Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив з останнього на нього користь завдану йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 250 000грн. В обґрунтування позову зазначив, що ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2017 року у справі №711/4420/15-к застосовано до [PERSON] , який скоїв суспільно небезпечні діяння, передбачені ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 286 КК України, примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 8 серпня 2017 року ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2017 року залишено без змін. Під час судового розгляду кримінального провадження № 12013250270001445, судом було встановлено доведеність вини [PERSON] у тому, що він керуючи транспортним засобом, порушив вимоги п.п. 2.3. «б», 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, що спричинило смерть [PERSON] , чим скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286КК України. Вказує, що його визнано потерпілим в даному кримінальному провадженні. Втрата найближчої рідної людини завдала йому душевних травм і переживань, а тому, у відповідності до ст.ст. 1168, 1177 ЦК України, просили суд стягнути з відповідачів на їх користь моральну шкоду в розмірі 250000грн., оскільки вважає, що саме механізм стягнення моральної шкоди буде належною додатковою відповідальністю за скоєне діяння. Зазначив, що ніякі гроші не можуть компенсувати йому втрату рідної людини, але певним чином дасть можливість компенсувати моральні страждання. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2020 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30 жовтня 2020 року закрито підготовчий розгляд справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив позов задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Про розгляд справи був повідомлений шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання. Проте поштові відправлення повернулися на адресу суду без вручення адресату, у зв`язку із його відсутністю за вказаною адресою. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, судом вирішено проводити розгляд даної справи в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2017 року у справі №711/4420/15-ц, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 8 серпня 2017 року, встановлено доведеність вини [PERSON] у вчиненні ним злочинів передбачених ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 286 КК України, та застосовано до нього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим режимом (а.с. 6-7). Із змісту даних судових рішень вбачається, що [PERSON] , зокрема, керуючи транспортним засобом, порушив вимоги п.п. 2.3. «б», 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, а саме: під час руху був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, перевищив допустиму швидкість, а тому наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід не зменшив швидкості, щоб дати дорогу пішоходу, для якого була створена небезпека та допустив наїзд на пішохода [PERSON] , що спричинило її смерть. У відповідності з ч.1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Судом встановлено, що потерпілим у кримінальній справі №711/4420/15-ц був [PERSON] , тобто позивач у даній справі. Згідно із ч. 7 ст. 128 КПК України та ч. 3 ст. 386 ЦК України позивач має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, в тому числі шляхом звернення з позовом у кримінальній справі. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Оскільки під час розгляду кримінальної справи судом першої інстанції та апеляційним судом Черкаської області не було вирішено питання цивільного позову, то з метою захисту своїх прав позивачі звернулися до суду в порядку цивільного судочинства. Згідно пункту 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частиною 1 статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. За загальними положеннями моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України). Разом з тим, під час судового розгляду кримінальної справи 711/4420/15-к апеляційним судом Черкаської області в ухвалі від 08.08.2017р. було встановлено, що «…відповідно до акту судово-психіатричного експерта №184, на період часу, до якого відноситься вчинення інкримінованих [PERSON] дій та на теперішній час, останній виявляв та виявляє ознаки хронічного психіатричного захворювання у вигляді органічного розладу, що позбавляє його здатності усвідомлювати власні дії та керувати ними, як на період часу, до яких відноситься інкриміновані йому дії, так і на теперішній час. [PERSON] виявляє ознаки активного типу суспільної небезпеки…» (а.с. 4-7). Таким чином, з огляду на зазначене вбачається, що на момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій. З аналізу частині першої статті 1186 ЦК України вбачається, що шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується, проте, з урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі. Враховуючий вищезазначене та те, що на момент розгляду даної справи відповідач [PERSON] не визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення за рахунок відповідача [PERSON] . Щодо розміру визначених позивачем завданих йому моральних страждань, то суд приходить до наступних висновків. Постановою Пленуму ВС України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», пунктом 5 роз`яснено, що суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Крім того, суд повинен з`ясувати, за яких обставин і якими діями вони завдані, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з ними втрати та з чого при цьому виходить. Згідно роз`яснень, даних у пункті 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України із змінами, внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Позивач обґрунтував вимоги позову в цій частині тим, що така шкода полягає у моральних і душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок втрати найріднішої людини, матері. Вважає, що стягнення моральної шкоди буде додатковою відповідальністю за скоєне діяння, оскільки безрозсудні дії [PERSON] докорінним чином змінили його життя. Крім того вказує, що смерть матері він переніс досить тяжко і до цього часу ця втрата є досить глибокою і не може бути відновлена. Суд погоджується з доводами позивача, що факт втрати близької людини приносить моральних страждань. Крім того, суд враховує обставини, при яких позивачу була завдана моральна шкода, глибину, тяжкість його моральних страждань, а також, виходячи з матеріального стану відповідача [PERSON] , який є інвалідом ІІ групи (що було встановлено під час розгляду кримінальної справи 711/4420/15-к), виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування завданої моральної шкоди кошти у розмірі по 25000 гривень. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial