Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Голованівської селищної ради Кіровоградської області про набуття права власності на житловий будинок за набувальною давністю, посилаючись на те, що 20.09.2006 року він домовився з [PERSON] про купівлю у неї житлового будинку, що розташований в [ADDRESS]. [PERSON] показала йому розписку, яку їй дала [PERSON], про те, що [PERSON] купила у [PERSON] будинок. Позивач зазначив, що [PERSON] передала йому оригінал договору купівлі-продажу від 06.12.1972 року про купівлю будинку [PERSON] у [PERSON], домову книгу на зазначений будинок та заповіт від 19.09.1997 року яким [PERSON] заповіла зазначений будинок [PERSON] 20.09.2006 року він написав [PERSON] розписку про передачу 2200 крб. за вказаний будинок і з 20.09.2006 року він постійно проживає у цьому будинку. Оскільки [PERSON] не оформила свого часу право власності на будинок, він відповідно також не міг нотаріально оформити зазначений будинок. Де на даний час перебуває власник будинку йому невідомо. У зв'язку з наведеним, позивач просить визнати за ним право власності на житловий будинок та сарай, які розташовані в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю з підстав, зазначених в позові. Представник відповідача Голованівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України). Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що 06 грудня 1972 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила будинок загальною жилою площею 13,20 м.кв. та надвірні будівлі, що розташовані в [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі продажу від 06.12.1972 року, посвідченого нотаріусом Голованівської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Сторожук О.Ф., та зареєстрованого в Ульяновському бюро технічної інвентаризації 06.12.1972 за №1188/10 (а.с. 10-11). Згідно з копією заповіту, посвідченого 19.09.1977 року державним нотаріусом Голованівської державної нотаріальної контори Сторожуком О.Ф., [PERSON] заповіла дочці [PERSON] належний їй будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 12). Як вбачається з домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] в будинку прописана [PERSON], [INFO] (а.с. 13-22). З розписки від 13 червня 1980 року слідує, що [PERSON] 13 червня 1980 року отримала кошти в сумі 2200 крб. від [PERSON] та продала будинок (а.с. 8). На підтвердження своїх вимог позивач також надав свою розписку від 20.09.2006 року про те, що купив будинок [PERSON] та сплатив кошти в сумі 2000 грн. (а.с. 9). Частина 1 статті 344 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. За частиною 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, тобто наявність законного об'єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. В позовній заяві та в судовому засіданні встановлено, що позивач вважає себе власником спірного будинку, оскільки придбав його за домовленістю в [PERSON], яка раніше придбала його у власника [PERSON], тобто проживає у вказаному будинку на відповідній правовій підставі, сплачує комунальні послуги, але не зареєстрував своє право власності на вказане майно. Оскільки користуючись будинком, який не є його власністю, позивач був обізнаний про його власника, його володіння спірним майном не можна вважати добросовісним. Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Як вказано вище, наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Позивач знав, що володіє чужою річчю, яка належить на праві власності [PERSON] Ні позивач, ні [PERSON], не могли набути право власності на будинок за розпискою без нотаріального посвідчення відповідного договору купівлі-продажу. В силу ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Як свідчать матеріали справи, позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для визнання за ним права власності на спірне майно на підставі ст. 344 ЦК України або на підставі інших нормативно-правових норм. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно відсутні, а відтак приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed