Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І., [PERSON] , [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., про визнання договору купівлі продажу від 19.10.2016 року недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 07.09.2005 року між ним і ВАТ «Банк Біг-енергія» був укладений договір валютного споживчого кредитування №11/01-09-2005. Цією ж датою між позивачем і ВАТ «Банк Біг-енергія» був укладений договір іпотеки, за яким предметом іпотеки стала його квартира [ADDRESS] . У подальшому, право іпотекодержателя було передано декільком юридичним особам, та 21 липня 2016 року іпотека була передана від ТОВ «Гровінг стейт» відповідачу [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги №21/07/16. 07 вересня 2016 року право власності на предмет іпотеки було визнано за [PERSON] та зареєстровано нотаріусом згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за іпотечним договором. 19.10.2016 року право власності за [PERSON] було самостійно скасовано нотаріусом Гембарською С. І. і квартира продана [PERSON] згідно ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», який в свою чергу 29.05.2017 відчужив спірну квартиру відповідачам [PERSON] та [PERSON] .. Позивач вважає, що при реєстрації права власності на його квартиру за відповідачем [PERSON] після скасування права власності за [PERSON] були порушені норми ЗУ «Про іпотеку», та у зв`язку з реєстрацією права власності на квартиру нотаріусом Гембарською С.І. за громадянкою РФ [PERSON] (реєстраційний запис про право власності № 16300412 ), тому вважає, що відповідно до ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», іпотека, предметом якої є його квартира, припинена, при цьому нотаріус незаконно скасувала власний запис про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , відповідно будь-які вчинені подальші дії з його квартирою вважає незаконними. Крім того, позивач зазначив, що він не отримував від відповідача [PERSON] на виконання вимог ст.35 Закону України «Про іпотеку» письмової вимоги про усунення порушення, також позивачу не було направлено повідомлення про намір [PERSON] продати предмет іпотеки. При цьому позивач послався на той факт, що також не було дотримано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Спірна квартира використовується як місце постійного проживання позивача, а тому не може бути примусово стягнута на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З огляду на викладене, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19.10.2016 між [PERSON] та [PERSON] недійсним, визнати незаконними рішення і дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 31987344 від 21.10.2016 та внесення запису за даним рішенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.10.2016 про реєстрацію право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Витребувати від [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 07.03.2019 було відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого розгляду. Ухвалою судді від 07.03.2019 було частково задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на спірну квартиру.. 20.05.2019 позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог та солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на його користь нараховані суми платежів за комунальні послуги за період з 01.06.2017 до моменту його вселення в спірну квартиру. Ухвалами суду від 13.06.2019 було призначено по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, про визнання договору купівлі продажу від 19.10.2016 року недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення суми платежів за комунальні послуги судово-почеркознавчу експертизу. Крім того, було витребувано від відповідача Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни оригінал експрес-накладної №59000194737073 від 25.07.2016. Ухвалою судді від 11.09.2019 р. матеріали справи було повернуто на адресу суду та відновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 04.10.2019 було витребувано по клопотанню позивача від відповідача [PERSON] оригінал експрес-накладної №59000194737073 від 25.07.2016. Ухвалою суду від 30.10.2019 підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 15.01.2020 р. ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - Єгорова О.Ф. про закриття провадження у даній справі було відмовлено. В ході розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини та доводи, просив позов задовольнити. Вислухавши під час розгляду справи пояснення представника відповідача [PERSON] адвоката Єгорова О.Ф., який у свою чергу заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, відповідача [PERSON] , який заперечував проти позову, а також встановивши, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С.І., третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.,, будучи неодноразово належним чином повідомленими в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Статтями 15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, у відповідності до ст.4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цивільним кодексом, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Судом встановлено, що 07 вересня 2005 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №11/01-09-2005, згідно умов якого Банк надав позивачу кредит в сумі 35000 дол. США з кінцевим терміном повернення - 30.08.2007 року. Відповідно до п.2.1 Кредитного договору, на забезпечення виконання позивачем прийнятих на себе зобов`язань згідно всіх умов цього договору Банк приймає поруку ТОВ «Некос-Ріелті» згідно договору поруки №32/01-09-2005 від 07.09.2005 року і іпотеку квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Івановим П.Ю. 07 вересня 2005 року за №2646 (а.с.23-25 т.1). Того ж дня, 07.09.2005 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) був укладений Договір іпотеки (далі - Договір іпотеки), відповідно до умов якого іпотекодавець на забезпечення своєчасного та повного виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором (основна сума кредиту, відсотки за його використання, пеня (неустойка) передає в іпотеку іпотекодержателю належну іпотекодавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] , яка складається з 2 жилих кімнат жилою площею 29,80 кв.м, загальною площею 51,10 кв.м.. Згідно з п. 1.3 Договору іпотеки, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м. Києва 23.03.1998 року згідно з розпорядженням (наказом) №2832 від 23.03.1998 року та зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації м. Києва 20.04.1998 року за реєстровим №1779. У відповідності до п.1.6.1 Договору іпотеки, іпотекодавець засвідчує, що на підставах, передбачених законодавством України, він має право відчужувати предмет іпотеки та на предмет іпотеки може бути звернено стягнення. Відповідно до п.4.1 Договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобов`язань згідно Кредитного договору, цього договору іпотеки, чи виявлення невірності відомостей, засвідчених іпотекодавцем у п. 1.6.1 - 1.6.5 цього Договору, а також з підстав, встановлених ст. 12 ЗУ «Про іпотеку». Згідно з п.4.2 Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса, рішення суду або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до п.6.1 цього договору. Спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначається іпотекодержателем самостійно. Звернення стягнення може здійснюватися на вибір іпотекодержателя всіма можливими способами згідно чинного законодавства України та цього договору іпотеки. У випадку, вказаному у п.3.3 цього договору, звернення стягнення здійснюється третьою особою самостійно в порядку, передбаченому цим договором іпотеки та чинним законодавством України. Пунктом 6.1 Договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» (а.с.28-29, 30 т.1). Відповідно до Додаткової угоди №3 до Кредитного договору від 21.08.2008 року, по взаємній згоді Банку та [PERSON] сума кредиту по кредитному договору №11/01-09-2005 від 07.09.2005 року збільшується на 20000 дол. США, термін повного повернення кредиту встановлюється на 07.09.2009 року, а плата за користування кредитом по вищевказаному кредитному договору встановлюється з «21» серпня 2008 року в розмірі 18 (вісімнадцять) процентів річних (а.с. 26 т.1). У відповідності до умов Додаткової угоди №4 до Кредитного договору від 07.09.2009 року, по взаємній згоді Банку та [PERSON] термін повного повернення кредиту по кредитному договору №11/01-09-2005 від 07.09.2005 року встановлюється на «09» березня 2010 року (а.с. 27 т.1). На підставі договору купівлі-продажу права вимоги від 27.12.2013 року, право вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки було передано від ВАТ Банк «Біг Енергія» ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с.31-34, 35-36 т.1). Відповідно до договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 року, реєстровий №602, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» (новий іпотекодержатель), первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю всі права вимоги за Кредитним договором №11/01-09-2005 від 07.09.2005 року разом з усіма додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями та викладеннями у новій редакції (у разі їх наявності), укладеним між ВАТ Банк «Біг Енергія» та [PERSON] , первісний іпотекодержатель відступає, а новий іпотекодержатель набуває прав первісного іпотекодержателя, належних первісному іпотекодержателю згідно з Договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Івановим П.Ю. 07.09.2005 року за реєстровим №2646 разом з усіма додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями та викладеннями у новій редакції (у разі їх наявності), укладеного між Банком та [PERSON] . Право вимоги за Договором іпотеки належить первісному іпотекодержателю на підставі Договору про відступлення прав за Договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Горобинською Г.А. 22.01.2014 року за реєстровим №67 (а.с. 45-46 т.1). Того ж дня, 21.07.2016 року між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, реєстровий №605, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» (первісний іпотекодержатель) відступив [PERSON] (новому іпотекодержателю) всі права вимоги за Кредитним договором №11/01-09-2005 від 07.09.2005 року разом з усіма додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями та викладеннями у новій редакції (у разі їх наявності), укладеним між ВАТ Банк «Біг Енергія» та [PERSON] , первісний іпотекодержатель відступає, а новий іпотекодержатель набуває прав первісного іпотекодержателя, належних первісному іпотекодержателю згідно з Договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Івановим П.Ю. 07.09.2005 року за реєстровим №2646 разом з усіма додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями та викладеннями у новій редакції (у разі їх наявності), укладеного між Банком та [PERSON] .. Право вимоги за Договором іпотеки належить первісному іпотекодержателю на підставі Договору про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І. 21.07.2016 року за реєстровим №605 (а.с. 47 т.1). 07 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. видане свідоцтво, згідно якого вона 22 липня 2015 року передала [PERSON] заяву [PERSON] про укладення нею договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, тому вона просить повернути їй суму боргу у розмірі 843 569,99 грн, який складається із заборгованості за кредитом та процентами, протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги про повернення боргу. У випадку неповернення боргу вона буде вимушена звернути стягнення на предмет іпотеки у безспірному порядку на підставі виконавчого напису або зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки, згідно ст.37 Закону «Про іпотеку», або продати предмет іпотеки згідно ст.38 Закону «Про іпотеку». Також приватний нотаріус засвідчила, що заява була передана через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки», згідно експрес-накладної № 59000194737073 . Відповідь у встановлений строк від [PERSON] не надійшла. 09.09.2016 року приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І. була здійснена державна реєстрація прав та їх обтяжень щодо реєстрації за громадянкою Російської Федерації [PERSON] право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності зазначено дублікат договору іпотеки, посвідченого 07.09.2005 року приватним нотаріусом КМНО Івановим П.Ю., договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки. 19.10.2016 року приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І. скасовано вищезазначену реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] .. З пояснювальної записки приватного нотаріуса КМНО Гембарської С.І. вбачається, що 19.10.2016 року іпотекодержателем було прийнято рішення про звернення стягнення у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Того ж дня, 19 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець (як іпотекодержатель на підставі пункту 6 іпотечного договору, «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 ЗУ «Про іпотеку», що передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя, яке може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку») продала, а покупець купив квартиру [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. (а.с.59-60 т.1). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.05.2017 року, укладеного між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] , [PERSON] (покупцями), продавець передав, а покупці прийняли у власність в рівних частках кожний належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] . Право спільної часткової власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] 29.05.2017 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу (а.с. 77 т.1). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. За правилами ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. У ч.ч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки(частина друга статті 36 Закону). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до 4.1 договору іпотеки іпотеко держатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобов`язань згідно кредитного договору, цього договору іпотеки, чи виявлення невірності відомостей, засвідчених іпотекодавцем у п.1.6.1 - 1.6.5 цього договору, а також з підстав, встановлених ст.12 Закону України «Про іпотеку» . З матеріалів справи вбачається, що приватний нотаріус Гембарська С.І. видала 07 вересня 2016 року свідоцтво про направлення [PERSON] вимоги [PERSON] про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, яка була отримана [PERSON] 25 липня 2016 року через представника ТОВ «Нова пошта». Разом з цим, матеріали цивільної справи, а також отримані протягом судового розгляду докази, не містять належного підтвердження отримання власником спірної квартири [PERSON] , заяви [PERSON] про укладення нею договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки з вимогою про повернення їй боржником суму боргу у розмірі 843 569,99 грн.. Надана суду сторонами у справі копія експрес-накладної № 59000194737073 містить зазначення підпису особи, однак позивачем оспорюється справжність вказаного підпису та було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи підпису експрес - накладної 59000194737073 від 22.07.2016 з питання, виконаний підпис вищевказаного документу позивачем чи здійснений іншою особою, разом з тим з метою проведення експертизи позивач просив суд витребувати у нотаріуса Гембарської С.І. оригінал експрес - накладної №59000194737073 від 22.07.2016. Ухвалою суду від 13.06.2019 було призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу Судом було роз`яснено сторонам, що відповідно до ст. 109 ЦПК України - у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. 11.07.2019 на адресу суду приватним ногтаріусом Гембарською С.І. було повідомлено суду, що оригінал експрес - накладної №59000194737073 від 22.07.2016 був повернутий особі, яка звернулась з заявою про передачу заяви, а відтак надати його не можливо. 04.10.2019 на підставі ухвали Деснянського районного суду м.Києва від відповідача [PERSON] було витребувано судом вищевказаний оригінал експрес - накладної №59000194737073 від 22.07.2016. Заявою від 25.10.2019 представник відповідача [PERSON] - Єгоров О.Ф. повідомив суд, що експрес - накладної №59000194737073 від 22.07.2016 знаходиться у приватного нотаріуса КМНО Гембарської С.І. в межах нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 19.10.2016 №843 між [PERSON] та [PERSON] .. Таким чином, у зв`язку з ненаданням відповідачами суду з метою проведення судової почеркознавчої експертизи оригіналу експрес - накладної №59000194737073 від 22.07.2016, у проведенні вказаної експертизи було відмовлено, позивачем [PERSON] заяву з вимогою про визнання факту, що спірний підпис особи не є його підписом, а відтак не може бути розцінена судом, як належне отримання позивачем [PERSON] заяви [PERSON] про укладення нею договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки з вимогою про повернення їй боржником суму боргу у розмірі 843 569,99 грн., що була передана через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки», згідно експрес-накладної № 59000194737073 . Отже, суд вважає, що належних доказів виконання [PERSON] вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, суду надано не було, а відтак остання не набула права на звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі і шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені з будь-яким покупцем. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 р. (далі - Закон № 1304-7), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. З огляду на ст. 3 вказаного Закону, він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Як вбачається з матеріалів справи, спірна кв. № 130 загальною площею 51,10 кв. м , житловою площею 29,80 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, про що свідчить, зокрема, п. 2.1 Кредитного договору. Спірна квартира є постійним місцем проживання позичальника, та на вказані правовідносини розповсюджується дія вказаного вище Закону № 1304-7, що також визначено Верховним Судом в своїй Постанові від 12 грудня 2018 року справа №826/7532/15. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 та 2 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене вище, а також відсутність належних доказів направлення повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання та отримання вказаного повідомлення [PERSON] , вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не набула права на звернення стягнення на предмет іпотеки, за таких обставин наявні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, який вона уклала 19 жовтня 2016 року з [PERSON] .. Ч. 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ч. 1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус. Ч. 4 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про визнання недійсним недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.10.2016, зареєстрований в реєстрі за №843 укладений між [PERSON] та [PERSON] , за таких обставин вимога про визнати незаконними рішення і дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 31987344 від 21.10.2016 та внесення запису за даним рішенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.10.2016 про реєстрацію право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є похідною від вимоги про визнання договору купівлі - продажу недійсним та підлягає задоволенню судом. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Як було встановлено судом, 19 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець (як іпотекодержатель на підставі пункту 6 іпотечного договору, «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 ЗУ «Про іпотеку», що передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя, яке може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку») продала, а покупець купив квартиру [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І.. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.05.2017 року, укладеного між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] , [PERSON] (покупцями), продавець передав, а покупці прийняли у власність в рівних частках кожний належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] . Право спільної часткової власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] 29.05.2017 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Отже, при передачі об`єкта нерухомості в іпотеку, іпотекодавець не втрачає право власності на це майно, лише має місце обмеження щодо розпорядження таким майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачено такі способи захисту порушених прав, як віндикація або реституція. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦКУкраїни. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Враховуючи той факт, що суд дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.10.2016, зареєстрований в реєстрі за №843 укладений між [PERSON] та [PERSON] , за таких обставин, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] вибула з володіння позивача [PERSON] не з його волі, а відтак вимога позивача [PERSON] про витребування від [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] підлягає задоволенню судом. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на його користь нараховані суми платежів за комунальні послуги за період з 01.06.2017 до моменту його вселення в спірну квартиру, оскільки належних та допустимих доказів понесення позивачем таких витрат з вини відповідачів, суду позивачем не надано. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача. Згідно ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів на користь держави судовий збір, пропорційно до частки задоволених позовних вимог з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial