Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Пята львівська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності. В ході судового розгляду позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог та просив суд встановити факт спільного проживання [PERSON] із [PERSON], визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Пятою львівською державною конторою 09.10.2013 року на імя [PERSON] після смерті [PERSON] в частині ? частки у праві власності на спадкове майно, визнати за ним право власності на ? ідеальної частки у праві власності на квартиру №2а по вул. Гвардійській, 8 у м. Львові та на 1/12 ідеальну частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру №200210 від 06.12.1994р., співвласниками квартири були він, [PERSON], його мати [PERSON] та батько [PERSON]. В серпні 2009 року помер його батько, після смерті якого частку у квартирі успадкували він та сестра, [PERSON] в розмірі 1/6 кожен. В грудні 2012 року померла сестра [PERSON], яка до смерті проживала з ним в квартирі [ADDRESS] та яка доглядала за матірю, [PERSON]. Після смерті сестри відкрилась спадщина на спадкове майно, спадкоємцем окрім [PERSON] мала бути його матір [PERSON], оскільки остання мала обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON]. Зважаючи на те, що за життя матір не змогла оформити право власності на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] та він, як спадкоємець матері також не може її прийняти, а отже змушений звернутися з позовом до суду. Просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеному у позові та до заяви про збільшення розміру позовних вимог. Просять позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечуючи проти його задоволення, посилаючись на те, що законних підстав звернення позивача до суду немає. Просять відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, однак подав клопотання про розгляд справи без його участі, а тому суд приходить до висновку що справу слід слухати у її відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] та [PERSON], дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру №200210 від 06.12.1994р. квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. 29.05.2008 року [PERSON] складено заповіт, яким квартиру [ADDRESS] у рівних частинах заповів своїм дітям, [PERSON] та [PERSON]. З копії свідоцтва про смерть, 26.08.2009 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.11.2010 у справі №2-4362/10, яке набрало законної сили визначено [PERSON] та [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], який помер 26.08.2009 року терміном у три місяці. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №14/2011, зі заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в нотаріальну контору зверталися, 10.01.2011 року [PERSON], донька спадкодавця та [PERSON] - син спадкодавця. З копії довідок ЛКП «Велецьке» наявних в матеріалах спадкової справи №14/2011 вбачається, що в квартирі по вул. Куликівській, 38 у м. Львові на момент смерті спадкодавця, [PERSON] зареєстровані та проживали [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається зі заяви [PERSON] від 14.01.2011 року наявної у матеріалах спадкової справи №14/2011, остання відмовилася від спадкування обовязкової частки у майні свого чоловіка. В подальшому нотаріусом видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом по 1/6 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1, 2 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно ст. ст.\~1216,\~1217,\~1218 ЦК України\~спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно\~ст.1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261- 1265 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч.ч.1,2\~ст. 1236 ЦК України\~заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до\~ст. 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч.1ст. 1241 ЦК Українималолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, визначенийст. 1241 ЦКє вичерпним і не підлягає розширювальному тлумаченню. При спадкуванні за законом у першу чергу право на спадкування в рівних частках мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.ст.1261,1267 ЦК України). Відповідно п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 N20/5, чинної на момент видачі нотаріусом свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON], свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. Такі заяви спадкоємців мають бути викладені у письмовій формі і подані нотаріусу до видачі свідоцтва про право на спадщину. Справжність підписів спадкоємців на заяві має бути засвідчена у відповідності до правил, викладених у пункті 207 цієї Інструкції. Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви. Як вбачається з матеіралів справи за [PERSON] зареєстровано на праві власності 1/6 частина квартири [ADDRESS] та квартири №2а по вул. Гвардійська, 8 у м. Львові. Окрім того судом встановлено, що як вбачається з копії свідроцтва про смерть, 06.12.2012 року померла [PERSON]. 23.08.2012 року [PERSON] складено заповіт, яким квартиру [ADDRESS] та інше майно заповіла [PERSON], який в подальшому звернувся зі заявою про прийняття спадщини. З копії довідок ЛКП «Велецьке» наявних в матеріалах спадкової справи №352/2013 вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживала по день смерті в квартирі №2а по вул. Гвардійській, 8 у м. Львові. В подальшому нотаріусом видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру №2а по вул. Гвардійській, 8 у м. Львові. Окрім того судом встановлено, що як вбачається з копії свідроцтва про смерть, 16.07.2015 року померла [PERSON]. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Відповідно до п. 3.21, 3.22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року\~ №296/5, чинної на момент видачі нотаріусом свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON], спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270\~Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Відповідно до п. 5.9 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року\~ №296/5, чинної на момент видачі нотаріусом свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON], право на обовязкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обовязкової частки. Право на обовязкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не повязане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обовязкову частку. Право на обовязкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обовязкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обовязкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому розяснено і він не претендує на одержання обовязкової частки у спадщині. Відповідно до ч.1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що спочатку помер [PERSON], потім [PERSON], точних років смерті не памятає. Бачив як [PERSON] відвідувала матір та батька, чи проживала з ними ствердно сказати не зміг. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що після смерті [PERSON], [PERSON] відвідувала матір та брата, можна сказати доглядала їх. Коли матір захворіла, просила сусідку [PERSON] доглядати за матірю. Як частко бувала [PERSON] та [PERSON] у квартирі брата та матері сказати не може. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що сімю [PERSON] знає давно, оскільки з [PERSON] обєднує їх хобі по ремонту ретро автомобілів. Часто бував у квартирі по вул. Куликівській, 38 у м. Львові де бачив [PERSON] та [PERSON], [PERSON] які допомагали в утриманні хворої [PERSON]. Зважаючи на вищевикладене, суд не бере до уваги наявний у матеріалах справи акт від 16.06.2017 року, оскільки обставини засвідченні в ньому не збігаються з показами свідків [PERSON], [PERSON] наданими суду та іншими доказами наявними у матеріалах справи, а саме довідками ЛКП «Вулецьке», з якимх вбачається, що [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою [INFO]/2а. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що сімю [PERSON] знає давно, оскільки з [PERSON] спільно працювали. [PERSON] запропонувала [PERSON] доглядати за [PERSON], у звязку з чим на її сина, [PERSON] була по заповіту записана квартира по вул. Куликівській, 38. Аналогічні пояснення дали свідки [PERSON] та [PERSON]. Зважаючи, що належними та допустимими доказами підтверджено факт, що [PERSON] станом на момент смерті батька, [PERSON] не проживала у [INFO], а проживала та була зареєстрована по день своєї смерті за адресою м. Львів, вул. Гвардійська, 8/2а, а [PERSON] станом на момент смерті [PERSON] не проживала у квартирі №2а по вул. Гвардійській, 8 у м. Львові, а проживала та була зареєстрована по день своєї смерті за адресою м. Львів, вул. Куликівська, 38/1, та за життя останньою не вчинялось будь-яких дій, які б свідчили про прийняття спадщини, визнання заповіту [PERSON] недійсним, а одже доводи позивача щодо встановлення факту постійного проживання [PERSON] з [PERSON] підлягають відхиленню судом. Окрім того судом відхиляються позовні вимоги [PERSON] про визнання частко недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності, оскільки судом встановлено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] [PERSON] нотаріусом дотримано вимог закону, перевірено коло спадкоємцчів та не встановлено осіб, які б мали право на обовязкову частку, а отже при винесені оспорюваного свідоцтва прав та інтересів позивача не порушено. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи, на той факт, що позивач, звернувся зі заявою про встановлення факту спільного проживання [PERSON] із [PERSON], про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності в травні 2016р. та зважаючи що про право [PERSON] на спадкування після смерті [PERSON] позивачу було відомо ще до смерті останньої, проте як встановлено судом наявність права на звернення до суду з позовом у позивача зумовлена неможливістю прийняття обовязкової частки матері у спадщині після смерті [PERSON] на яку вона та він мають право, а отже суд приходить до переконання, що позивач не пропустив строк позовної давності звернення до суду, оскільки останній слід відраховувати з моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON], яка померла 16.07.2015 року. Згідно із\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищезазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed