Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення збитків та повернення безпідставно набутого майна. В позовній заяві посилається на те, що на початку серпня 2016 року між позивачем (замовником) та відповідачем (виконавцем) було укладено усний договір про надання послуг. За умовами даного усного договору [PERSON] повинен був здійснити демонтаж двигуна автомобіля «Iveco turbo daily» та здійснити його монтаж на автомобіль «ГАЗ 3302». За вказану роботу позивач повинен був сплатити відповідачу суму коштів у розмірі 3500 гривень. Конкретного строку виконання роботи визначено не було, а була домовленість про виконання роботи «до осені», тобто на протязі місяці півтора. Того ж дня, позивачем за адресою місця проживання відповідача було доставлено автомобілі «Iveco turbo daily» та «ГАЗ 3302» після чого здійснено повну передоплату за роботу в сумі 3500 гривень. Позивач зазначає, що всі умови передбачені договором про надання послуг ним були виконані як замовником, але виконавцем [PERSON], який займається підприємницькою діяльністю по ремонту автомобілів квитанції про оплату послуг надано не було з посиланням на те, що всі необхідні документи на підприємництво знаходяться на стадії розробки. В подальшому для прискорення та якісного проведення робіт позивач додатково надав відповідачу всі необхідні інструменти. Незважаючи на це, протягом тривалого часу [PERSON] ремонтом автомобілів не займався, а тільки здійснив демонтаж двигуна автомобіля «Iveco turbo daily», а до його монтажу на автомобіль «ГАЗ 3302» так і не приступив. Оскільки договір не виконувався, на початку жовтня 2016 року позивач вирішив забрати у відповідача вище вказані автомобілі, запасні частити та інструмент. Позивачем назад було прийнято від відповідача автомобіль «ГАЗ 3302» та частину інструментів. Іншу частину майна відповідач відмовився повертати до тих пір, доки позивач не надасть йому грошову суму у розмірі 10000 грн. за виконану роботу, що договором передбачено не було. Отже, з вини виконавця [PERSON] не виконано договір про надання послуг та ним безпідставно утримується частина майна (запчастини та деталі від автомобілів), яке є власністю позивача [PERSON] Таким чином, з огляду на вищезазначене [PERSON] змушений звернутися до суду з відповідним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] збитки в сумі 3500 гривень за невиконання договору про надання послуг і посилаючись на ст. 1212 ЦК України витребувати у [PERSON] частину майна (запчастин та деталей від автомобілів), яке є його власністю, загальною вартістю 75720 гривень. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, наполягали на її задоволенні. При цьому, позивач [PERSON] суду пояснив, що між ним та відповідачем була усна домовленість про переобладнання автомобілів, а саме відповідач повинен був здійснити демонтаж двигуна автомобіля «Iveco turbo daily» та встановити його на автомобіль «ГАЗ 3302». Вказану роботу вони оцінили в суму 3500 гривень, яку [PERSON] згодом передав [PERSON] Проте, [PERSON] за три місяці роботу не виконав. В звязку з чим, [PERSON] було прийнято рішення забрати автомобілі та запчастини. [PERSON] віддав запчастини та деталі від автомобіля «Iveco». Пізніше не дорахувавшись значної кількості запчастин та деталей він приїхав до [PERSON] з вимогою віддати інше майно, на що останній сказав, що він йому винний за роботу 10000 гривень і доки не розрахується, запчастини та деталі не віддасть. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували. При цьому, представник відповідача вказав, що даний вид договору повинний був обовязково укладатися в письмовій формі. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] в серпні 2016 року його повідомив про те, що має на меті зробити переобладнання автомобілів, а саме хоче здійснити демонтаж двигуна з автомобіля «Iveco» та здійснити його монтаж на автомобіль «ГАЗ», зазначену роботу мав виконати [PERSON] Для цього, він разом з [PERSON] та [PERSON] доставили до домоволодіння [PERSON] автомобілі «Iveco» та «ГАЗ». Вказав, що під час розмови [PERSON] та [PERSON] він із [PERSON] стояли в стороні, при цьому він бачив як [PERSON] дістав гроші та передав їх [PERSON] Яку саме суму [PERSON] передав [PERSON] він не знав, вже пізніше при розмові з [PERSON], останній повідомив його, що передав [PERSON] 3500 гривень. При вказаній розмові [PERSON] та [PERSON] жодних розписок та договорів не підписували. Свідок [PERSON] у судовому засіданні за своїм змістом дав аналогічні пояснення свідку [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що в звязку з тривалим невиконанням [PERSON] обумовленої роботи, [PERSON] попросив його, [PERSON] та [PERSON] приїхати до домоволодіння [PERSON] та забрати автомобілі і деталі до них. Під час першого приїзду до [PERSON], останній віддав їм деталі та запчастини до автомобіля «Iveco» (кузов, мости). Після цього, через декілька днів вони знову приїхали до [PERSON] забрати автомобіль «ГАЗ», який знаходився повністю в розібраному стані, але [PERSON] в категоричній формі відмовився віддавати їм автомобіль та деталі до нього, до тих пір доки [PERSON] не розрахується з ним. Свідок [PERSON] у судовому засіданні за своїм змістом дав аналогічні пояснення свідку [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] цікавився у нього чи не знає він когось, хто може здійснити роботу щодо переобладнання автомобілів, а саме здійснити демонтаж двигуна з автомобіля «Iveco» та здійснити його монтаж на автомобіль «ГАЗ». На зазначене, [PERSON] порекомендував [PERSON] майстра [PERSON] Після чого, [PERSON] самостійно домовився з [PERSON] про характер роботи та її оплату і разом із [PERSON] та [PERSON] притягнули до домоволодіння відповідача автомобілі «Iveco» та «ГАЗ». Вказав, що оскільки робота йшла довго і практично безрезультатно, [PERSON] попросив його, [PERSON] та [PERSON] забрати автомобілі та деталі від них назад. Приїхавши до [PERSON], останній віддав їм деталі та запчастини до автомобіля «Iveco» (кузов, мости, раму). Після цього, через деякий час вони знову приїхали до [PERSON] забрати автомобіль «ГАЗ» та деталі до нього, але [PERSON] відмовився віддавати їм автомобіль та деталі. Про передачу коштів нічого не знає. Жодних письмових договорів та розписок [PERSON] з [PERSON] не укладав, оскільки останній запевнив [PERSON], що невдовзі відкриє підприємництво та оформить із ним договір у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Так, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що на початку серпня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений усний договір, за умовами якого [PERSON] повинен був здійснити демонтаж двигуна автомобіля «Iveco turbo daily» та здійснити його монтаж на автомобіль «ГАЗ 3302». За виконану роботу позивач повинен був сплатити відповідачу суму коштів у розмірі 3500 гривень. Конкретного строку виконання роботи визначено не було, а була домовленість про виконання роботи «до осені», тобто на протязі місяці півтора. Того ж дня, позивачем за адресою місця проживання відповідача було доставлено автомобілі [NUMBER] та «ГАЗ 3302», реєстраційний номер [NUMBER], після чого, як зазначено ним в позові та пояснено в судовому засіданні, здійснено повну передоплату за роботу в сумі 3500 гривень. Вказаний правочин позивач в своїй заяві визначив як договір про надання послуг та просив стягнути з відповідача суму коштів (збитків) у розмірі 3500 грн., саме за невиконання умов договору про надання послуг. В свою чергу чинним законодавством, а саме статтею 901 ЦК України визначено поняття договору про надання послуг, згідно із якою за цим договором одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Тобто, при укладенні договору про надання послуг замовник не може попередньо твердити про те, що він остаточно ознайомлений та згодний з якістю послуги, оскільки це може бути належним чином оцінено лише в процесі її споживання. При послугах продається не сам результат, а дії, які до нього призвели. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Згідно частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснював позивачу та його представнику, їх права та обовязки та сприяв здійсненню їхніх прав, в тому числі і щодо збирання доказів. З огляду на викладене та аналізуючи наведені позивачем обставини в позовній заяві та надані докази вбачається, що угода, яка склалася між сторонами не має ознак договору про надання послуг, а притаманна іншому виду угоди, а саме договору підряду з огляду на наступне. Так, відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Аналіз змісту вказаної статті дозволяє зробити висновок, що договору підряду притаманні наступні ознаки: 1) виконання робіт здійснюється за завданням замовника; 2) на ризик підрядника; 3) результат робіт передається замовнику; 4) замовник повинен прийняти та оплатити результат виконаної роботи. Тобто, в даному випадку сторони фактично уклали договір підряду, за умовами якого [PERSON] (підрядник) повинен був на свій ризик здійснити демонтаж двигуна автомобіля «Iveco turbo daily» та здійснити його монтаж на автомобіль «ГАЗ 3302», в свою чергу [PERSON] (замовник) повинен був прийняти дану роботу та оплатити її. Отже, аналізуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що укладеній угоді між [PERSON] та [PERSON] притаманні всі ознаки характерні для договору підряду, що крім іншого також обумовлено характером робіт, де обєктивно між виникненням правовідносин і виконанням зобовязань підрядником проходить певний час (в даному випадку між сторонами була домовленість про виконання роботи «до осені, тобто на протязі місяці півтора), на відміну від договору про надання послуг, де остання споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності. Таким чином, позивачем при зверненні до суду обрано не вірний спосіб захисту. Що стосується вимоги позивача про витребування від відповідача безпідставно набутого майна (стаття 1212 ЦК України), а саме деталей та запчастин від автомобілів, то суд приходить до наступного. Так, загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. За змістом ч.1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 статті 11, частин 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (підрядник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (замовника) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а замовник має право вимагати від підрядника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із частинами 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Системний аналіз вищевказаних положень ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. Так, в судовому засіданні сторонами не заперечувався факт виникнення договірних зобовязань, а саме сторони вказали, що на початку серпня 2016 року між ними був укладений усний договір про надання послуг. В подальшому, під час дослідження доказів та системного аналізу чинного законодавства України, судом було встановлено факт виникнення між сторонами договірних правовідносин, проте виявлений інший вид договору, а саме договір підряду. Тобто, в даному випадку укладений між сторонами договір виступає достатньою та належною правовою підставою отримання [PERSON] майна позивача. Зазначене також узгоджується зі змістом правових позицій Верховного Суду України у справах № 6-88цс13 від 02 жовтня 2013 року та № 6-122цс14 від 24 вересня 2014 року та інших, з яких вбачається, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України. Отже, в даному випадку правовідносини сторін регулюються нормами зобовязального права, які застосовуються до окремих видів угод, в тому числі і щодо повернення майна, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому. Відтак, правових підстав дня задоволення позову в цій частині судом також не встановлено. Таким чином, позивачем обрано не вірний спосіб захисту, що не позбавляє його, для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів, звернутися до суду з іншим позовом, а тому, з підстав зазначених вище у задоволенні позову слід відмовити повністю. В звязку з відмовою в задоволенні позову понесені судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed