Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої в результаті проведення антитерористичної операції в с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області, пізніше його уточнивши, посилаючись на те, що він є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. 16.07.2014 року в результаті проведення антитерористичної операції в с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області снарядами був знищений його житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також присадибні будівлі та споруди: літня кухня, погріб, огорожа. В результаті влучення снарядів будинок фактично був знищений, були знищені всі меблі: диван, стінка, двоспальне ліжко, 6 стільців, побутова техніка: телевізор, пральна машина автомат, особисті речі, одежа, посуд та інше. В результаті будинок має нежилий стан, потребує капітального ремонту і не може на даний час використовуватися його родиною для подальшого проживання в ньому. Відповідно до показників опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України спричинену матеріальну шкоду, яку він зазнав в результаті руйнування будинку, оцінює в 428 300,00 грн. Посилаючись на положення ст. 56 Конституції України, Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, 1172 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 15, 118, 119 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, ст. ст. 4, 8 Закону України «Про судовий збір», практику Європейського суду з прав людини, вважає, що відшкодувати спричинену йому руйнуванням будинку матеріальну шкоду повинні всі відповідачі по справі в солідарному порядку, оскільки всі вони брали участь у проведення антитерористичної операції. Представник позивача [PERSON], діючий на підставі договору про надання правової допомоги від 05.05.2017 року, у судовому засіданні пред»явлені уточнені позовні вимоги підтримав, вказавши, що матеріальна шкода повинна бути відшкодована позивачу Державою Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок державного бюджету на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 1166 ЦК України, оскільки спричинена вона позивачу внаслідок терористичного акту. Представник відповідача - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за довіреністю Вірченко Ю.М. у судовому засіданні пред»явлені позивачем уточнені вимоги не визнав, зазначивши, що організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначено Законом України «Про Кабінет Міністрів України». Відповідно до норм вказаного закону відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, не відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України. Правовою підставою для позовних вимог є положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно яких відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до частини першої статті 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів. Секретаріат Кабінету Міністрів України отримує кошти Державного бюджету України за бюджетним призначенням на забезпечення діяльності Кабінету Міністрів України. Для відшкодування матеріальних збитків, завданою надзвичайною ситуацією, Кабінетом Міністрів України розроблено порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим, фінансування робіт по усуненню наслідків надзвичайної ситуації, що узгоджується з положеннями статті 86 Кодексу цивільного захисту України щодо усунення наслідків надзвичайної ситуації місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування за умови цільового призначення бюджетних коштів. Представник відповідача - Державної казначейської служби України у судове засідання не з»явився, до суду надана заява з проханням слухати справу за відсутності представника Державної казначейської служби України, згідно поданих заперечень пред»явлені позивачем уточнені вимоги не визнані, зазначено, що Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов»язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України. Пунктом 8 статті 7 Бюджетного кодексу України затверджено принцип цільового використання коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров»ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб»єктами господарювання шляхом: -надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; -позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб»єктів господарювання; -будівництва житлових будинків для постраждалих; -закупівлі квартир або житлових будинків. Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до частини 8 статті 8 ЦПК України, до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом. А саме - щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу, яка узгоджується зі статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Однак, частиною 9 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб»єктам господарювання. В матеріалах справи позивач не зазначає про відмову від права власності на зруйнований будинок. Тобто, недотримання вимог частини 9 статті 89 Кодексу унеможливлює застосування інших норм Кодексу, а саме: забезпечення житлом позивача або виплати грошової компенсації за рахунок держави. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, вважає, що заявлені та уточнені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав: Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 19.09.2002 року, посвідченого зав. Другої артемівської державної нотаріальної контори Літвіновою В.А. 19.09.2002 року, та зареєстрованого у реєстрі за № 3073, на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (т. № 1 л. с. 5). Згідно акту обстеження технічного стану будинку [PERSON] з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, яка склалася 16.07.2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарадвми, складеного відповідною комісією, затвердженого Головою Серебрянської сільської ради В.П. Ходак, а також додатками до нього у вигляді фотокарток від 17.07.2014 року, проведено обстеження житлового будинку [PERSON] в [ADDRESS] з метою визначення збитків, понесених в результаті обстрілу реактивними снарядами 16.07.2014 року, та встановлено, що житловий будинок [PERSON] з господарчими приміщеннями для подальшого проживання та використання не придатний, зруйнований (т. № 1 л. с. 9). Згідно рішення Серебрянської сільської ради Артемівського району Донецької області від 22.09.2015 року № 6/50-318 «Про перейменування вулиць в населених пунктах Серебрянської сільської ради Артемівського району Донецької області, назви яких містять символіку комуністичного режиму» назва вулиці Піонерська в с. Серебрянка Донецької області після перейменування стала вул. Південна (т. № 1 л. с. 152-153). Згідно рішення виконавчого комітету Серебрянської сільської ради від 05.05.2016 року № 10 «Про присвоєння поштової адреси житловим будинкам та господарським спорудам с. Серебрянка, с. Григорівка Серебрянської сільської ради» непарному будинку володара домогосподарства [PERSON] по [ADDRESS] (т. № 2 л. с. 263-265). Зазначені обставини сторонами у справі не оспорюються. