Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального закладу охорони здоровя «[PERSON] первинної медико-санітарної допомоги Богодухівського району», в якому просить: поновити його на роботі в якості водія автотранспортних засобів в Комунальному закладі охорони здоровя «[PERSON] первинної медико-санітарної допомоги Богодухівського району», стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2017 року до дня поновлення на роботі, який на час предявлення позову становить 3\~200 грн. та відшкодування спричиненої моральної шкоди в сумі 3000 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Позивач позов мотивує тим, що в КЗОЗ «[PERSON] первинної медико-санітарної допомоги Богодухівського району» він працював в якості водія автотранспортних засобів з 01 жовтня 2013 року. 28 лютого 2017 року ним була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП. Адміністрація закладу в цей же день звільнила його і видала трудову книжку, незважаючи на те, що він мав намір продовжувати виконання трудових обовязків, оскільки при відсутності у заяві прохання про звільнення його до закінчення строку попередження, передбаченого ст. 38 КЗпП, розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору до настання двотижневого строку являється незаконним. Середня заробітна плата за останні 2 місяці роботи (січень-лютий) складає 3\~200 грн., вимушений прогул склав 1 місяць, а отже борг за час вимушеного прогулу складає 3200 грн. Крім того, внаслідок незаконного звільнення йому було завдано моральної шкоди, яка виразилась в тому, що він був безпідставно позбавлений права на отримання заробітку, внаслідок чого був змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім»ї. Також, постійне хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та сім,ю, тримали в постійній нервовій та психологічній напрузі. Незаконне звільнення призвело до того, що він постійно думав, як та куди влаштуватись на роботу, оскільки звільнення відбулось раптово та без будь-яких законних підстав, що спричинило моральні страждання. Тому вважає, що внаслідок незаконного звільнення йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 3\~000 грн. Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що у нього виник конфлікт зі старшим водієм, після чого його викликали до керівника, який сказав, щоб він звільнявсь з роботи. Зазначив, що заяву про звільнення він не писав, та йому не відомо хто її писав, проте підтвердив, що підпис під заявою його та він передав її до відділу кадрів. Повідомив, що він мав намір продовжувати працювати до літа. Не заперечив того, що з ним було проведено розрахунок у день звільнення, він отримав заробітну плату за лютий місяць та в цей же день його було ознайомлено з наказом про звільнення та отримав трудову книжку, про що розписався в журналі про отримання трудової книжки. Крім того, повідомив, що у лютому місяці 2017 року, відносно нього було складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп»яніння. Просив позов задовольнити в повному обсязі, оскільки він мав намір ще працювати на посаді водія, проте його змусили звільнитись, в результаті чого ним було перенесено і моральні страждання, які полягають в тому, що через дану ситуацію він змушений був нервувати. Представник позивача, [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав пояснив, що дійсно заяву про звільнення було підписано [PERSON] особисто, але сам текс заяви він не писав, не зазначав дату звільнення, не вказував причини з якої його повинні були звільнити в день написання заяви, і не мав наміру звільнятись в цей же день, він хотів ще відпрацювати два тижні. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Пояснила, що дійсно [PERSON] 01 жовтня 2013 року був прийнятий в Комунальний заклад охорони здоровя «[PERSON] первинної медико-санітарної допомоги Богодухівського району» на посаду водія амбулаторної загальної практик-сімейної медицини м. Богодухів по переводу з КУОЗ Богодухівська ЦРЛ. 28 лютого 2017 року позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП, на підставі заяви. При звільненні позивача [PERSON] було чітко дотримано вимоги трудового законодавства України та інших нормативно-правових актів, оскільки від [PERSON]Д була прийнята заява про звільнення, на підставі якої було сформовано наказ про звільнення, яким було визначено про ведення остаточного розрахунку з працівником, а саме: проведено розрахунок по заробітній платі та виплачено компенсацію за невикористані відпустки. Також відмітила те, що дійсно у заяві не зазначено причини з якої просить звільнити в день написання заяви, але [PERSON] усно повідомив, про те що звільняється за станом здоров»я. Заяву про звільнення було передано ним особисто у відділ кадрів, її було перевірено працівником кадрової служби та зареєстровано і після цього передано керівнику для прийняття рішення. Звільнено позивача було в той день в який він зазначив у своїй заяві. В той же день з ним було проведено повний розрахунок, ознайомлено з наказом про звільнення та видано трудову книжку. Просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Відповідно до положень норм ЦПК України, щодо обов`язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, пред`явлений позов розглядається виключно в межах заявлених вимог. Згідно ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних…судах\~\~розглядаються трудові спори за заявами: 2)працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних в частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Судом встановлено, що наказом № 13-к від 28 лютого 2017 року, [PERSON] водія автотранспортних засобів амбулаторії загальної практики сімейної медицини м . Богодухів, було звільнено із займаної посади 28.02.2017 року згідно ст.. 38 КЗпПУ за власним бажанням. Нараховано компенсацію за невикористану щорічну відпустку загальною тривалістю 12 календарних днів ( з яких 10 календарних днів основної щорічної відпустки, 2 календарних дні щорічної додаткової відпустки) за період 01.10.2016 р. по 28.02.2017 р. Підставою зазначено : заява [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпПУ, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно заяви на ім»я головного лікаря КЗОЗ «ЦПМСД» [PERSON], [PERSON] просить звільнити його з роботи за власним бажанням 28.02.2017 року. Згідно журналу реєстрації заяв працівників, 28.02.2017 року [PERSON] надав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням 28.02.2017 року. Відповідно до Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, [PERSON] 28.02.2017 року було отримано трудову книжку ( підстава наказ № 13-к). Згідно Журналу реєстрації наказів з кадрових питань тривалого строку зберігання, [PERSON], водія автотранспортних засобів АЗПСМ, було звільнено за власним бажанням 28.02.2017 року. Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що він не писав заяви про звільнення та не зазначав дати з якої просить його звільнити з роботи, оскільки в судовому засідання позивач не заперечив, що заяву на звільнення від 28.02.2017 року було підписано ним особисто. Крім того, позивач не заперечив, того, що дійсно в день звільнення, а саме 28.02.2017 року, йому було видано трудову книжку, що також підтверджується його підписом в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Тому, суд приходить до висновку, що волевиявлення позивача щодо звільнення із займаної посади 28.02.2017 року, було добровільним. Відповідно до постанови Богодухівського районного суду Харківської області від 20 березня 2017 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано у відношенні нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 10\~200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Згідно змісту вищевказаної постанови, 24.02.2017 року о 16.05\~ год. по вул. Молодіжній м. Богодухів Харківської області [PERSON],\~ керуючи автомобілем ЗАЗ 110206 д.н.з. [NUMBER], відмовився від проходження огляду на стан алкогольного спяніння. Враховуючи, вищевказану постанову, суд вважає, що у заявника були достатні підстави для написання заяви про звільнення у строк, який ним зазначено, оскільки йому було відомо про складення у відношенні нього протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп»яніння, і подання заяви про звільнення було зумовлено неможливістю його подальшої роботи на посаді водія, саме ця причина стала підставою для звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки про проведення повного розрахунку № 02-17/198 від 21.04.2017 року, [PERSON] на дату звільнення нараховано заробітну плату всього 4\~334,12 грн., в тому числі посадовий оклад 2\~265,60 грн., надбавка за класність 472 грн., доплата до мінімальної заробітної плати 462, 40 грн., компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки 1\~134,12 грн. Утримано податок на доходи фізичних осіб 780,14 грн., військовий збір 65,01 грн. Перераховано на картковий рахунок власника ( працівника) заробітну плату в сумі 3\~488,97 грн. Як було зазначено в судовому засіданні представником відповідача, та не заперечувалось позивачем, йому було виплачено кошти в день звільнення. Отже, позовні вимоги позивача в частині поновлення на роботі та стягненні на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягають, оскільки волевиявлення про звільнення з роботи було добровільним, у позивача були наявні підстави для звільнення в скорочений термін, а саме неможливість виконання роботи водія, заява на звільнення підписана ним особисто, та всі належні при розрахунку кошти було йому виплачено. Позивач також просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Оскільки, суд відмовляє в задоволенні позову в поновлення на роботі, тому вважає, що немає підстав і для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, так як позивачем не доведено порушення його права та в частині відшкодування інших витрат. Відповідно до ст.. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] та його представник не довели своїх позовних вимог, що є їх обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагальності процесу, розяснював сторонам їх права та обовязки.

Outcome: dismissed