Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, який мотивував ти, що 03.01.2015р. між ним та відповідачем по справі був укладений договір позики, а саме [PERSON] взяв у позивача в борг кошти в сумі 37100 дол. СІНА та 40000 грн., які зобов`язався повернути до 03.01.2020 року. Позивач наполягає, що відповідач борг у визначений сторонами строк не повернув, свої зобов`язання не виконав та ухиляється від їх виконання. Позивач 22.03.2018 року направив відповідний лист-вимогу відповідачу щодо повернення боргу, проте сума боргу не повернута відповідачем до цього часу. Таким чином позивач вважає свої права порушеними, а тому звернувся до суду із вказаним позовом яким просив стягнути із відповідача суму боргу в примусовому порядку. Дана справа розглядається в порядку загального позовного провадження на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 01.04.2019 року. Відповідач в судове засідання не прибув хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у порядку визначеному чинним законодавством в тому числі шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті суду. Позивач направив до суду клопотання відповідно до якого розгляд справи просив проводити за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а відповідач в судове засідання не з`явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив не подав, то суд розглядає справу за відсутності сторін, по матеріалах справи - заочно на підставі ухвали суду від 27.08.2020 року, що відповідає вимогам ст.. 280 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог, виходячи із наступних обставин. Відповідно до положень ст.ст. 13,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається із змісту розписки від 03.01.2015 року, [PERSON] узяв в позику у [PERSON] 37100 доларів США та 40000 грн., які зобов`язався провернути протягом п`яти років. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятому у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-бЗцсІЗ. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Разом із тим позивач наполягає, що відповідач взявши кошти в борг зобов`язувався їх повернути у строки визначені домовленістю між ними, а отже взяв на себе зобов`язання по повернення коштів у певні строки, однак своє зобов`язання не виконав, кошти не повернув та ухиляється від їх повернення продовжуючи при цьому користуватися коштами позивача. Будь-яких доказів на спростування доводів позивача відповідач не надав, хоча мав таку можливість. Таким чином відповідач взяв на себе відповідні зобов`язання з усіма відповідними правовими наслідками в тому числі і стосовно не виконання умов договору. Відповідно до ст.. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином суд приходить до висновку, що в даному випадку розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видавався боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач був повідомлений про необхідність повернення коштів у повному обсязі про що він і сам зазначав у вказаній вище розписці, про те свої зобов`язання не виконав, вказані вимоги проігнорував та кошти в обумовлений сторонами строк позивачу не повернув. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Позивач просить стягнути із відповідача суму в національній валюті за курсом НБУ станом на дату подачі позову що за розрахунком позивача складає 1000958 грн. (сума еквівалентна 37100 дол. США), а також просить стягнути 40000 грн., що разом буде становити 1040958 грн. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Частиною 1 ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Тому стягнення коштів у вигляді грошового еквівалента по відношенню до іноземної валюти не суперечить чинному законодавству та підлягає до задоволення. Суд також вважає, що з відповідача необхідно стягти судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплата якого стверджуються відповідними квитанціями від 28.02.2019 року. На підставі зазначеного та

Outcome: approved