Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно набутих аліментів, посилаючись на те, що за рішенням Жовтоводського міського суду від 31 жовтня 2012 року з його заробітної плати за місцем роботи щомісячно утримувались аліменти на користь відповідачки на утримання їх спільного сина [PERSON], [INFO], починаючи з 12.09.2012 року і до закінчення останнім навчання в навчальному закладі «Інститут підприємства «Стратегія» в м. Жовті Води Дніпропетровської області, тобто до 30 червня 2016 року, але згодом йому стало відомо, що останній був відрахований з інституту за невиконання навчального плану з 01.07.2013 року, у зв»язку з чим вважає аліменти, які були утриманні з його заробітної плати та які отримала відповідачка у період з 01.07.2013 року по 30.06.2016 року включно, були отриманні останньою безпідставно, та просить стягнути з неї як безпідставно набуте майно аліменти за зазначений період у сумі 17143 грн 85 коп. Одночасно просить стягнути з відповідачки 3 відсотки річних за цей період в сумі 514 грн 31 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов у повному обсязі, в обґрунтування посилався на обставини, що викладені в позові, додатково пояснив, що після того як було винесено судове рішення від 31 жовтня 2012 року на стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання їх сина на період навчання, знаючи про це та щоб не було заборгованості з аліментів, він не чекаючи доки відповідачка як стягувачка зверне до виконання виконавчий лист за рішенням суду, самостійно добровільно подавав заяви до бухгалтерії за місцем роботи, щоб з його заробітної плати утримувались аліменти. Пізніше бухгалтерією з його заробітної плати дійсно утримувались аліменти вже за рішенням суду, але точні періоди не пам»ятає. Відповідачка [PERSON] позов визнала частково, вважає, що безпідставно набула аліменти, коли син припинив навчання, які утримувались у період за рішенням суду на підставі виконавчого листа, а в частині у період добровільно виплачених аліментів позивачем, тобто коли аліменти утримувались бухгалтерією з заробітної плати за його заявою, не визнає. Заслухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи і надані сторонами докази на обґрунтування і спростування вимог, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню. виходячи з наступного. Судом встановлено, що за рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2012 року (справа №0414/2526/2012) присуджені до стягнення з [PERSON], [INFO], працюючого в ДП «СхідГЗК», на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/10 частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти стягувати щомісячно, починаючи з 12.09.2012 року і до закінчення [PERSON] навчання у вищому навчальному закладі «Інститут підприємства «Стратегія» в м. Жовті Води Дніпропетровської області, тобто до 30 червня 2016 року (а.с. 7-8). Заявою стягувачки [PERSON]А від 03.12.2015 року про прийняття до виконання виконавчого листа підтверджується, що останньою у відповідності до встановленої процедури звернення виконавчих документів від цієї дати поданий до Жовтвоводського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровської області разом з заявою на виконання виконавчий лист №0414/2526/2012 2/0414/827/12, виданий Жовтоводським міським судом Дніпропетровської області від 31.10.2012 року на стягнення аліментів з [PERSON] на підставі вищезазначеного рішення суду. Постановою державного виконавця відділу ДВС Жовтоводського МУЮ від 04.12.2015 року у виконавчому провадженні 49562167 підтверджується, що за поданим стягувачкою виконавчим листом №0414/2526/2012 2/0414/827/12 від 31.10.2012 року на виконання рішення на стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], аліментів у розмірі 1/10 частки його доходу щомісячно на період навчання з цього часу відкрито виконавче провадження. За постановою головного державного виконавця відділу ДВС Жовтоводського МУЮ [PERSON] від 11.12.2015 року у цьому виконавчому провадженні в порядку виконання рішення суду про стягнення зазначених аліментів було звернено стягнення на заробітну плату боржника [PERSON] за місцем роботи у СхідГЗК, на підставі чого виконавчий лист був направлений на виконання до бухгалтерії за місцем роботи боржника. Запропоновано бухгалтерії боржника на виконання рішення суду з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику [PERSON], після відрахування податків проводити утримання у розмірі ? частини до утримання боргу який необхідно нарахувати із доходу за період з 03.12.2012 року по 01.12.2015 року, але не менш 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а потім згідно виконавчого листа у розмірі 1/10 частини, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця до 30.06.2016 року, починаючи з 01.12.2015 року. Як підтверджується довідкою головного бухгалтера ДП «СхідГЗК» №12-20/331 від 20.01.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі постанови державного виконавця від 11.12.2015 року В-01/1113/7330 про звернення стягнення на заробітну плату в порядку виконання вищезазначеного рішення суду про стягнення аліментів на утримання сина у період навчання фактично проводилось стягнення та із заробітної плати останнього були утриманні щомісячні платежі у період грудень 2015 року червень 2016 року включно, тобто за 7 місяців вказаного періоду, у загальній сумі 5956 грн 13 коп., які фактично отримані стягувачкою [PERSON] шляхом перерахування на її банківський рахунок. Та в червні 2016 року за вих. №12-20/4761 від 30.06.2016 року дана постанова про утримання аліментів із заробітної плати боржника за рішення суду була повернута до Жовтоводського відділу державної виконавчої служби у звязку з закінченням строку стягнення аліментів на утримання сина, встановлених рішенням суду на час його навчання, але не пізніше досягнення ним 23-річного віку. В той час, як вбачається зазначене майно у вигляді аліментних платежів на період навчання сина у період грудень 2015 року червень 2016 року в сумі 5956 грн 13 коп. відповідачка [PERSON] набула без достатньої правової підстави, оскільки відповідно до вимог, встановлених ч. 2 ст. 199 Сімейного кодексу України, право на утримання аліментів, присуджених на період навчання повнолітньої дитини, припиняється у разі припинення дитиною навчання. Як витікає та підтверджується довідкою обласного комунального закладу «Інститут підприємства «Стратегія» №01-09-324 від 21.11.2016 року, то [PERSON], на утримання якого на час його навчання з позивача боржника [PERSON] на користь відповідача - стягувачки [PERSON] були стягнуті аліменти за рішенням суду у період грудень 2015 року червень 2016 року включно, та такий після його першого відрахування був поновлений на перший курс денної форми навчання за рахунок коштів обласного бюджету в ОКВНЗ «ІП Стратегія» за напрямком «Програмна інженерія» для отримання освітнього рівня бакалавр з 01.09.2013 року (наказ №130 від 11.08.2013 року), однак був відрахований з інституту за академічну неуспішність згідно наказу №10д від 30.01.2015 року та з цього часу фактично не навчався а.с. 26. Таким чином, відповідач у справі стягувачка [PERSON], якій було відомо про обставини в родині, які змінились, щодо навчання сина, мала повідомити державного виконавця про ці обставини, які впливають на підстави проведення примусового стягнення аліментів з позивача на її користь за рішенням суду на час навчання сина, але цього не зробила, фактично аліменти за зазначений період в зазначеній сумі отримала та залишила в себе. У відповідності до положень, що встановлені ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути це майно потерпілому і тоді коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За таких обставин суд вважає, що право позивача як платника аліментів, який добросовісно виконував свої обов»язки та з заробітку якого з настанням певної обставини припиненням навчання сина надміру були стягнуті аліменти та отриманні відповідачкою без належної правової підстави, є порушеним та таким, що підлягає відновленню шляхом стягнення з останньої на користь позивача зазначених сум безпідставно отриманих аліментів, а в іншому розмірі, що перевищує, слід відмовити. Суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача [PERSON] до відповідачки про стягнення безпідставно набутих аліментів в розмірі, що перевищує, за період з 01.07.2013 року по 30.11.2015 року включно, оскільки незважаючи на те, що у цей період син [PERSON] також був відрахований та певний час не навчався (згідно наказу з 01.07.2013 року, поновлений у навчанні 01.09.2013 року), однак протягом зазначеного періоду бухгалтерією за місцем роботи позивача утримувались аліменти з заробітної плати за його заявою, тобто за особистою поданою заявою на власний розсуд надавав доручення бухгалтерії утримувати аліменти та перераховувати відповідачці, тобто у зв»язку з тим, що аліменти за цей період часу вплатив добровільно. Те, що за цей період часу дійсно виплатив аліменти добровільно, підтверджується поясненнями самого позивача, який в судовому засіданні пояснив і вказав, що самостійно визначився та подавав заяви про утримання аліментів добровільно як допомогу на утримання сина, довідкою бухгалтерії підприємства про утриманні суми, а також копіями заяв, які подавав до бухгалтерії, від 26.11.2012 року, від 09.03.2015 року та від 04.11.2015 року. А відповідно ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню у тому числі безпідставно набуті аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Те, що не було недобросовісності з боку відповідачки в отриманні аліменти за у цей період, підтверджується змістом самих заяв позивача [PERSON], в яких зазначає утримувати аліменти як такі, тобто як допомогу на утримання сина, та при цьому не зазначає, що у зв»язку з навчанням на певний період, чи до настання певної події. Одночасно з вимогами про стягнення безпідставно набутих аліментів позивач також просив з відповідачки [PERSON] за період безпідставно набутих нею аліментів стягнути 3 відсотки річних в сумі 514 грн 31 коп. в порядку ст. 625 ЦК України, які обгрунтовував та ототожнював з користуванням грошима. Однак, проценти, що встановлені ст.\~625 ЦК України, не є тотожні з процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, передбаченими статтями\~536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 6\~червня\~2012\~р. у справі №\~6-49цс12, від 24\~жовтня\~2011\~р. у справі №\~6-38цс11 за змістом ч.\~2 ст.\~625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, наслідки прострочення боржником грошового зобовязаня, що передбачені та встановлені ст. 625 ЦК України, у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за своєю природою виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Грошові зобовязання, відповідальність за які встановлена ст.\~625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. При цьому ч.\~5 ст.\~11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.\~625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань. Крім того, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст.\~11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. У зв»язку з чим суд заявлені вимоги в цій частині вважає необґрунтованими, не убачає підстав та вважає слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві\~пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, виходячи з розв»язання позову, пропорційно до ціни задоволеної частині позову, суд вважає занеохідне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача понесені витрати з оплати судового збору в сумі 181,90 грн (5956,13 :17658,16:100=33%; 551,20:100х33=181,90).

Outcome: partial