Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача [PERSON], орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про витребування нерухомого майна. В обґрунтування позову позивач зазначав, що 20 березня 2006 року він на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 406, придбав квартиру [ADDRESS], і зареєстрував за собою право власності у встановленому законом порядку. 12 квітня 2007 року позивач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 572, придбав квартиру [ADDRESS], і зареєстрував за собою право власності у встановленому законом порядку. Таким чином, позивач став власником двох вищезазначених квартир. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2011 року у справі № 2-1240/2011 право власності на квартири № 44 та № 61 в будинку № 29 по вул. Панфіловців в м. Запоріжжі було визнано за [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 вересня 2017 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2011 року було скасовано, а провадження у справі закрито у звязку із відмовою від позову. Згодом зясувалося, що рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2011 року по справі № 2-1240/2011 було виконане, оскільки у 2015 році [PERSON] продав спірні квартири відповідачеві [PERSON] Позивач вважає, що спірні квартири вибули з його володіння поза його волею, з огляду на що просить суд витребувати у відповідача [PERSON] на його користь квартири № 44 та № 61 в будинку № 29 по вул. Панфіловців в м. Запоріжжі (а.с. 2-3). Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. Відповідно до змісту її відзиву на позовну заяву, укладанню договорів купівлі-продажу квартир передував договір комісії від 18 січня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], який підписаний власноруч [PERSON], за яким [PERSON], як комісіонер, взяв на себе обовязок знайти та придбати квартири за дорученням комітента [PERSON], після чого передати їх комітенту. За цим же договором комітент зобовязався передати грошові кошти на придбання даних квартир. Отже, підписанням даного договору комісії [PERSON] висловив свою волю на подальшу передачу права власності [PERSON], який в подальшому розпорядився квартирами та продав їх відповідачеві. На момент продажу квартири спори щодо них в судах були відсутні. Вважає, що відсутні підстави для витребування майна у неї як в добросовісного набувача. Крім того, на даний час в квартирі зареєстровані як тимчасово переміщені особи її неповнолітні онуки, 2008 та 2010 років народження, і задоволення позову позбавить їх єдиного житла. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с. 52-55). Третя особа [PERSON] відповідно до поданих ним письмових пояснень також заперечує проти задоволення позову [PERSON], оскільки позивач замовчав той факт, що спірні квартири були придбані не за його власні кошти, а на виконання договору комісії від 18 січня 2006 року за певну винагороду, а отже [PERSON] не був власником квартир в розумінні ст. 1018 ЦК України. Як наслідок, квартири не можуть бути витребувані ним, оскільки ст. 388 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачає право лише власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с. 72-74). Третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району в особі представника [PERSON] проти задоволення позову заперечує. За змістом поданого відзиву, представник третьої особи із посиланням на норми чинного законодавства наголошує, що є неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Виселення малолітньої дитини з житлового приміщення призведе до звуження та порушення майнових прав дитини. Просила в задоволенні позову відмовити, справу розглянути за її відсутності (а.с. 153-155). Судом проведені такі процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 6 листопада 2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено судове засідання на 23 листопада 2017 року (а.с. 24). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2017 року задоволено заяву [PERSON] в особі представника [PERSON] про забезпечення позову, внаслідок чого накладено арешт на квартири № 44 та № 61 в будинку № 29 по вул. Панфіловців в м. Запоріжжі (а.с. 37). 15.12.2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017, за яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) викладено у новій редакції. Відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З урахуванням викладених вимог закону, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2018 року розгляд справи було продовжено за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, призначено підготовче судове засідання на 3 квітня 2018 року, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи (а.с. 99). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 7 червня 2018 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 3 липня 2018 року, клопотання представника третьої особи про витребування цивільної справи № 2-1240/2011 з Заводського районного суду м. Запоріжжя залишено без задоволення (а.с. 126). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2018 року задоволено заяву відповідача [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району (а.с. 146). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року провадження у справі зупинялось у звязку із надходженням заяви про відвід головуючого судді (а.с. 164). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2018 року в іншому складі суду відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача адвоката [PERSON] про відвід головуючого судді Геєць Ю.В. від участі у розгляді цієї справи (а.с. 166). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2018 року провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 14 листопада 2018 року (а.с. 168). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2018 року залишено без задоволення клопотання представника третьої особи [PERSON] про зупинення провадження у справі (а.с. 192). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених в ньому. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник третьої\~особи [PERSON]\~-\~[PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у письмових поясненнях третьої особи. Представник третьої особи органа опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідно до поданого відзиву на позову, просить розглянути справу за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності та взаємозвязку, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, 20 березня 2006 року позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 406, придбав у [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] житловою площею 16,8 кв.м, загальною площею 30,18 кв.м (а.с. 4-5). 11 квітня 2006 року [PERSON] зареєстрував право власності в ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10359675 від 11.04.2006 року (а.с. 6). Крім того, 12 квітня 2007 року позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 572, придбав у ТОВ «АКШЕН» квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,8 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м (а.с. 7-8). 19 квітня 2007 року [PERSON] зареєстрував право власності в ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14292545 від 19.04.2007 (а.с. 9). Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року у цивільній справі № 2-1240/2011 відмовлено у задоволенні позову [PERSON]\~до [PERSON]\~про стягнення\~суми заборгованості\~за виконання\~доручення за\~Договором комісії\~від 18.01.2006\~року,\~та задоволено\~в повному\~обсязі зустрічний\~позов [PERSON]\~до [PERSON]\~про визнання\~права власності\~на квартири\~№№ 44\~і 61\~в будинку\~№ 29\~по вул.\~Панфіловців в\~м.\~Запоріжжі.\~Рішення суду\~набрало законної\~сили 2\~серпня 2011\~року,\~що підтверджується\~копією цього\~рішення,\~долученою до\~матеріалів справи\~(а.с.\~10-11). 14 вересня 2015 року за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованими в реєстрі за №№ 1843, 1847, [PERSON] продав вищезазначені квартири [PERSON] (а.с. 56-57, 58-59). Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 97058551 від 12 вересня 2017 року та № 97061554 від 12 вересня 2017 року [PERSON] зареєструвала право власності на вказані квартири 14 вересня 2015 року (а.с. 13-15). Вказаними довідками також підтверджено, що відповідач [PERSON] є власником квартир і на даний час. На теперішній час в квартирі [ADDRESS] зареєстровані двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які є особами, переміщеними з тимчасово окупованої території, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення (а.с. 6264). Однак, вже після набрання рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року законної сили та продажу квартир відповідачеві, позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року було скасовано, а провадження у справі закрито у звязку із відмовою сторін від позовів (а.с. 12). Позивач [PERSON], вважаючи, що квартири вибули з його власності не з його волі, оскільки були відчужені [PERSON] як власником на підставі рішення суду, що було скасовано в апеляційному порядку, просить на підставі ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) витребувати у [PERSON] на його користь ці квартири. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 328 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зі змісту ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України випливає, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За розясненнями, що надані у пп. 21, 22, 23, 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, повязаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України…У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужене на підставі наступних договорів. Відповідно до ст. 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні іншої особи. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Пунктом 19 цієї ж Постанови Пленуму ВССУ розяснено, що, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту прав визначені у ст. 16 ЦК України. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивач може порушувати питання про захист його права власності на спірні квартири лише в тому випадку, якщо зможе довести доказами, що таке право йому належить, тобто, що він є власником майна. Натомість в межах розгляду даної справи позивач такі докази суду не надав. Так, [PERSON] на момент продажу квартир відповідачеві [PERSON] був їх законним власником на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року № 2-1240/2011. Факт скасування рішення апеляційним судом 29 вересня 2016 року не спростовує правомірності набуття [PERSON] права власності на спірні квартири. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували незаконність вибуття квартир із власності [PERSON], суду не надано. Крім того, виходячи зі змісту рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року у справі № 2-1240/2011 позивач [PERSON] був обізнаний про розгляд вказаної справи, однак в судове засідання, яке відбулось 21 липня 2011 року, не зявився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, під час апеляційного розгляду вказаної справи позивач та відповідач відмовились від первісного та зустрічного позовів, що і стало підставою для скасування рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року у справі № 2-1240/2011 та закриття провадження у справі. Таким чином, судом апеляційної інстанції не встановлено незаконності та необґрунтованості рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року. Вказані обставини, на переконання суду, підтверджують обізнаність позивача [PERSON] про набуття [PERSON] прав власності на квартири, а також наявність волі [PERSON] на передачу спірних квартир [PERSON], із яким у [PERSON] існували договірні відносини комісії. Верховний Суд України у\~постанові від\~16\~вересня 2015\~року (справа\~№ 6-1203цс15) зазначив, що за змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених\~частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Суд також звертає увагу, що в судовому порядку жоден правочин, на підставі якого були відчужені спірні квартири відповідачеві, не визнано недійсним. Договори купівлі-продажу квартир, за якими [PERSON] набула на них право власності, є фактично виконаними, оскільки [PERSON] сплатила за квартири визначену у договорах грошові суми, і квартири були їй передані у власність. Крім того, позивачем під час судового розгляду не надано доказів здійснення ним свого права власності щодо спірних квартир відповідно до вимог ст.ст. 319, 322 ЦК України, зокрема щодо утримання спірних квартир, які як він вважав йому належать на праві власності. Таким чином, оскільки позивачем не доведено наявності в нього на даний час права власності на спірні квартири, а також не доведено, що квартири вибули з його власності поза його волею, суд доходить висновку, що в межах розгляду даної справи відсутні підстави для застосування ч. 1 ст. 388 ЦК України та витребування у [PERSON] квартир на користь позивача, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, розподілу не підлягають. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 29 листопада 2017 року у цій справі у вигляді арешту спірних квартир підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed