Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просить стягнути з [PERSON] на свою користь неповернуту частину позичених коштів, збільшену на три відсотки річних і проценти за користування коштами, в сумі еквівалентній 16692 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також неустойку за порушення виконання зобов'язань за договором позики в сумі 60518,20грн. Крім того, просить покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 07.05.2007 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 8060 доларів США, про що складено відповідний договір, який посвідчено нотаріально. Відповідно до зазначеного договору відповідач зобов'язалась повернути грошові кошти до 07.04.2008 року, повернення суми боргу мало відбуватися кожного місяця рівними частками по 130 доларів США, та не пізніше 07.04.2008 року остаточне повернення боргу у розмірі 6760 доларів США. На виконання свого обов'язку відповідач особисто повернула 1970 доларів США, натомість 04.04.2009 року додатково позичила у позивача ще 2000 доларів США, що підтверджується відповідними розписками. До теперішнього часу відповідач в повному обсязі суму боргу у розмірі 9240 доларів США не повернула, в зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду. Крім того, позивачем також нараховані проценти за користування коштами, які склали 5988 доларів США, та 3% річних, які склали 1464 доларів США. Також договором позики передбачена неустойка за порушення відповідачем виконання своїх зобов'язань щодо повернення грошових коштів у розмірі 100грн. за кожен день прострочки. За період з 13.11.2007 року по 13.10.2014 року позивачем пред'явлена до стягнення неустойка у розмірі 60518,20грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] надала заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що визнає позовні вимоги в частині повернення боргу у розмірі 8060 доларів США. Щодо пред'явлених до стягнення відсотків за користування чужими коштами зазначає, що їх сплата не передбачена договором позики; відносно річних пояснює, що не отримувала від позивача ніякої вимоги про сплату боргу. Крім того, просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності. У судовому засіданні [PERSON] додатково пояснила, що на даний час визнає позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 6490 доларів США, між позивачем та відповідачем існували довірчі відносини, а тому деякі грошові кошти в рахунок погашення боргу відповідачем передавались без отримання розписок у позивача. Представник відповідача [PERSON] пояснення відповідача підтримала. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 07.05.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, у відповідності до умов якого позивач передав у власність відповідача, а відповідач прийняв у власність валютні цінності в натурі у розмірі 8060 доларів США. Згідно умов зазначеного договору відповідач зобов'язалась повернути отримані грошові кошти у строк до 07.04.2008року наступним чином: не пізніше 07.06.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.07.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.08.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.09.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.10.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.11.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.12.2007 року - 130 доларів США, не пізніше 07.01.2008 року - 130 доларів США, не пізніше 07.02.2008 року - 130 доларів США, не пізніше 07.03.2008 року - 130 доларів США, не пізніше 07.04.2008 року - 6760доларів США. Обов'язок щодо повернення коштів відповідач виконала частково: 12.06.2007 року, 04.07.2007 року, 05.08.2007 року відповідач повернула по 130 доларів США, 15.10.2007 року - 300 доларів США, 07.03.2008 року - 130 доларів США, 11.12.2008 року - 150 доларів США та 21.01.2009 року - 1000 доларів США. В установлений термін відповідач решту суми боргу не повернула. Натомість, 04.04.2009 року відповідач додатково позичила у позивача 2000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою та не заперечується відповідачем. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 02.12.2013 року на адресу [PERSON], зазначену в договорі позики ([ADDRESS]), від позивача направлено вимогу про виконання зобов'язань за договором позики. Згідно п. 2 договору [PERSON] погодилась, з тим, що будь-яка кореспонденція на її ім'я має надсилатися на адресу її мешкання, задекларовану у цьому договорі ([ADDRESS]). Така кореспонденція має вважатися отриманою нею в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує дім за цією адресою, незалежно від того, чи отримана вона особисто та незалежно від причин неотримання. Враховуючи, що відповідач зобов'язання з повернення позики у строки, визначені сторонами, у повному обсязі не виконала, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у розмірі 9240 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення (1295,0488грн. за 100доларів США) складає 119 658грн. При цьому, суд враховує, що 15.03.2012 року, склавши акт визнання боргу, сторони перервали строк позовної давності по вимозі про стягнення боргу за договором позики. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого зобов'язання. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Посилання відповідача на те, що згідно її записів фактично позивачеві повернуто 8540 доларів США, не можуть бути прийняті до уваги як такі, що не підтверджені належними доказами. Також посилання відповідача на те, що згідно розписок нею особисто повернуто позивачеві 11.12.2008 року - 150 доларів США, 21.01.2009 року - 1000 доларів США, 13.05.2009 року - 300 доларів США, 31.07.2009 року - 300 доларів США, 10.03.2010 року - 600 доларів США, 05.07.2010 року - 400 доларів США, однак вони не враховані позивачем в рахунок сплати боргу, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на підставі приписів ст. 534 ЦК України зазначені грошові кошти обґрунтовано спрямовані позивачем в рахунок погашення неустойки, передбаченої п. 3 договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи, що договором позики розмір процентів не визначений, позивачем пред'явлено до стягнення проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України, що, за розрахунком позивача, за період з 07.05.2007 року по 13.10.2014 року складає 5988 доларів США. Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі зазначеної норми позивачем нараховано 3% річних, що, за розрахунком позивача, за період з 13.11.2007 року по 13.10.2014 року складає 1464 доларів США. При цьому з матеріалів справи вбачається, що відповідач просить застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно приписам п.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Приймаючи до уваги, що з даним позовом до суду позивач звернувся 02.06.2014 року, суд дійшов висновку про пропуск строку позовної давності за вимогами про стягнення процентів за користування чужими коштами і 3% річних за період до 02.06.2011року. Враховуючи, що відповідач належним чином зобов'язання щодо повернення позики не виконала, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування чужими коштами і 3% річних за період з 02.06.2011року по 13.10.2014 року, що складають 2378,91 доларів США та 781,25 доларів США відповідно (разом за курсом НБУ на день ухвалення рішення (1295,0488грн. за 100доларів США) - 40924,07грн.). При цьому посилання представника позивача [PERSON] на те, що підписанням сторонами 15.03.2012 року акту визнання боргу перервався строк позовної давності і щодо стягнення процентів за користування чужими коштами та річних не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки нарахування зазначених сум не передбачено договором позики, укладеним між сторонами. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком. Як вбачається з п. 3 договору позики, за прострочку виконання зобов'язання по поверненню позики позичальник зобов'язаний сплатити на користь позикодавця неустойку у розмірі 100грн. за кожен день прострочки. При цьому сторони домовились, що для вимог про стягнення зазначеної неустойки має застосовуватись збільшений строк позовної давності тривалістю 1000 днів. Згідно зазначених умов договору позивачем нараховано неустойку за період з 13.11.2007 року по 13.10.2014 року (819 днів) у розмірі 60518,20грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Щодо доводів відповідача та його представника про пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки, то статтею 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. При цьому, згідно п. 3 договору позики сторони домовились, що для вимог про стягнення неустойки має застосовуватись збільшений строк позовної давності тривалістю 1000 днів. З даним пунктом договору відповідач погодився, про що свідчить її підпис на договорі позики та вказаний пункт недійсним не визнано. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 221 100,27грн. (119 658грн. борг за позикою+ 40924,07грн. проценти та річні+ 60518,20грн. неустойка). Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial