Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] . Раніше вказане житло належало його батьку [PERSON] , який помер [INFO] . Зазначає, що відповідач - [PERSON] є матір`ю дружини його сина. Відповідач постійно проживала і проживає в АР Крим, однак у зв`язку з тим, що вона свого часу втратила паспорт і їй необхідно було його відновити на території України, його батько, який був на той час власником будинку, зареєстрував відповідача за вказаною адресою. Вказує, що на даний час ніяких родинних стосунків з відповідачем він не підтримує, оскільки його син припинив сімейні відносини з дочкою відповідача. У зв`язку із цим, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Проти проведення заочного розгляду справи та постановлення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач - [PERSON] , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з`явилася, від неї не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач [PERSON] не проживала та не проживає за адресою: [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] близько 20 років за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Суд, вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 лютого 2017 року. Відповідно до акта депутата Генічеської міської ради від 05 серпня 2019 року, [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не проживає. Згідно до довідки відділу ведення реєстру територіальної громади міста виконкому Генічеської міської ради відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідач за місцем реєстрації: [ADDRESS] , не проживала та не проживає. Вказані обставини підтверджуються актом депутата Генічеської міської ради від 05 серпня 2019 року, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки відповідач - [PERSON] не проживала та не проживає в будинку, який належить позивачу без поважних причин більше одного року, не цікавляться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні, її реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, позовна вимога щодо визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщення є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати мають бути покладені на відповідача.

Outcome: approved