Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання за ним права власності на цю частку. Позов обґрунтований тим, що позивачу та відповідачу на праві спільної власності, а саме у кожного по Ѕ частині, належить квартира [ADDRESS] . Відповідач по справі протягом тривалого часу належну їй частку у праві спільної часткової власності не використовує, з 2004 року постійно проживає за межами України та є громадянинкою Федеративної Республіки Німеччина, участь в утримані спільного майна не приймала та не приймає, комунальні послуги не сплачує. Позивач неодноразово звертався до відповідача з метою мирного врегулювання спору щодо утримання спільного майна, намагався вирішити питання його відчуження за взаємною згодою та на взаємовигідних умовах, проте відповідач будь-яким чином не відреагувала, будь-якого бажання чи небажання відчужувати свою частку у спільному майні не виразила, чим фактично позбавила позивача можливості розпорядитись своєю часткою. Позивач посилається на те, що вирішити дане питання позасудовим шляхом неможливо, що стало підставою для звернення до суду. Позивач вважає, що оскільки у наявних взаємовідносинах між сторонами, як співвласниками об`єкта житлової нерухомості, наявні всі складові, визначені ст. 365 ЦК України, право часткової власності відповідача може бути припинено зі сплатою їй грошової компенсації та визнанням права власності на 1/2 частку відповідача за позивачем. Сума грошової компенсації на 1/2 частину квартири, визначена суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Наукова технічна компанія «Оцінка» та становить 243 502,50 грн., яка попередньо внесена ним на депозитний рахунок суду. Враховуючи викладене, позивач просить припинити право власності [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , виплатити [PERSON] відповідну компенсацію у сумі 243 502,50 грн., та визнати за позивачем право власності на Ѕ частку, квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Ухвалою суду від 07.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Представник позивача у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про час і місце судового засідання повідомлялась судом належним чином рекомендованими листами із повідомленнями, що були надіслані за останньою відомою адресою, а також шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-порталі Судової влади України. Причини неявки у судове засідання відповідач не повідомила. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності суду не надавала. Відзив на позов до суду не надавала. Інших заяв по суті справи не надходило. За таких обставин, судом у судовому засіданні постановлено про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів на підставі статей 280, 281 ЦПК України (із занесенням до протоколу судового засідання). Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з огляду на наступне. 28 грудня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у відділі запису актів громадянського стану виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів, актовий запис № 1454. За час шлюбу подружжя набуло у спільну сумісну власність рухоме та нерухоме майно, зокрема квартиру за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2015 року у справі № 335/3426/14-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зокрема визнано право власності на 2/3 частини вказаної квартири. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.12.2016 року у цій справі скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалене нове рішення в частині часток спірного майна: за позивачем та відповідачем визнано право власності на 1/2 частини квартири за кожним. Відтак, на момент звернення до суду співвласниками вказаної квартири є позивач (частка становить 1/2) та відповідач (частка становить 1/2). У 2004 році відповідач виїхала на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина. Із 2007 року та до теперішнього часу до України [PERSON] жодного разу не приїздила, жодної участі в утриманні спільного майна, а саме квартири - не брала, оплату комунальних послуг не здійснювала. Участь у судових справах щодо поділу спільного майна здійснювала через представника. Отже, [PERSON] протягом тривалого часу, належну їй частку у праві спільної часткової власності не використовує, проживає за межами України та є громадянкою Федеративної республіки Німеччина. Указані обставини встановлені, зокрема, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.12.2016 року у справі № 335/3426/14-ц, який зазначив, що спірним нерухомим майном позивач ( [PERSON] ) не користується, оскільки постійно проживає в іншій країні. Витрат з утримання спірної квартири не несе, залишивши це питання на вирішення відповідача ( [PERSON] ). За приписами ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, з моменту набуття права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , [PERSON] указаним майном не користувалась, жодних витрат по його утриманню не несла. Натомість позивач проживав у спірній квартирі, утримував її, систематично дбав про її стан, оплачував комунальні послуги. Як вбачається з досліджених доказів, позивач неодноразово звертався до відповідача (телефонував на мобільний та стаціонарний номери, направляв смс-повідомлення та повідомлення у Skype, за допомогою інших інтернет-мессенжерів) з метою мирного врегулювання спору щодо утримання спільного майна, намагався вирішити питання його відчуження за взаємною згодою та на взаємовигідних умовах. Проте, [PERSON] спілкування уникає, на пропозиції щодо розпорядження спільним майном відповідь не надала. Статтю 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право кожної особи мирно володіти своїм майном також закріплено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За приписами ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ч. 1 ст. 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Натомість, відповідач по справі жодним чином не приймає участі в утриманні квартири, всі витрати позивач тривалий час несе самостійно. Тобто, позивач самостійно несе тягар утримання майна, разом з цим позбавлений правомочності розпорядження ним, так як продати квартиру відповідач відмовляється, а 1/2 частина житлової квартири є неліквідним майном. Такий стан є порушенням справедливого балансу інтересів співвласників та принципу рівності власників у здійсненні своїх прав. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Такий правовий висновок міститься, зокрема, у рішеннях Верховного Суду України (постанова від 23.11.2016 у справі № 357/11232/14-ц, постанова 23 листопада 2016 року у справі № 357/1 1232/14-ц). Зазначений висновок також підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 (п. 43-44 постанови). Ураховуючи принцип рівності, закріплений у ст. 6 ЦПК України, та виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що єдиним можливим способом реалізації правомочностей власника квартири з боку [PERSON] є розпорядження нею шляхом відчуження на підставі цивільно-правового договору. У такому випадку отримання відповідачем належної грошової компенсації внаслідок припинення її права власності на частку у спільному майні жодним чином не порушить її майнові права. Отже, вирішуючи спір на підставі наявних в матеріалах доказів, враховуючи те, що у наявних взаємовідносинах між сторонами як співвласниками об`єкта житлової нерухомості наявні всі складові, визначені ст. 365 ЦК України, суд вважає, що право часткової власності [PERSON] може бути припинено зі сплатою їй грошової компенсації за належну частку та визнанням права власності на частку відповідача за позивачем. Згідно звіту про оцінку майна № 020320-4, виконаного ТОВ «Наукова технічна компанія «Оцінка» (код ЄДРПОУ 38415838) відповідно до якого ринкова вартість зазначеного майна становить 487 005 гривень без податку на додану вартість. Таким чином, розмір компенсації за 1/2 частки квартири [ADDRESS] загальною площею 97,85 кв.м., житловою площею 65,4 кв.м. становить 243 502,50 грн. Згідно квитанції № 50172247 від 06.07.2020 вказана сума внесена позивачем на депозитний рахунок суду. Припинення права особи на частку у спільному майні як одна із підстав припинення права власності, узгоджується також із положеннями ч. 1 ст. 346 ЦК України, яка встановлює перелік підстав припинення права власності, що не є вичерпним, а частиною другою вказаної статті передбачена можливість припинення права власності і в інших випадках, встановлених законом (наприклад у випадку, передбаченому ст. 365 ЦК України). Як роз`яснюється у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені у розмірі 2 436,00 грн.

Outcome: approved