Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 68000грн., обґрунтовуючи вимоги тим, що [PERSON] взяв у нього вказані гроші на покупку меблів, а згодом вони з відповідачем прийшли згоди, що це був борг, який він зобов`язався повернути за першою вимогою, але до теперішнього часу [PERSON] гроші не повернув, що змусило [PERSON] звернутися до суду з вказаним позовом. В судові засідання позивач не з`являвся, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином (а.с.43, 46, 49, 51), про причини своєї неявки суд не повідомляв, з огляду на що, приймаючи до уваги положення п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд вважає, що неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідач в судове засідання також не з`явився, подав до суду відзив, в якому позов не визнав, вважає його необґрунтованим, посилаючись на те, що між ним та позивачем не було боргових зобов`язань, а були договірні правовідносини з виконання робіт по виготовленню меблів, у зв`язку з чим у позові просив відмовити (а.с.36 - 40). За таких обставин, суд розглядає справу за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.ч.1, 2 ст.1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на зазначені норми закону за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11.11.2015р. у справі №6-1967цс15, від 18.01.2017р. у справі №6-2789цс16, де зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Як вбачається з листа (без назви), яке датоване 30.09.2015р., відповідач [PERSON] взяв у [PERSON] 40000грн. на виконання робіт, термін здачі замовлення з 15.11 по 30.11.2015р. (а.с.4). З листа (без назви), яке датоване 15.10.2015р., [PERSON] взяв у [PERSON] 660 американських доларів на виконання робіт (а.с.5). А згідно листа (без назви), яке датоване 15.06.2016р., [PERSON] зобов`язується виконати взяті на себе зобов`язання з виготовлення меблів для [PERSON] згідно списку та ескізів зі строком вивезення меблів до 15.08.2016р. (а.с.6). За змістом ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу; договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно ч.1 ст.839 цього Кодексу підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. З огляду на зазначене, вбачається, що між сторонами виникли правовідносини саме з договору підряду щодо виготовлення меблів. Отже, судом встановлено, що надані позивачем листи без назви (розписки) не містять факту отримання відповідачем грошових коштів у борг (позику) та не містять зобов`язання про їх повернення. В силу ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд вважає, що листи (без назви) (розписки) від 30.09.2015р., 15.10.2015р. та 15.06.2016р., які написані від імені [PERSON] , не відповідають вимогам щодо укладення договору позики, а свідчать про укладення між сторонами договору підряду. Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу вказаних листів (розписок), дійшов висновку, що укладення між сторонами договору позики не відбулося, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення боргу не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed