Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просить: стягнути з відповідача середній заробіток у зв*язку з непоновленням на роботі відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року за період з 11 січня 2017 року по 10 квітня 2017 року з розрахунку 488,98 грн. в день, у загальному розмірі 23 471,04 грн.; зобов*язати відповідача звільнити [PERSON] з посади водія 2-го класу в автоколоні №1 КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» шляхом видачі наказу про звільнення з роботи 10 квітня 2017 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України згідно поданої заяви; стягнути з відповідача вихідну допомогу у зв*язку з поданою заявою про звільнення 10 квітня 2017 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України , у розмірі тримісячного середнього заробітку , що становить 19 070,34 грн. та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом №08/ОК від 22.01.15 року його прийнято вантажником в а/к №1 КП «Комплекс з вивозу побутових відходів». Наказом № 15-1 від 05.02.3015 року позивача переведено на посаду водія в а/к № 1 КП «Комплекс з вивозу побутових відходів». Наказом від 18.07.2016 року за №105-1/ОК позивача звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10 січня 2017 року по справі №641/6959/16-ц його позов до КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» задоволений частково стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь [PERSON] різницю у заробітній платі у зв*язу з незаконною зміною істотних умов праці за грудень 2015 року в розмірі 4252,32 грн., визнано незаконним та скасовано наказ КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» № 105-1/ОК від 18 липня 2016 року в частині звільнення позивача у зв*язку зі скороченням чисельності штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України та поновлено позивача на роботі на посаді водія 2 класу а/к № 1 КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» з 19.07.2016 року , стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь [PERSON] В,В. заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.07. 2016 року по 10 січня 2017 року в розмірі 42052,28 грн., в задоволенні позову стосовно стягнення моральної шкоди відмовлено. В частині поновлення на роботі допущено негайне виконання. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04.04.2017 року було часково скасовано рішення суду першої інстнціїї в частині стягнення моральної шкоди- з відповідача на користь [PERSON] стягнуто 3000 грн. моральної шкоди, в інший частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова залишено без змін. Ухвалюючи рішення Комінтерніскьий районний суд м. Харкова суд виходив з того, що в цілях врахування втраченого заробітку станом на день звільнення, тобто липень 2016 р., середньоденний заробіток позивача складає 488,98 грн., який він приймає для подальших розрахунків у позові, оскільки після поновлення на роботі рішенням районного суду від 10 січня 2017 року у розумінні постанови КМУ №100, будь-яких платежів заробітної плати від відповідача позивач не одержував. 11 січня 2017 року позивач прибув на роботу до відповідача , просив виконати рішення суду й видати наказ про поновлення його на роботі, в чому йому було безпідставно відмовлено. Згодом вимогою від 05.04.17 року позивач знов вимагав поновити його на роботі та здійснити з ним розрахунок згідно рішення суду. Крім того, у зв*язку з невиконанням КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» законодавства про працю та умов коллективного договору, що було встановлено вищезазначеними рішеннямі Комінтернівського районного суду від 10.01.2017 року та рішенням Апеляційного суду від 04.04.2017 року та у з*язку з тривалим невиконанням рішень суду по сплаті присуджених сум, позивач подав відповідачу заяву від 05.04.2017 року про його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 12.04 2017 року телефоном КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» викликало позивача до відділу кадрів та вручило йому наказ про його поновлення на роботі від 10.04.2017 року, однак його заява про звільнення до цього часу не розгянута, та середньомісячний заробіток за період з 10.01.2017 року по 10.04.2017 року не виплачений. На думку позивача, з огляду на дії з грубого, тривалого порушення відповідачем прав позивача, як працівника., що встановлено рішеннями судів у справі №641/6959/16-ц, знущання відповідача над позивачем тривають та продовжуються. Тривалий час щодо нього чиняться очевидно незаконні дії, що тягне настання негативних наслідків морального характеру та свідчить про порушення його звичного способу життя, хвилювання, стрес, непокоєння, настання інших негативних наслідків, які є моральною шкодою. З огляду на графік роботи працівника за посадою позивача кількість днів вимушеного прогулу за період з 11 січня 2017 року по 10 квіня 2017 року складає 48 днів, тобто сума середнього заробітку за час затримки відповідачем поновлення позивача на роботі , відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2017 року складає :48х488,98 грн. =23471,04 грн. Сума вихідної допомоги у зв*язку із звільненням становить 6356,78 грн. х3= 19070,34 грн. , моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 1000,00 грн. В судове засідання представник позивача не з*явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Представники відповідача в судове засідання не з*явилися. До суду надійшли заперечення представників відповідачів, в яких останні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що на виконання рішень Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.01.2017 року поновлено позивача на роботі відповідно до наказу №46/ ОК-1 від 10. 04 2017 року, з яким він був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис. Зробити відповідний запис в трудовій книжці [PERSON] служба персоналу і діловодства не мала можливості, оскільки [PERSON] її на підприємство не надав до цього часу. Представник відповідача зазначив, що позивач працював в ТОВ «Трансмейл-2012» та ПП «Транс-Сервіс» у період з 19.08.2016 року по 05.12.2016 року та з 15.12.2016 року по 01.02.2017 року та йому була виплачена заробітна плата . Позивач протягом тривалого часу вимагав в судовом порядке свого відновлення на посаді водія 2-го класу в автоколоні №1 підприємства, що підприємство виконало відповідно до наказу №46/ОК-1 від 10.04.2017 року. Таким чином ,на думку відповідача, є незрозумілими в даній ситуації наполегливі вимоги позивача про його звільнення з 10.04.2017 року. У своїй заяві позивач , просить звільнити його з посади водія з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпПУ. Відповідач вважає, що немає жодних підстав для розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки відсутній сам факт порушення підприємством законодавства про працю і умов трудового договору , що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Поновивши позивача на посаді , підприємство закріпило за ним та водієм [PERSON] автомобіль. Ознайомити позивача з наказом про закріплення за ним автомобілю під підпис не було можливості , оскільки він з 10.04.2017 року не з*являється на роботу та не виконує обов*язки водія, хоча ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві . З квітня 2017 року по теперішній час [PERSON] не відпрацював жодного робочого дня, що підтверджується службовими записками. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували його моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв*язків , що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач працював на посаді водія другого класу в а/к №1 Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» з 05.02.2015 року, згідно наказу №15-1/ок від 05.02.2015 року. 18.07.2016 року позивача звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу №105-1/ок від 18.07.2016 року ( у зв*язку зі скороченням чисельності штату працівників ) . Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10 січня 2017 року по справі №641/6959/16-ц позов [PERSON] до КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» задоволений частково стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь [PERSON] різницю у заробітній платі у зв*язу з незаконною зміною істотних умов праці за грудень 2015 року в розмірі 4252,32 грн., визнано незаконним та скасовано наказ КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» № 105-1/ОК від 18 липня 2016 року в частині звільнення позивача у зв*язку зі скороченням чисельності штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України та поновлено позивача на роботі на посаді водія 2 класу а/к № 1 КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» з 18.07.2016 року , стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.07. 2016 року по 10 січня 2017 року в розмірі 42052,28 грн., в задоволенні стягнення моральної шкоди відмовлено. В частині поновлення на роботі допущено негайне виконання. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04.04.2017 року було часково скасовано рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10 січня 2017 року по справі №641/6959/16-ц в частині стягнення моральної шкоди- з відповідача на користь [PERSON] стягнуто 3000 грн. моральної шкоди, в інший частині рішення Комінтерннівськогго трайонногог суду м. Харкова залишено без змін. 05 квітня 2017 року позивачем до КП «КВБО» подано вимогу щодо виконання рішення суду про його поновлення на роботі та сплати присуджених судом сум та того ж дня позивач подав заяву про його звільнення із підстав передбачених ст. 38 ч. 3 КЗпП України . Наказом КП «КВБО» від 10.04.2017 року №46-01/ОК [PERSON] поновлено на роботі, на посаді водія а/к 1. З наказом позивач ознайомлений під підпис. Як вбачається зі службових та доповідних записок начальника автоколони №1 , позивач [PERSON] протягом часу з 10.04.2017 року по 14.08.2017 року не приступив до роботи, та не ознайомлений з наказом про прикріплення рухомого складу за водіями. