Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на автомобіль марки ГАЗ, модель 3302-414, тип бортовий - С, кузов № [NUMBER] , рік випуску 2008, державний номерний знак [NUMBER] , зняти арешт з даного транспортного засобу та припинити його розшук. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.10.2008 року він за договором купівлі-продажу придбав у ЗАТ «УкрАвтоРос» транспортний засіб ГАЗ, модель 3302-414, тип бортовий - С, кузов № [NUMBER] , 2008 року випуску та 30.06.2009 року зареєстрував його за собою, Ставищенським РЕВ при УДАІ ГУ МВС України в Київській області йому видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Проте постановою МВ ДВС Білоцерківського МРУЮ від 14.11.2013 року на даний транспортний засіб було накладено арешт та оголошено його в розшук, хоч [PERSON] не був боржником у жодному виконавчому провадженні. Звернувшись до відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з майна та припинення його розшуку, позивачу було відмовлено, оскільки відсутні правові підстави припинення обтяження майна боржника та рекомендовано звернутись до суду для вирішення даного питання, так як будь-яких виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих документів, боржником в яких є [PERSON] , у відділі не перебуває. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Таранець К.О. в судове засідання не прибули. Представник позивача до суду надала заяву про слухання справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Автопром» в судове засідання не прибув, судова повістка повернулася до суду не врученою за відсутністю адресата. Представник відповідача відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не прибув, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 23.10.2008 року [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав у ЗАТ «УкрАвтоРос» транспортний засіб ГАЗ, модель 3302-414, тип бортовий - С, кузов № [NUMBER] , 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , за 72210 гривень та 30.06.2009 року зареєстрував його за собою, що підтверджується копією рахунку-фактури № СФ-УАР819 від 23.10.2008 року (а.с.15), копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 23/10 від 23.10.2008 року (а.с.20), копією акту прийому-передачі автомобіля від 24.10.2008 року (а.с.16-19), копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Ставищенським РЕВ при УДАІ ГУ МВС України в Київській області (а.с.14). Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.04.2010 року у справі № 47/112-10 витребувано майно (транспортні засоби) з чужого незаконного володіння ТОВ «Технотранс 2006» та передано власнику ТОВ «Лада-Харків», в тому числі і автомобіль ГАЗ 3302-414, на виконання рішення видано наказ (а.с. 32-37). На підставі даного наказу постановою МВ ДВС Білоцерківського МРУЮ від 14.11.2013 року на транспортний засіб ГАЗ, модель 3302-414, тип бортовий - С, кузов № [NUMBER] , 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , накладено арешт та оголошено його в розшук, автомобіль перебуває на обліку ІС «ВІДЕОКОНТРОЛЬ-Рубіж» в розшуку з 25.11.2013 року (копія інформації ГУ НП у м. Києві від 08.05.2019 року - а.с.21). Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 11.12.2013 року рішення Господарського суду Харківської області від 06.04.2010 року у справі № 47/112-10 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 46-51). Проте, накладений арешт на автомобіль ГАЗ 3302-414, державний номерний знак [NUMBER] , знятий не був та розшук його не припинено. Звернувшись до відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з майна та припинення його розшуку, позивачу було відмовлено, оскільки відсутні правові підстави припинення обтяження майна боржника та рекомендовано звернутись до суду для вирішення даного питання, так як будь-яких виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих документів, боржником в яких є [PERSON] , у відділі не перебуває (а.с. 25-31). Відповідно до ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Пунктом 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за № 1388, передбачено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Таким чином, право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України та положеннями ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. ст. 321 Цивільного кодексу України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст.ст. 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно) Право власності охороняється законом та його порушення з боку будь-якого державного органу, установи, особи не припустимо. Відповідно до положень частин першої та другої ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно з частиною першою ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частиною четвертою ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, частиною п?ятою цієї статті встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, власник майна, який протиправно обмежений у здійсненні права власності накладенням арешту на його майно, має право вимагати усунення порушення шляхом зняття арешту з цього майна за умови доведення, що воно належить саме йому, а не боржникові. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] придбав автомобіль марки ГАЗ, модель 3302-414, тип бортовий - С, кузов № [NUMBER] , рік випуску 2008, державний номерний знак [NUMBER] , та 30.06.2009 року зареєстрував його за собою, а отже з 30.06.2009 року є законним власником даного транспортного засобу. Належний позивачу автомобіль на даний час не є предметом будь-якого виконавчого провадження, сам [PERSON] ніколи не був та не є боржником у жодному виконавчому провадженні, що підтверджується інформацією відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 81292 від 03.09.2021 року (а.с.109-110), проте арешт з даного транспортного засобу не знятий та розшук його не припинений, чим порушено право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, а тому таке право підлягає захисту шляхом зняття арешту з майна та припинення його розшуку. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно, кожен є вільним у виборі захисника своїх справ. В офіційному тлумаченні положення ч. 1 ст. 59 Конституції України у Рішенні Конституційного Суду України № 23-рп/2009 від 30.09.2009р. зазначено, що вищевказані положення Конституції України треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об?єднаннями громадян, юридичними і фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно із частиною третьою цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, процедура відшкодування витрат на професійну правову допомогу передбачає, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. Таких висновків дійшов Верховний суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1816 гривень, що підтверджується квитанціями про сплату № 29013 та № 28966 від 15.06.2021 року (а.с.1,2), а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10600 гривень (копії квитанцій до прибуткового касового ордера № 10/07/19 від 10.07.2019 року, № 23/03/21 від 23.03.2021 року та № 1116 від 11.06.2021 року - а.с. 61, 65), а тому дані витрати суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідачів в рівних частинах по 6208 гривень з кожного.

Outcome: approved