Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 08.03.2008 вони з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2018. За час шлюбу сторонами придбана квартира [ADDRESS] , загальною площею 28,2 кв.м, житловою площею - 14,2 кв.м, що складає 11/100 часток секції квартир №107-116, 119-120, 106а, в житловому будинку літ. «А» та в цілому складається із кухні 110-44, коридору 110-45, санвузла 110-46, кімнати 110-47, частини комори 51 площею 1,0 кв.м, частини комори 73, площею 1,5 кв.м. Право власності на цю квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Посилаючись на норми чинного законодавства, що визначають правовий режим спільного сумісного майна подружжя, позивач просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку зазначеної квартири, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2019 (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) витребувано в приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Родіонової Н.В. копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Правом подання відзиву на позовну заяву [PERSON] не скористалася. Натомість [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, де просила в порядку поділу майна подружжя виділити їй у приватну власність 2/3 частки квартири [ADDRESS] , виділити [PERSON] у приватну власність 1/3 частки цієї квартири, а також стягнути судові витрати. Викладаючи аналогічні фактичні обставини перебування в шлюбі та придбання квартири [ADDRESS] , [PERSON] зазначає, що у шлюбі із відповідачем у них народилася донька, [INFO] . Після розірвання шлюбу і до цього часу донька проживає з матір`ю. [PERSON] допомоги на утримання доньки не надає, тому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.11.2018 з нього стягнуті аліменти на доньку в розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01.11.2018 і до досягнення дитиною повноліття. При цьому зазначає, що позивач за первісним позовом офіційно не працевлаштований, не сплачує аліменти на доньку на виконання вищезазначеного рішення суду, весь тягар утримання ліг на матір, тому, на її думку, можливо відступити від рівності часток при поділі майна подружжя, виділивши їй у власність збільшену частку квартири. Також вказує на поведінку [PERSON] , що негативно впливає на стан дитини, а тому відступлення від рівності часток відповідатиме інтересам дитини. Окрім того, зазначає, що спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки фактично житлова площа не має ізольованих часток, допоміжні приміщення знаходяться в загальному користуванні, немає окремого входу, тому можливим є лише визначення ідеальних часток у цьому майні без його реального поділу, залишивши у спільній частковій власності сторін у справі. В окремо поданому клопотанні, представник [PERSON] - [PERSON] просить поновити строк для пред`явлення зустрічного позову в зв`язку із його пропуском з поважних причин. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2019 поновлено [PERSON] строк для подання зустрічного позову, прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, об`єднано його з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач-відповідач [PERSON] подав відзив на зустрічний позов, де зазначає про відсутність підстав для відступу від рівності часток. Вважає доводи відповідача-позивача такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства, а підстави, викладені у зустрічній позовній заяві, - надумані та не підтверджуються належними і допустимими доказами, зокрема, і щодо його ухилення від участі в утриманні доньки та його працевлаштування. Вказує, що починаючи з листопада 2018 року він добровільно сплачує аліменти на доньку, що підтверджується копіями квитанцій, а також має основне місце роботи у ВОП [PERSON] , де і отримує заробітну плату. Відповідач - позивач [PERSON] надала пояснення (відповідь на відзив на зустрічний позов) вказуючи, що, враховуючи поведінку [PERSON] , зустрічний позов направлений не тільки на захист її інтересів, а й дитини. Про факт не виконання обов`язку [PERSON] щодо утримання дитини свідчить рішення суду про стягнення з нього аліментів та його виконання (а.с.100-103). Позивач-відповідач [PERSON] надав пояснення (заперечення на відповідь) вказуючи, що надані [PERSON] докази не вказують на здійснення насильства в сім`ї стосовно неї, які й не є підставою для відступлення від рівності часток. Крім того, зазначає, що інтереси дитини не є порушеними, в спірній квартирі проживає лише [PERSON] та дитина, він же мешкає в іншому місці, винаймаючи житло. Ще раз наголошує про відсутність підстав для відступленні від рівності часток (а.с.132-133). У судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили його задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову в частині відступлення від рівності часток - відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] , її представник [PERSON] у судовому засіданні просили задовольнити зустрічний позов у повному обсязі з підстав, викладених у ньому, первісний позов розглянути з урахуванням задоволення зустрічного позову. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, зустрічний позов - частковому задоволенню. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] з 08.03.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2018. 18.02.2013 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №413, придбана квартира №110 , що складає 11/100 часток секції квартир №107-116, 119-120 , 106а, які знаходяться в житловому будинку під [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. за №159462. Згідно довідки від 29.05.2019 №2505, виданої ПП «Бокуд», у даній квартирі зареєстровані відповідач-позивач [PERSON] та донька [PERSON] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.11.2018 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на доньку [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01.11.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина також визнається сторонами в справі. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року в справі №456/828/17. Обґрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] вказує на ухилення батька від утримання дитини, несплату позивачем-відповідачем аліментів відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.11.2018, недостатність розміру аліментів, а також вчинення ним протиправних дій щодо неї, що стали підставою для звернення до поліції та притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. Щодо сплати аліментів, то як слідує з матеріалів справи, станом на 01.04.2019 заборгованості із сплати аліментів немає, а переплата по аліментам складає 4049,00 грн, про що свідчить розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений головним державним виконавцем Іллінецького районного ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області. Суд звертає увагу, що [PERSON] заперечує визначений державним виконавцем розмір переплати та вказує на врахування останнім проплат здійснених [PERSON] при розгляді справи про стягнення аліментів. Разом з тим, суд враховує, що вказаний розмір нею не оспорений, жодних доказів щодо цього суду не надано. При цьому, суд зважає, що наявність спору між сторонами щодо розміру заборгованості по аліментам чи її відсутність не може свідчити про ухилення особою від утримання дитини. Не може суд взяти до уваги і твердження відповідача-позивача про недостатність розміру аліментів, оскільки жодних доказів, які б вказували на це суду не надано. Її твердження позивачки ґрунтуються лише на власних поясненнях та тлумаченнях норм законодавства. З огляду на викладене, в суду відсутні підстави стверджувати, що вказані обставини є підставою для відступлення від рівності часток. Наявність же в [PERSON] аліментних зобов`язань та вирішення їх в судовому порядку самі по собі не дають суду підстави збільшити частку відповідача - позивача в цьому майні відповідно до ст. 70 СК України. Не можуть бути взяті судом до уваги і доводи [PERSON] про протиправну поведінку позивача-відповідача [PERSON] , оскільки обставини, про які стверджує відповідач-позивач, не є істотною підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України. Інших доводів щодо відступлення від засад рівності часток подружжя відповідач-позивач не зазначила та доказів не надала. Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та підлягає поділу між ними в рівних частках на задоволення первісного позову [PERSON] та часткове задоволення зустрічного позову [PERSON] про поділ майна подружжя. Визначаючись із розподілом судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість звільнення сторін від обов`язку сплачувати одна одній частину судових витрат, а саме судового збору, з огляду на норми ч. 10 ст. 141 ЦПК України, оскільки це відповідатиме розміру задоволеної частини вимог первісного та часткового задоволення зустрічного позову сторін у справі (враховуючи, що суд дійшов висновку про поділ квартири та її поділ в рівних частках, тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1177,10 грн ( відповідає вартості Ѕ частці квартири) та з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 1177,10 грн (відповідає вартості Ѕ частки квартири виділеній останній в зв`язку з частковим задоволенням її позову). В той же час, слід звернути увагу позивача-відповідача [PERSON] на можливість звернення до суду із клопотанням про повернення надміру сплаченого при поданні позовної заяви судового збору відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Так за подання позову про визнання права власності на Ѕ частку квартири в порядку поділу майна подружжя ним мало б бути сплачено лише 1177,10 грн, що становить один відсоток вартості половини спірної квартири, натомість ним сплачено 2354,20 грн, тобто в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Щодо витрат на правову допомогу, заявлених до стягнення обома сторонами у справі, то суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.1, п.п.1,4 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу таких судових витрат учаснику справи необхідно подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, у підтвердження здійсненної правничої допомоги, необхідно долучати детальний опис робіт й розрахунок погодинної вартості правничої допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правничої допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правничої допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Як слідує з матеріалів справи, до суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем-відповідачем надані лише квитанція до прибуткового касового ордера №1 від 15.01.2019 на суму 10000,00 грн, а також оригінал ордеру адвоката серії ВН№073644 від 15.01.2019. Однак такі докази є недостатнім для визнання витрат такими, що відповідають обсягу наданих послуг та виконаних робіт, а тому суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат не можна визнати обґрунтованим та доведеним. Відповідно такі понесені витрати не можуть бути стягнуті з іншої сторони на користь [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial