Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, в якому просив ухвалити рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі - 170837,00 грн., штраф за невиконання договору позики - 17083,70 грн., 3% річних - 7869,74 грн., інфляційні втрати - 9959,80 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.07.2018 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] надав в позику [PERSON] 184 000 грн., строк повернення позики до 31.12.2018 року. Відповідач в обумовлений сторонами строк повністю позику не повернула, а лише повернула 13163 грн., тому залишок боргу склав 170837,70 грн. Відповідно до п. 3.4. договору позики від 16.07.2018 року у разі невиконная [PERSON] зобов`язань передбачених в п. 2.2. даного договору більш ніж 30 днів, [PERSON] сплачує [PERSON] штраф в розмірі 10% від суми вказаної в п.2.1 даного договору, що складає 17083,70 грн. Крім того, у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язання, позивач нарахував відповідачу згідно ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 7869,74 грн. та інфляційні втрати в сумі 9959,80 грн. за 19 місяців прострочки, що також передбачено в п. 3.3 договору позики від 16.07.2018 року. У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобов`язання щодо повернення боргу, позивач звернувся з даним позовом до суду. До судового засідання представник позивача - адвокат Гуменюк В.А. не з`явився, однак надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду неодноразово повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заяв та відзиву від відповідача до суду не надходило. Тому на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 16.07.2018 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] надав в позику [PERSON] 184 000 грн., строк повернення позики до 31.12.2018 року. Відповідно до п. 2.1 договору позики від 16.07.2018 року підписанням даного договору сторони визначають факт передачі грошових, а саме грошові кошти у розмірі 184000,00 грн. передані [PERSON] та отримані [PERSON] , в зв`язку з чим будь-яких інших документів підтверджуючих факт передачі грошових коштів як-то розписки, акти і таке інше, сторони підписувати не будуть. Даний договір позики підписано сторонами по справі (а.с. 4). Відповідач [PERSON] в обумовлений сторонами строк повністю позику не повернула, а лише повернула 13163 грн., тому залишок боргу склав 170837,70 грн. Відповідно до п. 3.4. договору позики від 16.07.2018 року у разі невиконання [PERSON] зобов`язань передбачених п. 2.2. даного договору, більш ніж 30 днів [PERSON] сплачує [PERSON] штраф в розмірі 10% від суми позики. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів. Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно із ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] підписала договір позики від 16.07.2018 року під тиском або не розуміючи значення своїх дій. Відповідач не була позбавлена можливості оспорювати чинність такого правочину шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористалася. Також договір позики від 16.07.2018 року не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Отже, як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2018 року між сторонами було укладено договір позики у відповідності до якого [PERSON] отримала від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 184000,00 грн., які зобов`язалася повернути в строк до 31.12.2018 року. Відповідач [PERSON] повернула позивачу кошти у розмірі 13163,00 грн., проте свій обов`язок у повному обсязі не виконала, кошти в обумовлений строк не повернула, доказів протилежного суду не надала. Вказане свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики, тому суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] залишку боргу в сумі 170837,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] штрафу в розмірі 17083,70 грн., суд виходить з наступного. Пунктом 3.4 договору позики від 16.07.2018 року передбачено, що у разі невиконання [PERSON] зобов`язань передбачених п. 2.2. даного договору, більш ніж 30 днів [PERSON] сплачує [PERSON] штраф в розмірі 10% від суми вказаної в п.2.1 даного договору, тобто від суми боргу. Судом встановлено, що відповідач не повернула позивачу кошти в обумовлений строк, що свідчить про порушення боржником зобов`язання, тому слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] штраф в розмірі 17083,70 грн. Крім того, у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язання, позивач нарахував відповідачу згідно ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 7869,74 грн. та інфляційні втрати в сумі 9959,80 грн. за 19 місяців прострочки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу наведеної норми слідує, що за умови якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Тобто, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки укладеним між сторонами договором не було встановлено інший розмір процентів, ніж передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому нарахування позивачем процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є правомірним. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком 3% річних від простроченої суми згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 7869,74 грн., який є обґрунтованим та доведеним, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Згідно ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. По справі встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики від 16.07.2018 року, за змістом яких [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у розмірі 184 000 грн., залишок неповернутого боргу складає 170837,00 грн., тому суд вважає, що слід застосувати до таких грошових зобов`язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат в розмірі 9959,80 грн., який є обґрунтованим та доведеним. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача понесений судовий збір у розмірі 2057,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved