Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсним заповіт, який вчинений 11.12.2015 року [PERSON] , який помер [INFO] , та посвідчений державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори Хмельницької області за реєстровим номером 1730. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер його двоюрідний брат [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири в [ADDRESS] . Спадкоємцем майна після смерті [PERSON] за законом був його батько [PERSON] . Він також звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. [PERSON] прийняв спадкове майно після смерті свого сина, так як проживав разом, однак не встиг оформити на своє ім`я правовстановлюючі документи, так як помер [INFO] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно - 2/3 частини квартири в [ADDRESS] . Також, він на протязі останніх років життя померлих піклувався про них, забезпечував медикаментами, продуктами харчування, допомагав в побуті. В той час, коли він звернувся до Кіцманської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, йому стало відомо, що померлим [PERSON] було складено заповіт від 11.12.2015р. на користь [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори Хмельницької області, зареєстрований в реєстрі за №1730. [PERSON] не міг свідомо вчинити заповіт, так як тривалий час до смерті страждав на психічні розлади та зловживав алкогольними напоями. Згідно довідки, наданої КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» від 27.10.2017р. за № 938, [PERSON] , 1930р.н., який проживав в м.Кіцмань, перебував на «Д» обліку у лікаря-психіатра з 06.04.2015р. з діагнозом: виражена судинна деменція змішаного ґенезу. Хворий двічі лікувався у психіатра амбулаторно у квітні 2015 року та у вересні 2015 року. Знявся з «Д» обліку у психіатра у зв`язку з виїздом за межі району у грудні 2015 року. З підстав, передбачених ст.ст.203, 215, 225 ЦК України, просив позов задовольнити. Позивач [PERSON] підтримав заявлені за позовом вимоги та пояснив, що [PERSON] з 1989 року являвся інвалідом ІІ групи після перенесеної на гортані операції, приблизно 10-12 років він взагалі не розмовляв, у гортані знаходилась трубка, потім, згодом, коли трубку забрали, він почав говорити, але мова його була нечітка та незрозуміла. У 2015 році він із сином померлого, [PERSON] , возили його до психіатра, оскільки [PERSON] плутався у думках, не орієнтувався у часі та просторі, особливо після смерті у 2013 році тітки Стасі, в основному його думки були пов`язані із минулим часом, він вживав спиртні напої, його поведінка була неадекватною, він годинами міг просидіти на лавці біля будинку, нікого не впізнавав, з усіма конфліктував. Коли помер син [PERSON] , він сам віддав його та свій паспорт сусідові, забувши про це. Після смерті сина [PERSON] приймав спадщину. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги з тих підстав, що заповіт, як правочин, вчинений особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій. Відповідач [PERSON] позову не визнала та, будучи допитана як свідок, показала, що її дідусь [PERSON] був нормальною людиною, ніяких розладів поведінки у нього не було. У 2015 році він самостійно приїжджав до них і на Пасху і на картоплю. Після смерті у грудні її дядька [PERSON], вони із матір`ю забрали дідуся до себе, він сам просив повезти його до нотаріуса, вони возили його в Теофіполь . У дідуся були проблеми лише із сечовиведенням, він мав хвору предміхурову залозу, мав катетер. У дідуся є рідна сестра - [PERSON] , з якою він спілкувався. Він самостійно ходив на пошту, у магазин, на базар, в амбулаторію. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову безпідставністю та не доведенням фактами та доказами, мотивування лише припущеннями, відсутністю доказів спорідненості позивача із померлим, а отже недоведеністю порушеного права позивача, відсутністю обґрунтування наявності у померлого такого захворювання, яке б позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріли справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири в [ADDRESS] . Спадкоємцем майна після смерті [PERSON] за законом був його батько [PERSON] . Позивач [PERSON] 07.07.2016 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 2/3 частини квартири в [ADDRESS] . 11.12.2015 року [PERSON] , який помер [INFO] , на користь [PERSON] вчинив заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори Хмельницької області за реєстровим номером 1730. Згідно довідки, наданої КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» від 27.10.2017р. за № 938, [PERSON] , 1930р.н., який проживав в м.Кіцмань, перебував на «Д» обліку у лікаря-психіатра з 06.04.2015р. з діагнозом: виражена судинна деменція змішаного ґенезу. Хворий двічі лікувався у психіатра амбулаторно у квітні 2015 року та у вересні 2015 року. Знявся з «Д» обліку у психіатра у зв`язку з виїздом за межі району у грудні 2015 року. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] її батько, коли приїхав до них, запропонував [PERSON] поїхати до нотаріуса, щоби скласти на неї, свою внучку, заповіт. Батько був адекватним та нормальним. Самостійно приїжджав до них у 2015 році, він любив поратися по господарству та допомагав їй, сам ходив на пошту, на базар. Син його, [PERSON], не допомагав батькові, зловживав алкоголем. Батькові ніби робили операцію на горлі, але чи мав він інвалідність, їй невідомо, він говорив тихо, але зрозуміло. Згідно показань свідка [PERSON] з 1977 року проживала із [PERSON] в одному під`їзді. У 2015 році він був неадекватним та агресивним, вона його боялась, бо він запитував у неї, чи можна йому приймати «віагру», та говорив, що хоче її. [PERSON] плювався у під`їзді, сварився із сусідами, вживав спиртні напої. У нього був «рак» гортані, інколи він говорив невнятно. Тьотя [PERSON] та [PERSON] скаржились на постійні сварки між ними. Після похорону [PERSON] одразу поїхав. Як вбачається з показань свідка [PERSON] , він, як лікар-психіатр, знав [PERSON] , який анонімно приводив до нього на лікування свого сина. У 2015 році, десь весною, його син та племінник приводили [PERSON] до нього, оскільки той став дратівливим, нікого не впізнавав та нічого не пам`ятав. [PERSON] знав, як його звати, але не орієнтувався, де він знаходиться. Він виставив діагноз «судинна деменція внаслідок зловживання алкоголем». То був консультативний облік. Через 4-5 місяців [PERSON] знову привів [PERSON] до нього для госпіталізації, але останній відмовився, як відмовився і стати на облік. У [PERSON] був «рак» горла і його мова була невнятною. На його думку [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій. Судинна деменція може мати різні причини, зокрема атеросклероз. Свідок [PERSON] показав, що знав [PERSON] з дитинства. Потім, у 2014-2015 роках, на початку 2016 року він орендував квартиру в тому будинку, його син. [PERSON], запрошував до себе, а [PERSON] годинами сидів у кімнаті, його не впізнавав, а коли він говорив, хто, тоді, пригадував. Було так, що він із сином обидної випивали. Також, [PERSON] міг годинами сидіти на лавці, аж доки він не заносив його додому. [PERSON] сам дав йому паспорти, свій та померлого сина, а потім звинуватив у викраденні. Після поховання сина [PERSON] він не бачив. Згідно показань свідка [PERSON] померлий [PERSON] був дивний, ходив і шукав собі жінки, то впізнавав, то не впізнавав людей, він переніс операцію на горлі і говорив не виразно, мав інвалідність. На похороні сина [PERSON] напоїла його. У 2015 році вона майже щодня бачила його випившим. Після похорону сина [PERSON] вона не бачила. Згідно Висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 450 від 16.10.2019 року, на час складання заповіту 11.12.2015 року [PERSON] виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді судинної деменції (недоумства), за своїм психічним станом не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. За умовами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. ВССУ в узагальненій судовій практиці розгляду цивільних справ про спадкування №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вказав, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст.225, ст.231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст.145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначені у статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року. У Висновку судово-психіатричного експерта за № 450 від 16.10.2019 року зазначено про абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Доводи представника відповідача, що Висновок судово-психіатричного експерта за № 450 від 16.10.2019 року є неповним, невмотивованим, необґрунтованим та таким, що складений з порушенням порядку проведення експертизи, суд не визнав обґрунтованими, оскільки такі нічим не підтверджені, ґрунтуються на суб`єктивному сприйнятті стороною об`єктивних обставин справи, і судом не призначалась комісійна експертиза. За вищенаведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі ст.ст.203, 215, 225, 1233, 1247, 1257 ЦК України,

Outcome: approved