Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 50 000 грн., інфляційні витрати в сумі 31 399,93 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 814 грн. . В обгрунтування позовних вимог у позовній заяві вказав, що 14 квітня 2014 р. він уклав із [PERSON] договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти у сумі 50 000 гривень з умовою їх повернення за першою вимогою, але не пізніше 31 грудня 2014 р. На підтвердження своїх намірів повернути борг [PERSON] 14.04.2014р. надала йому довіреність на право користування її земельною ділянкою та склала заповіт на його користь. В листопаді, грудні 2014р. та протягом 2015-2016 років він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, на що остання повідомляла, що коштів у неї немає. У зв»язку з тим, що боржник добровільно не виконує взяті на себе зобов»язання, він змушений звернутись до суду за захистом свої порушених прав та інтересів. Представник позивача [PERSON] надав заяву, про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач також надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов не визнала. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 14.04.2014 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики, за яким [PERSON] позичила у [PERSON] 50 000 грн. (а.с.5). Боржник [PERSON] підтвердила свій борг розпискою від 14 квітня 2014 року (а.с.5) . За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми У відповідності до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Згідно зіст.60 ЦК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем (на а.с.3-4) наданий детальний розрахунок інфляційних втрат, який досліджений та перевірений судом та який відповідає вимогам діючого законодавства України. Відповідач не надав суду достовірних письмових доказів, які б підтвердили факт сплати боргу або спростували його наявність, тому позовна заява в частині стягнення суми боргу в розмірі 50 000грн., інфляційних втрат в розмірі 31 399,93 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч.1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved