Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані разом з позивачем [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї видану квартальним комітетом «Набережний-1» № 898 від 23.11.2020 року. [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 25.07.1997 року. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вже понад шість років не проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про не проживання № 897 від 23.11.2020 року. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають, і взагалі житлом не цікавляться та ні на що не претендують. Реєстрація відповідачів в будинку створює перешкоди позивачу в користуванні житловою площею, оскільки плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідачів здійснює позивач. Просив суд, визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В судове засіданні позивач [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, не заперечував, щодо заочного розгляд у справи. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у відсутність. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідачки в порядку заочного провадження, оскільки відповідачка не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не подала до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані разом з позивачем [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї видану квартальним комітетом «Набережний-1» № 898 від 23.11.2020 року, зареєстровані з 07.05.2014 року але не проживали і не проживають (а.с.7). [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 25.07.1997 року (а.с.6). Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вже понад шість років не проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про не проживання № 897 від 23.11.2020 року (а.с.8). 01.06.2021 року на адресу суду надійшов висновок № 01-00-011-37835 від 31.05.2021 року виконавчого комітету Вінницької міської ради про недоцільність визнання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.60). Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших члені» сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 16 цього Кодексу. Згідно з ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В той же час ч. 3 ст. 29 ЦК визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК). Як встановлено судом на момент звернення позивача до суду в будинку проживає лише він. Ні батьки неповнолітніх дітей, ні самі діти не мешкають за даною адресою. Факт не проживання неповнолітніх в спірному будинку не є безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Таких висновків дійшов Верховний Суд у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18). Реєстрація місця проживання також не є підтвердженням наявності права проживати у спірному будинку. В даному випадку суд враховує положення ст.29 ЦК України, відповідно до якої місцем проживання неповнолітніх дітей, які не досягли 14 років, є місце проживання їх батьків. Натомість, в спірному будинку ні батько неповнолітніх, ні їх мати не проживають, оскільки докази на спростування цих обставин суду не надано. Оскільки в будинку, що належить позивачу на праві власності, не залишились проживати батьки неповнолітніх, відповідно діти втратили право користування ним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку при наявність підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на па підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved