Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом в обґрунтування якого зазначив, що з [PERSON] з квітня 1991 року до червня 2012 року перебував в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилося двоє дітей [INFO] син [PERSON], а [INFO] син [PERSON]. В 1996 році позивач отримав у дар житловий будинок, а в 1999 роцы земельну ділянку, площею 0,134 га по [ADDRESS] де він на даний час зареєстрований. В 2006 році родиною було прийнято рішення та розпочато будівництво будинку на подарованій земельній ділянці, який фактично завершено будівництвом, родина у ньому проживає, однак його не введено в експлуатацію та не отримано відповідного свідоцтва про право власності. На даний час між сторонами склались неприязні відносини, проживати разом вони не можуть, оскільки між ними постійно виникають конфлікти, відповідачі залишаються зареєстрованими та мають можливість проживати за попереднім місцем проживання по [ADDRESS]. Просив суд усунути перешкод у розпорядженні, володінні та користуванні позивачем правом власності (житловою будівлею, господарськими спорудами, і комунікаціями), що знаходяться на земельній ділянці по [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів за межі земельної ділянки, розмір та місце розташування якої визначені Державним актом на право власності на землю серії І-КВ №046712 від 07.04.2000 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, пояснив, що між сторонами склались неприязні стосунки. Відповідач є власником спірного майна і не бажає проживати разом з відповідачами в будинку на одній земельній ділянці. Відповідачі зареєстровані та мають можливість проживати у трикімнатній квартирі. Просив його вимоги задовольнити. Відповідач та законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що будинок, який належить позивачу на праві власності ними не використовується. Фактично вся родина живе в побудованому на тій же земельній ділянці будинку, який ще не введений в експлуатацію. Земельною ділянкою та господарськими будівлями ні вона, ні їх з відповідачем діти не користуються. Відповідач [PERSON] пояснив, що з 2006 року він з батьками переїхали проживати до будинку по [ADDRESS]. В даному будинку жилим є тільки перший поверх, оскільки ремонтні роботи не завершені, будинок в експлуатацію не введений. Однак саме вказану будывлю він вважає своєю домівкою, там є всі необхідні для проживання родини умови. Житловий будинок, який належить батьку старий та ніким не використовується. Представник відповідачів просила відмовити у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість та безпідставність. Представник органу опіки і піклування Обухівської райдержадміністрації щодо задоволення позовних вимог заперечив, оскільки вважав їх такими, що суперечать інтересам неповнолітнього [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матір'ю позивача, якому в 90-х роках було подаровано земельну ділянку та житловий будинок по [ADDRESS]. На вказаній ділянці син та невістка побудували будинок, в який переїхали проживати та проживають і наданий час разом з дітьми. Подарованим будинком, сараєм (погрібом) та земельною ділянкою ніхто крім її сина не користується. Свідок [PERSON] пояснила суду, що подружжя [PERSON] побудували будинок по [ADDRESS], де і проживають з 2006 року по даний час. Старим будинком, господарськими будівлями чи земельною ділянкою відповідач та її діти не користуються. Подружжя займає перший поверх побудованого будинку,оскільки ремонтні роботи ще не завершені. Суд, вислухавши представника позивача, відповідачів та їх представника, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 1991 року по 19 червня 2012 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказані обставини підтверджуються копіями рішення суду, свідоцтв про народження дітей. Як вбачається з договору дарування будинку від 06.12.1996 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар будинок, що знаходиться в Козині по [ADDRESS]. Будинок дерев'яний, розмір жилої площі 20,4 кв.м. До будинку примикають 4 сараї, погреб, огорожа скважина. [PERSON] зареєстрував право власності на вказаний будинок в Обухівському БТІ, що підтверджується відповідним реєстраційним записом на договорі. Відповідно до договору дарування земельної ділянки выд 04.12.1999 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку розміром 0,134 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських споруд. На підставі вказаного договору та рішення Козинської селищної ради №130/29 від 28.12.1999 року позивачем 07.04.2000 року отримано державний акт на земельні ділянки площею 0134 га та 0,027 га серії І-КВ №046712. На час розгляду справи позивач зареєстрований по [ADDRESS] в смт.Козин, а відповідачі зареєстровані та мають частку квартири [ADDRESS]. Сторонами також визнається та не ставиться під сумнів, що позивач та відповідачі разом проживають по [ADDRESS] у будівлі, яка не введена в експлуатацію, право власності на яку не зареєстровано. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на ту обставину, що відповідачами порушуються його права як власника домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] в смт.Козин. Однак з такими доводами позивача суд погодитись не може, виходячи з наступного. Згідно ст.380 ЦК України житловим будинком є будинок капітального типу, споруджений з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначений для постійного у ньому проживання. Як встановлено судом в ході розгляду справи, фактично відповідачі користуються лише будівлею, яка не введена в експлуатацію, на яку не отримано свідоцтво про право власності і яка в силу ст.376 ч.1 ЦК України є самочинним будівництвом. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач не набув права власності на майно, яким користуються відповідачі, тому підстав для задоволення позову суд не вбачає. Посилання відповідача в даному випадку на норми закону, які регулюють відносини власності є безпідставним. Позивачем також не доведено, а судом не встановлено наявність перешкод з боку відповідачів позивачу щодо користування житловим будинком, господарськими будівлями та комунікаціями, земельною ділянкою, які належать [PERSON] на праві власності. Посилання відповідача та його представника на оплату позивачем коштів за комунальні послуги, наявність у відповідачів реєстрації та часток у праві власності на інше майно, існування між сторонами неприязних стосунків, встановлених судом обставин справи не спростовують та не можуть бути підставою для задоволення позову. Вирішуючи даний спір в частині виселення за межі земельної ділянки, суд також враховує, що згідно положень законодавства виселення, полягає у примусовому звільненні приміщення особою, яка його займала та у забороні в подальшому користуватися цим приміщенням.

Outcome: dismissed