Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 16.12.2013 року відповідач позичив у нього грошові кошти у розмірі 13000,00 гривень, про що була надана розписка, гроші відповідач зобов»язався повернути на першу вимогу. Крім того, 19.08.2014 року відповідач позичив у позивача грошові кошти у розмірі 20000,00 гривень, про що була надана розписка, для придбання пиломатеріалів, гроші відповідач зовов»язався повернути на першу вимогу. 31.10.2014 року відповідач позичив у позивача грошові кошти у розмірі 2000,00 гривень, на власні потреби, про що була надана розписка, гроші відповідач зобов»язався повернути на протязі двох тижнів. Строк повернення коштів, згідно розписок від 16.12.2013 року та від 19.08.2014 року не визначений, тому відповідач повинен був сплатити борг на першу вимогу, а строк повернення боргу відповідно розписки від 31.10.2014 року сплив у листопаді 2014 року, однак, до цього часу відповідач не сплатив заборгованість, у зв'язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача судовий збір в сумі 487,20 грн. У судовому засіданні позивач повністю підтримав позов, просив його задовольнити, пояснив суду, що [PERSON] працював у нього в цеху, орендував його, у кошти що [PERSON] позичив у нього, входила орендна плата за приміщення, оплата за електроенергію, за матеріали (фарби), купівлю яких здійснював позивач та який власноруч фарбував вироби з деревини, що виробляв [PERSON]. [PERSON] зазначив, що грошима відповідач брав у нього гроші 20000, 00 грн. лише за розпискою від 19.08.2014 року на придбання пиломатеріалів, інші гроші за розписками це вартість його роботи (фарбування), матеріали, оренда, тощо. Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти позову, просили суд відмовити у його задоволенні, пояснили, що позовні вимоги позивача є незаконними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач не надав необхідні належних та допустимих доказів в рахунок укладання договору позики та передання відповідачеві грошових сум у розмірах, передбачених розписками про отримання коштів, оскільки відповідач кошти за розписками не отримував, а між ними існували інші правовідносини, які були оформлені розписками, які були надані в рахунок гарантії виконання столярних робіт, тому просив суд відмовити позивачеві в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов не заснований на законі, не є обгрунтований, тому у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов»язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов»язанням їх повернення та дати отримання коштів. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, ст. 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів за власним розсудом обираючи спосіб захисту. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до розписки від 16.12.2013 року, [PERSON] повинен суму у розмірі 13000,00 грн. [PERSON] Крім того, 19.08.2014 року відповідач написав розписку про те, що він отримав від [PERSON] гроші в сумі 20000,00 грн. на придбання пиломатеріалів. 31.10.2014 року відповідачем написана розписка про те, що він зобов»язується через два тижні привести 15.11.2014 року [PERSON] 2000,00 грн. Тобто, зі змісту наданих суду позивачем розписок не вбачається отримання відповідачем грошових коштів від позивача саме у борг та вони (розписки) не містять зобов»язання про повернення коштів, строк повернення, що вказує на недосягнення між сторонами всіх істотних умов договору позики, що частково підтвердив у судовому засіданні сам позивач стосовно розписок від 16.12.2013 року та 31.10.2014 року, а саме те, що [PERSON] за цими розписками гроші у нього не брав і розписки були написані у рахунок погашення плати за оренду приміщення, вартості матеріалів, тощо та як своєрідна гарантія повернення певних коштів та виконання спільних робіт. Розписка від 19.08.2014 року про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в сумі 20000,00 грн. на придбання пиломатеріалів, взагалі не містить жодних вказівок на правовідносини щодо укладення договору позики між сторонами, а фактично є дорученням на вчинення певних дій, до того ж сторони у судовому засіданні підтвердили, що спільно займалися виготовленням столярних виробів. Таким чином, жодна з наданих позивачем розписок не відповідає вимогам закону та не свідчить про наявність між сторонами договорів позики. Враховуючи усе наведене та беручи до уваги положення, які містяться в правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15), з наданих розписок не вбачається, що відповідач отримав кошти від позивача та вони не містять зобов»язання щодо повернення грошових коштів, а тому дані розписки неможливо вважати укладеним договором позики між позивачем та відповідачем, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed