Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з останнього суму боргу за договором позики у розмірі 20555,05 грн., з яких сума боргу 14\~656,80 грн., сума процентів 5180,07 грн. та сума інфляційних витрат у розмірі 718,18 грн., а також просив стягнути понесені ним судові витрату у розмірі 551, 21 грн. У судовому засідання [PERSON] в обґрунтування своїх вимог пояснив, що 17.06.2015 року між ним та [PERSON] в усній формі був укладений договір позики грошових коштів. Відповідно до якого, у цей же день [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 591 долар США, про що ним власноруч було складено відповідну розписку. Згідно наданої розписки відповідач зобовязаний був сплатити всю суму боргу в строк до 31.12.2015 року, однак борг так й не повернув. На думку позивача, [PERSON] свої зобовязання за зазначеним договором не виконав, гроші не повернув, тому позивач змушений звернутися до суду з позовом про захист його порушених прав та інтересів. Також у ході судового розгляду справи позивач надав уточнений розрахунок суми інфляційних витрат, зазначивши їх у розмірі 703,52 грн. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] не заперечував та пояснив, що дійсно взяв у позивача в борг грошові кошти у розмірі 591 долар США, які досі йому не повернув та зазначив, що протягом всього часу користування грошима ніяких платежів на користь позивача не здійснював. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що 17 червня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошової суми у усній формі. На виконання зазначеного договору [PERSON] надав [PERSON] розписку, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 6), а оригінал був оглянутий у судовому засіданні. Відповідно до вказаної розписки [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 591 долар США, які зобовязався повернути до 31 грудня 2015 року. У разі не повернення суми борги до 31 грудня 2015 року відповідач зобовязався за кожний прострочений місяць сплатити пеню у розмірі 5 % від залишку суми. З цього приводу суд зазначає, що згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, за яким відповідач отримав в борг грошові кошти у розмірі 591 долар США, що на день предявлення позову відповідно до ст. 533 ЦК України, складає 14656,80 грн., які зобов'язався повернути, а позивач набув право вимагати повернення позики. Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України, зобов'язання взяті сторонами за договором повинні виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Згідно ст. 16 ЦК України, особа, на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу позову. Підстави припинення зобовязання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 609 ЦК України, зокрема, за ст. 559 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24цс12 про стягнення боргу, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обовязковою для судів України. У судовому засіданні [PERSON] на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за розпискою надав оригінал розписки від 17.06.2015 року, на підставі якої передав гроші відповідачу. Між тим, [PERSON] не доведено певними засобами доказування, що він повернув гроші позивачу за умовами, зазначеними у розписці, оскільки ним не надано борговий документ або розписку на підтвердження виконання ним свого обовязку, як того вимагає ст. 545 ЦК України. Неналежне виконання відповідачем умов договору позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно правову відповідальність, що передбачена як умовами укладеного між сторонами договору, так і нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Враховуючи наведені обставини та вимоги закону, суд вважає, що стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, оскільки останнє ним досі не виконане. Згідно роз'яснень Верховного Суду України щодо застосування ст. 625 ЦК України, слід мати на увазі, що проценти, визначені ст. ст. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.536 ЦК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми,передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 29 травня 2013 року в справі № 6-39цс13 , яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення. Судом встановлено, що під час укладання договору позики та складанні розписки [PERSON] взяв на себе зобовязання сплачувати щомісяця 5 % від суми боргу з 31.12.2016 року до дня повернення боргу, що станом на день подання позову складає 5180,07 грн. (14656,80 грн. боргу * 5% *12 місяців/100%/365днів*215 днів прострочки). З урахуванням вищенаведеного, інфляційні витрати за весь час прострочення сплати суми боргу за період з січня 2016 року по липень 2016 року включно становить 703,52 грн., виходячи з наступного розрахунку: 14656,80 грн. (загальна сума боргу) х 1,048 (загальний індекс інфляції) = 15360,33 14656,80 = 703,52 грн. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача становить 20\~540, 39 грн. (сума боргу 14656,80 грн, проценти у розмірі 5180,07 грн., інфляційні витрати 703,52грн). Згідно зі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача також підлягають витрати позивача з оплати судового збору в розмірі 551 грн. 21 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved