Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. В обґрунтування позову зазначає, що постановою суду від 31.08.2018р. водія [PERSON] , який керував тролейбусом та перебував у трудових відносинах з відповідачем, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. При ДТП транспортному засобу позивача було завданого матеріальних збитків. Вказує, що згідно звіту матеріальний збиток, завданий майну позивача, становить 184 530,05грн. оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була забезпечена договором страхування, то страховою компанією було відшкодовано 48 000,00грн. Решта суми відповідач в добровільному порядку не відшкодував. Ухвалою суду від 15 березня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 13 травня 2019 року у справі призначалася судова автотоварознавча експертиза, провадження у справі зупинялося. Ухвалою суду від 23 вересня 2019 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду у судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог. Так, у заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 140 028,25 грн. матеріальної шкоди, 10 000,00грн. моральної шкоди, 3 321,28 грн. витрат по сплаті судового збору, 1 015,20 грн. витрат на проведення судової автотоварозначвї експертизи, 15 883,18грн. витрат на професійну правничу допомогу. Представник відповідача позовні вимоги заперечила з підстав, викладених у відзиві від 09.04.2019р. та запереченнях на заяву про збільшення розміру позовних вимог від 4 грудня 2019 року. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив таке. Так, 12.08.2018 року о 15 год 35 хв в м. Луцьку по вул. Винниченка, 30 водій [PERSON] , керуючи тролейбусом Jeleз PR 110 ET 214, не вибрав безпечної швидкості руху, був уважний, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем OPEL OMEGA [NUMBER], який зупинився попереду, після чого автомобіль OPEL OMEGA [NUMBER] відкинуло по інерції на автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. [NUMBER] , який зупинився попереду. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.08.2018 року у справі №161/13178/18 [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено на останнього адміністративне стягнення у виді штрафу. Постанова набрала законної сили 11.09.2018 р. (а.с. 14). Згідно з ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода завдана майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною 2 статті 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідачем не надано суду ніяких доказів на підтвердження, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до статей 1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. На підставі ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Як встановлено матеріалами справи власником джерела підвищеної небезпеки, а саме тролейбусу, на якому було скоєно ДТП, є Комунальне підприємство «Луцьке підприємство електротранпорту», а водій [PERSON] , який ним керував в момент зіткнення, перебував із даним підприємством у трудових відносинах та виконував трудові обов`язки. На момент вчинення ДТП між відповідачем та приватним акціонерним товариством «СК АСКО ДС» діяв договір страхування від 12.01.2018 року В№ 288577 (а.с. 38-41), предметом якого є майнові інтереси страхувальника та інших осіб, керуючих забезпеченим транспортним засобом на законних підставах, пов`язаних з відшкодуванням збитку, заподіяного майну третіх осіб, внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Позивач звернувся до експерта для проведення експертизи та визначеності матеріальних збитків, завданих власнику транспортного засобу. Так, відповідно до звіту дослідження спеціаліста-автотоварознавця №26/08/2018А від 10.09.2018р., складеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] матеріальний збиток, завданий позивачу пошкодженням автомобіля, становив 184 530,05 грн. (а.с. 17-37). Позивачу страховою компанією було виплачено страхового відшкодування у розмірі 48 000,00 грн. 28.01.2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача про відшкодування йому 136 530,05 грн. матеріальної шкоди, однак відповідачем було відмовлено у виплаті, лист від 05.02.2019р. №06-05/243 (а.с.43, 44). В зв`язку із відмовою КП «Луцьке підприємство електротранпорту» в добровільному порядку відшкодувати суму спричиненої матеріальної шкоди, він змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав за охоронюваних законом інтересів. Разом з тим, в межах справи було призначено судову автотоварознавчу експертизу. Так, відповідно до висновку експерта Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 11.09.2019р. №53 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля OPEL OMEGA [NUMBER], внаслідок пошкодження під час ДТП, що мало місце 12.08.2018 року, складає 146 835,70грн. (а.с. 71-75). Власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. Оскільки, від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року № 6-49цс14 у справі за позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Відповідач не надав суду достатніх, належних, допустимих, переконливих доказів на спростування зазначеного у висновку експерта розміру величини втрати товарної вартості транспортного засобу, що належить позивачу. Судом встановлено, що внаслідок дій відповідача позивачу спричинена майнова шкода у розмірі 146 835,70 грн. Страховою компанією «АСКО ДС» відшкодована частина даної суми, а саме у розмірі 48 000,00 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) на суму 98 835,70 грн. підлягає стягненню з відповідача. Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги в частинні стягнення матеріальних збитків обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню частоково. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 10 000,00 грн. моральної шкоди, мотивуючи порушенням нормального ритму життя, душевними та психологічними стражданнями. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як вбачається із п. ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, моральні страждання позивача, які він зазнав, суд дійшов висновку, що із відповідача на його користь слід стягнути 3 000,00грн. у відшкодування моральної шкоди. Щодо розподілу судових витрат по справі, суд зазначає таке. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із проведенням експертизи. Так, зокрема позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 15 883,18грн. Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Відповідно до ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 15.05.2019 року у справі №308/15007/15-ц вказав, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). В підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучає до матеріалів справи договір про надання правової (професійної правничої) допомоги (по цивільній справі) від 20.02.2019р. №13, описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідним для надання правничої допомоги, із зазначенням справи №161/4333/19, меморіальними ордерами від 20.02.2019р., 12.11.2019р., 16.11.2019р. про сплату 15 883,18 грн. із зазначенням призначення платежу «за професійну правничу допомогу адвоката Груника А.М., [PERSON].» (а.с. 98-107). З огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, а також відповідає розміру ціни позову, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, від відповідача в порядку статті 137 ЦПК України не надходило, то це виключає можливість суду самостійно (без вказаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 22.11.2019 року № 902/347/18. Водночас, суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката у зв`язку з відсутністю акту здачі-прийняття наданих послуг, рахунку-фактури, квитанцій, оскільки понесення витрат на оплату послуг адвоката стверджується договір про надання правової (професійної правничої) допомоги (по цивільній справі) від 20.02.2019р. №13 та меморіальними ордерами від 20.02.2019р., 12.11.2019р., 16.11.2019р. Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони прпопорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесених нею судових витрат (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1 018,17 грн., витрат пов`язаних із проведенням експертизи у розмірі 689,10 грн. (квитанція №0.0.1374675340.1 від 07.06.2019р., а.с. 69) та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 781,13грн.(а.с. 97-108).

Outcome: partial