Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, з вимогами визнати за собою, [PERSON], право власності в порядку спадкування на 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS], яка відкрилась після смерті [PERSON]. На підставі протокольної ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON]. (а.с.100) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що [INFO] померла [PERSON], мати позивача. Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої входить 1/5 частина квартири [ADDRESS]. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом щодо майна покійної матері, в межах шестимісячного строку звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак як з'ясувалось, що за життя мати залишила заповіт, заповідала належну їй на праві власності частину квартири своєму сину [PERSON], брату позивача. Після спливу визначеного законодавством строку для прийняття спадщини, позивач звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частину квартири, у відповідь на подану заяву отримав від державного нотаріуса роз'яснення, що спадкоємець за заповітом [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, яка нотаріально не засвідчена, в подальшому до нотаріуса спадкоємець за заповітом не з'явився, тому спадщина залишилась не прийнятою, при цьому рекомендовано позивачу, як спадкоємцю за законом, вирішити питання про доведення своїх прав на спадщину в судовому порядку. Представник відповідача - Київської міської ради, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, відповідач подав до суду письмові заперечення по суті предмету спору, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки Київська міська рада не є належним відповідачем у справі, та слухати справу у відсутності представника відповідача. (а.с.59-60) Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 05 лютого 2013 року (актовий запис №141). (а.с.26) За життя [PERSON] оформила заповіт датований 26 травня 2011 року, за змістом якого на випадок своєї смерті заповідала належну їй на праві приватної власності 1/5 частину квартири [ADDRESS], синові - [PERSON]. (а.с.82 зворот) Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Як підтверджується матеріалами спадкової справи №356/2013 щодо майна померлої [INFO] [PERSON], яка заведена Сьомою Київською державною нотаріальною конторою, 30 липня 2013 року [PERSON] звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті матері - [PERSON]. (а.с.76) 03 серпня 2013 року [PERSON], спадкоємець за заповітом, направив на адресу Сьомої Київської державної нотаріальної контори заяву про намір прийняти спадщину після смерті матері - [PERSON]. (а.с.79) 10 серпня 2013 року Сьомою Київської державною нотаріальною конторою повідомлено [PERSON], що його заява про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] не може бути прийнята до уваги, оскільки надійшла до нотаріальної контори вже після спливу строку про прийняття спадщини, зазначеного ст.1270 Цивільного кодексу України. 16 липня 2015 року Сьомою Київської державною нотаріальною конторою повторно направлено на адресу [PERSON] повідомлення, що для встановлення кола спадкоємців йому необхідно надати документи, які б підтверджували факт прийняття спадщини (оскільки заява [PERSON] надійшла після спливу строку для прийняття спадщини і оформлена неналежним чином), роз'яснено, що в разі ненадходження доказів підтвердження факту прийняття спадщини, свідоцтво про право на спадщину за законом. (а.с.88) Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право. Згідно довідки житлової ремонтно-експлуатаційної організації №418 (форма №3) станом на червень 2013 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ( з 2002 року), [PERSON] ( з 1990 року), [PERSON] ( з 1992 року). (а.с.77) Спадкодавець [PERSON] була зареєстрована за вищевказаною адресою з 1973 року по день смерті - [INFO], виписана 21 лютого 2013 року. (а.с.76 зворот) Таким чином, [PERSON], спадкоємець за заповітом, який на час відкриття спадщини не проживав разом зі спадкодавцем, в межах визначеного законодавством строку не подав до нотаріальної контори належним чином оформлену заяву про прийняття спадщини, відомості щодо наявності рішення суду про встановлення [PERSON] додаткового строку для прийняття спадщини в матеріалах спадкової справи відсутні, тому в силу положень ч.1 ст.1272 ЦК України [PERSON] вважається таким, що не прийняв спадщину за заповітом після смерті матері - [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст.1271 Цивільного кодексу України, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Як роз'яснено у в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст. 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину, і лише за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Враховуючи встановлені судом обставини, які підтверджують той факт, що спадкоємець за заповітом [PERSON] є таким, що не прийняв спадщину за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], крім позивача [PERSON], спадкоємця першої черги за законом, інші спадкоємці відсутні, тому належним відповідачем по даній справі є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, в даному випадку Київська міська рада. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя [PERSON] належало наступне майно, а саме: 1/5 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, видане 20 листопада 1994 року Відділом приватизації житла Харківської районної держадміністрації м. Києва. (а.с.23) Після смерті [PERSON], право власності на вищезазначене нерухоме майно перейшло в порядку спадкування за законом спадкоємцю першої черги за законом - сину [PERSON], який у встановленому порядку прийняв спадщину, однак у встановленому порядку не отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно, в той же час обставин, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] за життя набула або володіла нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача, потенційного спадкоємця, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи судом не встановлено. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв'язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до норм чинного законодавства позивач належним чином прийняв спадщину після померлої матері [PERSON], однак не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем [PERSON], спадкоємцем першої черги за законом, права власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ( ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Київської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved