Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в подальшому, користуючись ч.2 ст.31 ЦПК України позивач змінив підставу та предмет позову, та просив визначити місце проживання [PERSON], [INFO], разом з батьком за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Германівка, вул. Гагарін, буд.131 (а.с.44-45). Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що від спільного шлюбу з відповідачем народилася [PERSON], [INFO], яка була зареєстрована за адресою: [INFO]/37. Після розірвання шлюбу відповідач переїхала у м. Чернігів і дитина залишилася проживати разом з матірю за її адресою. Зазначає, що має бажання проживати з дитиною, піклуватися про неї, забезпечувати її життєві інтереси. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити позивачу. Відповідач пояснила, що позивач ніколи не виявляв бажання піклуватися про дитину, не цікавився її життям, не звертався до неї з приводу спілкування з дитиною. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Новозаводської районної у м.Чернігові ради, позовні вимоги не визнав, відповідно до висновку Новозаводської районної у м. Чернігові ради (а.с.93) , просив залишити місце проживання дитини з матірю. Представник служби у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області, якого ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17.06.2015 року залучено до участі у розгляді справи, у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Вислухавши сторони, дослідивши представлені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно з ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 160, ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Дитина народилась у період зареєстрованого шлюбу та який рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2011 року був розірваний (а.с.7). Судом встановлено, що батько та мати дитини проживають окремо. Батько [PERSON] позивач по справі, відбував покарання у Полицькій виправній колонії Рівненської області №76 (а.с.6). Відповідно довідки КП «ЖЕО-111» від 16.04.2014 року вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] (а.с.17). Згідно листа Управління освіти Чернігівської міської ради від 15.01.2013 року [PERSON], [INFO] відвідує дошкільний навчальний заклад №64 «Оленка» (а.с.15). Згідно висновку служби у справах дітей Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 27 липня 2015 року щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком встановлено, що батько дитини з часу розлучення жодного разу не бачився з дитиною, не спілкувався з нею, вихованням та матеріальним утриманням дитини не займався. На даний час дитина проживає разом з матірю, яка створила всі належні умови для проживання, нормального та повноцінного розвитку, належний догляд та виховання (а.с.93). Відповідно до пояснень відповідача, дитина проживає разом з нею. Згідно акту обстеження умов проживання відповідача, житлово-побутові умови проживання у доброму стані (а.с.94). Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд вважає, що визначення місця проживання дитини за місцем проживання батька не буде відповідати інтересам дитини. Крім того, батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матірю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed