Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить з урахуванням уточнення захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача при імітації розслідування кримінальної справа F42012220090000005, стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 512000 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.10.2013 відповідач відкрив кримінальне провадження F42012220090000005 проти колишніх співробітників УМВС в Полтавській області. Порушення, зловмисно допущене співробітниками УМВС в Полтавській області встановлені преюдиційними рішеннями Дзержинського районного суду м.Харкова від 04.12.2013 року та апеляційного суду Харківського області від 04.02.2014 року. Проте, відповідачем 31.10.2015 року у кримінальному провадженні F42012220090000005 виніс незаконне і необґрунтоване рішення про закриття кримінальної справи. 16.12.2015 року Октябрський районний суд м.Харкова м.Полтави скасував його у зв'язку з неповним досудовим розслідуванням. Однак, відповідач продовжував імітувати розслідування. 01.02.2016 року Октябрський районний суд м.Полтави, встановив факт особистої зацікавленості слідчого і прокурора в результаті кримінальної справи на користь третьої особи, а також відсутність неупередженості, відсторонив їх від розслідування та надзору. 31.05.2016 року відповідач ще раз виніс незаконне і незрозуміле рішення про закриття кримінальної справи. 04.07.2016 року Октябрський районний суд м.Полтави скасував постанову від 31.05.2016 року, зазначивши, що слідчий виніс постанову передчасно, без перевірки обставин, викладених у заяві про кримінальний злочин. 21.11.2016 року Октябрський районний суд м.Полтави звільнив від розслідування слідчого і від надзору прокурора. 18.11.2016 року відповідач виніс незаконне рішення, яким відмовив у задоволенні 10 клопотань позивача. 10.03.2017 року Октябрський районний суд м.Полтави скасував незаконне рішення від 18.11.2016 року. Однак, відповідач продовжував імітувати розслідування кримінальної справи. Таким чином, відповідач зловмисно та навмисно не виконав вимоги Конституції України у Кримінального процесуального законодавства. Своїми тривалими неправомірними і незаконними діями відповідач заподіяв позивачу, як потерпілому, моральну шкоду, оскільки позивач був вимушений протягом тривалого часу звертатись до суду із заявами про скасування незаконно прийнятих рішень, з вини відповідача позивач позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, порушено психологічне благополуччя. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, зазначивши, що обставини викладені у позовні заяві підтверджуються висновком психолога. Представник прокуратури Полтавської області [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість у звFязку з тим, що виниклі спірні правовідносини регулюються нормами КПК України, який встановлює інші способи захисту прав громадян у ході досудового слідства і не передбачає права на відшкодування моральної шкоди. Позивачем не надано жодних доказів винних, протиправних рішень, дій (бездіяльності) органів прокуратури Полтавської області щодо здійснення неналежного досудового слідства чи процесуального керівництва, внаслідок чого [PERSON] набув законне право на відшкодування шкоди. Процесуальні рішення в рамках КПК України не є доказом спричинення моральної шкоди, висновок експерта не є належним доказом. Представник державної казначейської служби України [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у звFязку з відсутністю правових підстав та доказів для відшкодування моральної шкоди позивачу. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. У відповідності до ст.ст. 13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобовFязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є потерпілим у кримінальному провадженні F4201222090000005 від 15.10.2013. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 16.12.2015 року скасовано постанову слідчого у кримінальному провадженні F4201222090000005 від 15.10.2013 про закриття провадження від 31.10.2015 року, з зазначенням, що обставини справи не досліджено всебічно та повно. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 01.02.2016 року задоволено заяву [PERSON] про відвід прокурора прокуратури Полтавської області [PERSON] від досудового розслідування з метою виключення у подальшому сумнівів у неупередженості прокурора. 04.07.2016 року слідчим суддею Октябрського районного суду м.Полтави скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області [PERSON] від 31.05.2016 року про закриття кримінального F4201222090000005 від 15.10.2013. Ухвалами слідчого судді від 21.11.2016 року задоволено заяви [PERSON] про відвід прокурора та слідчого у рамках зазначеного вище кримінального провадження. 10 березня 2017 року слідчий суддя частково задовольнив скаргу [PERSON] та скасував постанову слідчого СВ прокуратури Полтавської області [PERSON] від 18.11.2016 року в частині відмови у допиті свідка. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією і негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року F 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності зобов'язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1167, 1173, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв'язок між його діями та шкодою, ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов'язком позивача. Як на підстави позову позивач посилається на безпідставні відмови слідчого у задоволенні клопотань потерпілого, постанови про закриття кримінального провадження, що завдало моральних страждань позивачу та крім наданих копії ухвал слідчого судді також підтверджується висновком спеціаліста. Процесуальні рішення слідчого судді є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування, та не свідчать про наявність вини та завдання цим шкоди позивачу, діями або бездіяльністю працівників органу досудового розслідування та прокуратури. Суд не приймає за належний доказ висновок спеціаліста виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.1 ст. ст.74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, повFязаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. До висновку експерта Законом України «Про судову експертизу» передбачено чіткі вимоги, тоді як висновок спеціаліста може бути викладений як в усній, так і в письмовій формі. Спеціаліст здійснює свою діяльність у таких процесуальних формах, як консультативно-довідкова діяльність і допомога технічного характеру. Процесуальною формою діяльності експерта є дослідження, яке здійснюється поза процесуальною регламентацією суду. Суд приходить до висновку, про відсутність доказів того, що позивачу завдано моральної шкоди працівниками поліції та прокуратури, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання ними покладених на них трудових чи службових обов'язків, також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки слідчих та процесуального керівника прокуратури під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, які б знаходилася у причинно-наслідковому зв'язку з негативними наслідками для позивача. З урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON].

Outcome: dismissed