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач та його представник посилалися на Закон України «Про боротьбу з тероризмом» та положення ст. 1166 ЦК України, як підставу відшкодування заподіяної позивачу матеріальної шкоди, стверджуючи, що така шкода заподіяна внаслідок терористичного акту. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є\\ непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами іжнародного права. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим і Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання і терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313- VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно ст. 1 зазначеного Закону, терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI). Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій за території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014р. № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька та Луганська області - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, с. Серебрянка (Серебрянська сільська рада) Артемівського району Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-ІV «Про боротьбу з тероризмом», організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Відповідно до ст. 56 ЦПК України, держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно-правових документах. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014р. № 794-VІІ «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 цього Закону, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України, тому суд вважає, що належними відповідачами у даній справі повинні виступати Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державна казначейська служба України. Інші відповідачі - Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної Гвардії України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України - є неналежними відповідачами у справі, оскільки не повинні відповідати за заподіяну позивачу шкоду, тому позовні вимоги до цих відповідачів задоволенню не підлягають. Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Крім того, дані правовідносини регулюються також Кодексом цивільного захисту України. Відповідно до ст. 4 Кодексу цивільного захисту України, цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період. Відповідно до п. 24 ст. 2 Кодексу цивільного захисту України, надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності. До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (п. 4 ст. 5 Кодексу). Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільного захисту України, цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України. Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24). Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Частиною 1 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Відповідно до ч.10 ст.86 Кодексу цивільного захисту України, розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що в результаті влучення снарядів його будинок за адресою: [ADDRESS] був фактично знищений, що підтверджується актом обстеження технічного стану житлового будинку з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалася 16 липня 2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами. В результаті влучення снарядів будинок фактично був знищений, були знищені всі меблі: диван, стінка, двоспальне ліжко, 6 стільців, побутова техніка: телевізор, пральна машина автомат, особисті речі, одежа, посуд та інше. В результаті будинок має нежилий стан, потребує капітального ремонту і не може на даний час використовуватися його родиною для подальшого проживання в ньому. Спричинену йому в результаті руйнування будинку матеріальну шкоду він за власними розрахунками оцінює у 428 300,00 грн. Проте, будь-яких належних доказів на підтвердження розміру збитків, що призвели до завданої майнової шкоди, позивачем та його представником суду не надано. У судовому засіданні, навіть після надання судом відповідних роз'яснень, представником позивача клопотання про призначення та проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи не заявлялось. Частиною 9 ст.86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок державного бюджету здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Системний аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що, пред'являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, погодитись на добровільну передачу пошкодженого чи зруйнованого внаслідок терористичного акту будинку місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Згідно Протоколу засідання комісії з надання матеріальної допомоги мешканцям Артемівського району від 28.10.2014 року, рішенням вищеназваної комісії було рекомендовано голові Артемівської райдержадміністрації надати матеріальну допомогу у зв»язку з руйнуванням будинку під час проведення антитерористичної операції [PERSON], [INFO], зареєстрованому за адресою: [ADDRESS], на відновлення будівлі за адресою: [ADDRESS], - на відновлення будівлі у розмірі 10 000,00 грн. (т. № 2 л. с. 110-111). Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні і представник позивача. Таким чином судом встановлено, що позивач [PERSON] не звертався до місцевої державної адміністрації або органів місцевого самоврядування із пропозиціями про добровільну передачу пошкодженого будинку чи забезпечення її новим житлом замість зруйнованого. З огляду на положення ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України про нерозривну цілісність земельної ділянки і об'єкта нерухомості, розташованого на ній, які регулюють автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до нового власника нерухомості, позивачка не відмовилась і від земельної ділянки, на якій знаходиться належний їй житловий будинок. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні обставини та докази у справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необгрунтованими та приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через недоведеність реальної вартості завданої йому шкоди та відсутність його добровільної згоди на передачу всього об'єкта нерухомості місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування.

Outcome: dismissed