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За позовною вимогою позивач та його представник виходять з середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 488,98 грн., що була встановлена рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року. Позивачем та його представником в позовній заяві надано розрахунок суми середнього заробітку за час затримки відповідачем поновлення [PERSON] на роботі, виходячи з графіку роботи працівника за посадою позивача, відповідно до якого кількість днів вимушеного прогулу за період з 11 січня 2017 по 10 квітня 2017р. (тобто день винесення наказу про поновлення на роботі згідно рішення суду від 10 січня 2017 року) складає: січень 2017 року - 13 днів; лютий 2017 року - 14 днів; березень 2017 року - 14 днів; квітень 2017 року - 7 днів, а разом - 48 днів, тобто сума середнього заробітку за час затримки відповідачем поновлення [PERSON] на роботі відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року складає: 48 х 488,98 грн. = 23 471,04 грн. Таким чином, суд вважає встановленим та підтвердженим судовою преюдицією факт того, що відповідачем було допущено порушення умов трудового законодавства щодо своєчасного проведення оплати праці, що є порушенням ст.94,96 КЗпП України. Вказане конституційне право позивача на своєчасне отримання заробітної плати є порушеним, тому у позивача є підстави для проведення процедури звільнення саме за ч.3\~ст.38 КЗпП. За правилами\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Відповідно до ч. 3\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають. Отже за змістом\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.\~\~У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3\~ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Тому, суд вважає, що вимога позивача є доведеною та такою, яка підлягає до задоволення в частині зобов*язання звільнити його з роботи шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3\~ст.38 КЗпП України . При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 6 статті 36\~та\~пунктах 1,\~2\~і\~6 статті 40\~цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до абз.2 п.2 Порядку для розрахунку вихідної допомоги враховуються виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню. Якщо працівник пропрацював на підприємстві менше двох календарних місяців середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців людина не працювала, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо ж і протягом цих місяців людина не пропрацював ні дня, розрахунки проводяться виходячи зі встановлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. В звязку зі звільненням за\~ст.38 ч.3 КЗпП України\~з відповідача на користь позивача слід стягнути вихідну допомогу в розмірі 3-х місячного середнього заробітку, яка складає 19070,34 грн. При обчисленні середньої заробітної плати включаються основна заробітня плата, доплати та надбавки, виробничі премії та винагороди. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Як вбачається з індівідуальних відомостей про застроховану особу [PERSON] з Харківського об*єднаного управління пенсійного фонду України Харківської області від 17.05.2017 року, позивач за період з 01.01.2016 року по 17.05.2017 року отримував заробітну плату з КП «КВПВ» - у 1-му кварталі 2016 року - 29274, 61 грн. , у 2-му кварталі 2016 року - 17188,12 грн. , у 3-му кварталі 2016 року- 20554,20 грн., з ТОВ «ТРАНСМЕЙЛ-2012» - за 3 квартал 2016 року 2113,64 грн., за 4 квартал 2016 року 4204,55 грн., та з ПП « ТРАНС-СЕРВІС» за 4 квартал 2016 року 872,73 грн., та за 1 квартал 2017 року -3360,00 грн. Суд критично ставиться до відомостей з Харківського об*єднаного управління пенсійного фонду України Харківської області про суми виплачених доходів , щодо заробітної плати [PERSON] в 1-му кварталі 2017 року , оскільки не конкретизовано за який період нарахована заробітна плата. Матеріали справи не містять доказів щодо нарахованої заробітної плати [PERSON] та періоду її нарахування , відомостей про змінність і порядок роботи , включаючи графіки, згідно яких працюють водії тієї посади , яка відповідає посаді позивача . Згідно трудової книжки [PERSON] він звільнений 01.02.2017 року з ПП « ТРАНС-СЕРВІС» згідно наказу № 19-к за ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи допущені порушення прав позивача суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved