Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», в якій просив визнати недійсним кредитний договір №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством «Акцент-Банк», стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач, в особі свого представника, зазначав, що 14.04.2017 р. ФОП [PERSON] позивачу було запропоновано укласти договір щодо придбання та встановлення металопластикових вікон у його домоволодінні. ФОП [PERSON] позивачу було запропоновано звернутися до представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» для з`ясування можливості та умов отримання кредиту на оплату придбання встановлення металопластикових вікон. Представником АТ «Акцент-Банк» запропоновано позивачу з метою з`ясування чи може банк надати йому кредит, скласти та подати до банку заяву позичальника №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017 р. Така заява була складена представником банку та підписана позивачем. Кредитний договір як окремий документ позивач не складав та не підписував. В подальшому АТ «Акцент-Банк» повідомив позивача про виконання з боку банку кредитного договору №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017 року, в частині надання кредитних коштів шляхом перерахування коштів на СПД [PERSON] . Позивач, посилається на те, що спірний №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017 р. є недійсним, оскільки укладений з використанням нечесної ділової практики, а також з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, наголошував на тому, що позивач не мав будь-яких правовідносин з СПД [PERSON] , не отримував від зазначеного суб`єкта товарів та/або послуг. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2018 року позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання недійсним договору прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження. 15 листопада 2018 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що позивач підписав Заяву позичальника, Довідку про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту та Графік погашення кредиту, що разом складають кредитний договір (разом з Умовами та Правилами, що розміщені на сайті Банку) і містять особистий підпис позивача. Крім того, кредитний договір відповідає формі, встановленій законом та містить усі необхідні реквізити, позивача повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка включає комісію, тобто платіж пов`язаний з кредитом. Крім того, представник відповідача просить у разі визнання кредитного договору застосувати наслідки недійсності правочину згідно до ч.1 ст. 216 ЦК України та ч.1 ст. 1057-1 ЦК України. У відзиві міститься клопотання про залучення в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Фізичну особу-підприємця [PERSON] . Суд залишає дане клопотання без задоволення. Так, відповідно до ч.1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. В даному випадку оспорюваний кредитний договір укладений між [PERSON] та АТ «Акцент-Банк». Відповідачем не обґрунтовано, яким чином рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки ФОП [PERSON] . З огляду на викладене суд не має правових підстав для задоволення відповідного клопотання відповідача. 22 листопада 21018 року представником позивача надано відповідь на відзив з викладенням правових висновків Верховного суду в підтвердження позиції за позовними вимогами, а також спростуванням позиції відповідача. 11 грудня 2018 року відповідачем подано заперечення, в яких наголошує на відповідності форми договору вимогам законодавства, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, повідомлялися своєчасно і належним чином. Представником позивача подано клопотання про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно і належним чином, у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу без його участі. Інших заяв та клопотань від сторін не надійшло. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 14.04.2017 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір індивідуального замовлення №00004. Відповідно до умов цього договору виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкції за відповідними розцінками, а замовник оплатити та прийняти готові вироби відповідно до умов дійсного договір. Вартість виробів становить 16\~360,00 грн. відповідно до договору. Договір не містить умов про оплату вартості виробів за рахунок кредитних коштів. 14.04.2017 р. [PERSON] подав заяву позичальника АВH0RG173180011085 до АТ «Акцент-Банк». Заява була складена безпосередньо представником АТ «АКЦЕНТ-БАНК» Сосненко Ю.В. та підписана позивачем. Відповідно до п. п. 1-5 Заяви сума та валюта кредиту становить 17\~014,40 грн. Строк кредиту становить 36 місяців з 14.04.2017 року до 13.04.2020 року включно. Відсоткова ставка (фіксована) становить 0,12 % річних. Єдиноразова винагорода за надання фінансового інструменту становить 654,40 грн. Щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 680,59 грн. Крім того, [PERSON] підписав довідку про умови кредитування, відповідно до якого клієнт підтверджує, що А-Банк письмово проінформував особу про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, довідку про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, а також графік погашення кредиту відповідно до договору. Відповідно до п. 9 Заяви позичальника, кредит надається Позичальнику на наступні цілі: оплати/часткової оплати згідно з переліком (надалі Товар) шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок СПД [PERSON] («надалі продавець»). Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 11 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Зі змісту спірного договору вбачається, що такий кредитний договір відповідає зазначеним критеріям та відповідно є споживчим. У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. За положеннями частини п`ятої статті\~11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним,\~вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо\~плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до\~статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як\~під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Пунктами 4-6 кредитного договору передбачено сплату єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту 654,40 грн., щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 680,58 грн., а також те, що позичальник, при здійсненні погашення за кредитом, сплачує банку за розрахунково-касове обслуговування платню в розмірі, вказаному на Умовах та Правилах Банку. За правилами частини першої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої\~статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Суд з урахуванням правових позицій, висновлених Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016\~року у справі № 6-1746цс16, Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2019 р. у справі №666/4957/15 та у постанові від 06 червня 2018 року у справі №766/1497/16-ц, дійшов висновку про те, що умови пунктів 4-6 кредитного договору №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017 р. є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору. Відповідно до\~статті 217 ЦК України\~недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до п. 3 кредитного договору, відсоткова ставка (фіксована) за кредитом складає 0,12%. Зі змісту Графіку погашення кредиту вбачається, що загальна сума відсотків за користування кредитом за період з 14.04.2017 р. по 13.04.2020 р. складає 32,79 грн. Визнання недійсними п. 4-6 кредитного договору, які передбачали сплату «винагороди за надання фінансового інструменту» фактично позбавляє кредитний договір економічного сенсу для банку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що без включення до спірного договору недійсної частини п. 4-6 кредитного договору, кредитний договір №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017 р. не був би укладений. Крім того, суд враховує, що визнання недійсними п. 4-6 кредитного договору зумовлює зміну інших положень договору. Так, сума єдиноразової винагороди включена до суми валюти кредиту (п. 1 кредитного договору), сума щомісячної винагороди включена до розрахунку щомісячних платежів (п. 7 кредитного договору), суми єдиноразової та щомісячної винагороди включено до Максимального розміру вимоги («абсолютне значення подорожчання кредиту»), яка забезпечується предметом застави (п. 11 кредитного договору). Визнання недійсними п. 4-6 кредитного договору також зумовлює зміну Графіку погашення кредиту та змісту Довідки про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, які відповідно до п. 11 кредитного договору є його невід`ємними частинами. На підставі викладеного з урахуванням ст. 217 ЦК України та ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку про визнання кредитного договору №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017 р. недійсним у цілому. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: зокрема дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Відповідно до п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Спірний договір не містить дата видачі кредиту, порядку зміни і припинення дії договору; прав та обов`язків сторін, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Вказане свідчить про невідповідність спірного договору вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та . Згідно з ч.1 ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. У відзиві на позовну заяву АТ «Акцент-Банк» звернувся до суду із заявою про застосування ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання спірного договору недійсним. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення зазначеної заяви відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позивач у позовній заяві зазначав, що грошові кошти він від відповідача на виконання кредитного договору не отримував, будь-яких правовідносин з СПД [PERSON] не мав. Посилання АТ «Акцент-Банк» на те, що кошти обумовлені кредитним договором отримав позивач, оскільки за його розпорядженням Банк перерахував кошти з кредитного рахунку позивача на рахунок його контрагента, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що на ім`я позивача в порядку встановленому главою 72 ЦК України відкрито рахунок (відсутній договір та/або заява позивача про відкриття такого рахунку), з якого було списано грошові кошти згідно меморіальних ордерів від 14.04.2017 р. на користь СПД [PERSON] в сумі 16\~360,00 грн. та на користь [PERSON] в сумі 654,40 грн. Крім того, в матеріалах справи відсутнє розпорядження позивача на перерахування коштів. Пункт 9 кредитного договору визначає лише мету отримання кредиту та не може вважатися розпорядженням про перерахування грошових коштів з рахунку. Посилання відповідача на п. 2.7.4.1.2 Умов і правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк» розміщених на сайті відповідача є безпідставним, оскільки такі Умови та правила надання банківських послуг, не містять підпису позивача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.04.2017 р. шляхом підписання заяви. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та правила надання банківських послуг, розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент укладення спірного договору взагалі містили умови, на які посилається відповідач. Зазначені правові позиції є усталеними, зокрема містяться в постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №175/4576/14-ц, Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 р. у справі № 342/180/17. Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту отримання [PERSON] коштів на виконання кредитного договору від АТ «АКЦЕНТ-БАНК». Тому за даних обставин не вбачається застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ч.1 ст. 216 та ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України. Інші аргументи наведені в процесуальних документах відповідача не спростовують висновків суду. На підставі викладеного і

Outcome: approved