Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, вказуючи на те, що 17.01.2017 року між ним та ТОВ Національна лізингова компанія «Люкскар» було укладено договір ревардинга № 76887-32 на купівлю автомобіля Cheri Taggo 1.8 Comfort, в якому була погоджена ціна автомобіля в сумі 187000 грн. та його комплектація. На підставі цього йому було надано рахунок на оплату авансового платежу в сумі 37400 грн. та комісію в сумі 374 грн. Він сплатив вказану суму, але автомобіль не отримав. Пізніше виявилося, що його обманули, оскільки кошти ним сплачені в сумі 37400 грн. та 374 грн. виявились платою за організацію та оформлення договору, а він вважав, що це часткова оплата транспортного засобу. А тому позивач просить суд визнати недійсним договір ревардингу № 76887-32 від 17.01.2017 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Національна лізингова компанія «Люкскар» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна лізингова компанія «Люкскар» на його користь грошові кошти в сумі 37400 грн. і комісійний збір в сумі 374 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав. Пояснив, що позивач знайшов оголошення відповідача про продаж автомобіля у мережі Інтернет та звернувся до нього. Домовившись про придбання автомобіля за 187000 грн., поїхали з дочкою у м. Харків, на зазначену представником відповідача адресу. Там, ще до підписання будь-яких документів, представники відповідача наполягли на необхідності сплати 37400 грн. на вказаний ними рахунок, як перший внесок за автомобіль. Після оплати надали для підписання договір і пообіцяли, що автомобіль буде доставлено у м. Чернігів наступного дня. Але автомобіль доставлений не був. Уважно прочитавши договір, позивач зрозумів, що його обманули, зазначивши у договорі несправедливі умови. Крім того, у телефонних розмовах представники відповідача всіляко відмовляли у наданні автомобіля та навіть у тому, щоб підтвердити його наявність. Тому, 19.09.2017 року направив відповідачеві листа з вимогою розірвати договір. Але відповіді до цього часу не отримав. Представник відповідача в судове засідання повторно не з»явився, про причини неявки не повідомив. Зі згоди представника позивача суд розглядає дану справу у заочному порядку на підставі ст. 224 ЦПК України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є дочкою позивача. У лютому 2017 року разом з батьком знайшли оголошення в мережі Інтернет про продаж автомобіля за привабливою ціною. Зателефонували, домовились і поїхали у м. Харків за вказаною адресою фірми. Там відразу зняли ксерокопію батькового паспорта та надали на оплату рахунок 37400 грн. Зазначили, що це авансовий внесок за машину і його необхідно платити терміново, щоб «забронювати» автомобіль. Вказану суму, разом з комісією 1% сплатили. Після цього дали підписати договір (не читаючи зміст) і запевнили, що автомобіль доставлять наступного дня. Але цього не сталося. А прочитавши уважно умови договору, зрозуміли, що це обман. Потім неодноразово телефонували відповідачу і пропонували сплатити всю суму відразу, щоб отримати машину. Але там відмовляли під різними приводами, казали, що за умовами договору треба мінімум 1 рік користуватися «безпроцентним кредитом», або пропонували заплатити одноразово суму, яка значно перевищувала договірну вартість автомобіля. Автомобіль, також, під різними приводами відмовлялися надати, а також відмовлялися його навіть показати. Заслухавши учасників, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 17 січня 2017 року [PERSON] уклав з ТОВ Національна лізингова компанія «Люкскар» договір ревардинга № 76887-32 (Далі - Договір) з додатками. В цей же день, 17 січня 2017 року позивач сплатив на користь відповідача вартість фінансування у сумі 37400 грн. та 374 грн. комісійного збору, що підтверджується квитанцією та виданими відповідачем рахунками. Сторона позивача стверджує, що вказана оплата здійснена до підписання Договору. Стороною відповідача дане твердження не спростовано. 19.02.2017 року позивач направив відповідачеві листа з вимогою розірвати Договір. Товаром, згідно п. 3.1 Договору виступає автомобіль Cheri Taggo 1.8 Comfort. Вартість предмета ревардинга згідно додатку № 2 до Договору складаєу 187000 грн. Відповідно до п. 2.1 Договору Постачальник (відповідач) зобов»язується придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно (Товар), а Отримувач (позивач) зобов»язується прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами Договору. Згідно п. 3.3 Договору товар є власністю постачальника до моменту переоформлення права власності на Отримувача. Відповідно до п. 5.1, 5.2 Договору товар передається в користування Отримувачеві протягом строку, який становить не більше 150 робочих днів з моменту сплати отримувачем на рахунок Постачальника Першого Ревардингового Платежу за передачу товару. Отримувач має право сплачувати Перший Ревардинговий Платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання Договору. Перший Ревардинговий Платіж може бути сплачено у повному обсязі достроково 12 місяців лише за письмовою згодою сторін. За дострокову сплату Першого Ревардингового Платежу без письмової згоди сторін нараховується штраф у розміні 30% від вартості Товару. Згідно п. 12.11 у випадку розірвання даного Договору Отримувачем до підписання акта приймання-передачі Товару, постачальник повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Першого Ревардингового Платежу. В такому випадку вартість фінансування даного Договору Отримувачу не повертається. Відповідно до розділу І Договору: Ревардинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору Ревардингу. Однак, діючим цивільним законодавством не врегульовано правовідносини, що виникають з договору ревардингу. Тому суд, на підставі ст. 8 ЦК України, при вирішенні даної справи керується правовими нормами ЦК України, інших актів законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (застосовує аналогію закону). Як вбачається з положень оскаржуваного Договору, він містить у собі ознаки договору лізингу, найму та купівлі-продажу транспортного засобу. Про це свідчить і сам Договір, у п. 8.13 якого вказано, що Постачальник здійснює лізингову діяльність. Згідно ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 3.6 Договору передбачено, що постачальник не відповідає перед Отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. В той же час, Договір не містить вказівки яка саме особа є продавцем та де вона знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Зазначені умови спірного Договору суперечать вимогам ч. 1 ст.808 ЦК України, яка передбачає, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином у вказаному договорі суттєво обмежені права позивача по відношенню до Постачальника у разі неналежного виконання останнім обов'язків, передбачених договором та законом. Звужені обов'язки постачальника, які передбачені ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, оскільки за даним Договором лише п.4.1.1. передбачено єдиний обов'язок постачальника передати у користування та володіння отримувача товар в порядку, встановленому цим договором (передати у власність обов'язок відсутній), повністю виключена відповідальність постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та його належної якості, одночасно значно розширені права постачальника. Положеннями розділу 12 Договору встановлено жорстку односторонню відповідальність Одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист пав споживачів». Передбачена у розділі 1 договору та додатку №2 до нього оплата вартості фінансування договору у розмірі 37400грн., виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). У постанові від 16 грудня 2015 року (№ 6-2766цс15) Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій і залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено позовні вимоги та визнано недійсним договір фінансового лізингу й стягнуто з відповідача на користь позивача авансовий платіж, виходив з того, що згідно із частиною другою статті 18 Закон № 1023-XII умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Аналіз змісту спірного Договору показує, що в ньому суттжєво обмежені, (а деякі взагалі виключені) права Одержувача Товару як споживача відносно Постачальника у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.6. договору); значно звужені обов'язки Постачальника, який в данному договорі виступає лізингодавцем, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України; повністю виключена відповідальність Постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та передачі товару належної якості, одночасно значно розширені права постачальника. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, оскаржуваний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що оспорюваний Договір нотаріально посвідчено не було. Відповідно, виходячи з положень частини першої статті 220 ЦК України у зв'язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15. На підставі викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для визнання договору недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки позивач на рахунок відповідача сплатив на виконання договору вартість фінансування в сумі 37400 грн. та комісію 374 грн., то зазначені кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved