, не підлягає задоволенню із врахуванням норм ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилися, повідомлений належним чином про розгляд справи, при цьому подав повторну заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням у відрядженні. Разом з тим, що оскільки жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання не представлено, клопотання про відкладення не підлягає задоволенню. Представник виконавчого комітету Мукачівської міської ради в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, щодо вирішення позову поклався на розсуд суду. При цьому в письмових поясненнях пояснив, що на момент прийняття оскаржуваних рішень виконавчого комітету Мукачівської міської ради, такий керувався заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2015 року, яке на той час було чинним. Треті особи [PERSON] та приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О. в судове засідання не з'явилися, повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення представників позивачів, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2015 року, ухваленого за результатом розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визнання осіб таких, що втратили право на користування житлом, [PERSON] зокрема було визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. На підставі вище вказаного рішення суду виконавчий комітет Мукачівської міської ради прийняв рішення № 292 від 20.10.2015 року «Про укладення договорів житлового найму, взяття на квартирний облік», в якому в п. 1.6) вирішив дозволити укласти договір житлового найму ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» з [PERSON], що проживає в [ADDRESS] на підставі ст. 106 ЖК України. В подальшому виконавчим комітетом Мукачівської міської ради було прийнято рішення № 321 від 10.12.2015 року «Про приватизацію квартир (будинків)», відповідно до п. 1.3) якого вирішено приватизувати квартиру [ADDRESS] [PERSON], що в ній проживає складом сім'ї один чоловік. На підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 321 від 10.12.2015 року «Про приватизацію квартир (будинків)», 11.12.2015 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. 23.12.2015 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на квартиру у визначеному законом порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно від 28.03.2016 року № 56127921. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. В ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Відповідно до ст. 47 Конституції України та ст. 1 ЖК України кожному гарантується право на житло. Згідно з ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. При цьому ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, аналізуючи зазначені вище норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 9 ЖК України, ст. 47 Конституції України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 30.01.2013 року (справа № 6-125цс12). Таким чином судом встановлено, що оскільки [PERSON], будучи одноосібним наймачем квартири [ADDRESS], у зв'язку із смертю [INFO] року основного квартиронаймача [PERSON], виконавчий комітет Мукачівської міської ради на підставі ст. 106 ЖК України прийняв рішення № 292 від 20.10.2015 року «Про укладення договорів житлового найму, взяття на квартирний облік», відповідно до якого дозволив укласти договір житлового найму з [PERSON] Як передбачено ст. 106 ЖК України, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. При цьому, у разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Додатково судом встановлено, що рішення № 292 від 20.10.2015 року «Про укладення договорів житлового найму, взяття на квартирний облік» було прийнято із врахуванням заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2015 року. Аналогічно виконавчим комітетом Мукачівської міської ради було прийнято рішення № 321 від 10.12.2015 року «Про приватизацію квартир (будинків)» на підставі якого [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. Разом з тим, як було згадано вище, що заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2015 року було переглянуто та ухвалено інше рішення від 30.05.2016 року. Так в рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.05.2016 року встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] [PERSON] та [PERSON] Також встановлено, що [PERSON] дійсно не проживає в квартирі з 2013 року, разом з тим така обставина зумовлена поважною причиною, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку про наявність поважних причин відсутні відповідача в квартирі, а тому в задоволенні позову до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.05.2016 року має приюдиційне значення для вирішення цього спору. З огляду на зазначене суд приходить до висновку про те, що в розумінні зазначених норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач вважається тимчасово відсутнім, за яким зберігається право на житло, а відтак і має безумовне право приймати участь в приватизації квартири [ADDRESS]. Підсумовуючи наведене вище, суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, враховуючи, що як п. 1.6) рішення Виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 292 від 20.10.2015 року «Про укладення договорів житлового найму, взяття на квартирний облік», а саме «Дозволити укласти договір житлового найму ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» з [PERSON], що проживає в [ADDRESS]», прийнятий з порушенням прав [PERSON] як наймача квартири, за яким зберігається право на житло, так і п. 1.3) рішення Виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 321 від 10.12.2015 року «Про приватизацію квартир (будинків)», а саме «Приватизувати квартиру [ADDRESS] [PERSON], що в ній проживає складом сім'ї один чоловік», прийнятий з порушенням прав [PERSON], через те , що приватизація квартири відбулась з порушенням положень в тому числі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приходить висновку, що такі підлягають скасуванню. Аналогічно, оскільки свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 11.12.2015 року, видане на підставі рішення віиконавчого комітету Мукачівської міської ради № 321 від 10.12.2015 року «Про приватизацію квартир (будинків)», таке також слід скасувати. З поміж іншого судом також встановлено, що 23.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS]. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 56127921 від 28.03.2016 року підтверджується той факт, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування 23.12.2015 року. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Правилами ч. 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У зв'язку з цим судом встановлено наступне. Так, в п. 3 договору дарування від 23.12.2015 року зазначено, що квартира [ADDRESS] належить дарувальнику [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Мукачівської міської ради 11.12.2015 року згідно з рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 321 від 10.12.2015 року. В той же час, як зазначено вище, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для скасування як рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 321 від 10.12.2015 року, так і самого свідоцтва про право власності на житло. Таким чином, оскільки [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] [PERSON] на підставі правовстановлюючих документів, які підлягають скасуванню, слід прийти до висновку, що нерухоме майно подаровано не власником такого майна, а іншою особою, яка не мала на те відповідних повноважень або інших правових підстав, тобто не мала прав власника на розпорядження таким майном. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить висновку про те, що договір дарування 23.12.2015 року, згідно з яким [PERSON] отримав у дар квартиру [ADDRESS] від [PERSON], яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності, яке підлягає скасуванню, має бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, у зв'язку з чим позов цій частині також підлягає задоволенню. Додатково суд звертає увагу на те, що саме такий обраний позивачем спосіб захисту відповідатиме нормам ЦК України, оскільки такий є користувачем, а не власником спірної квартири (постанова Верховного Суду України від 31.10.2012 року). Судові витрати підлягають розподілу на підстав ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved