Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він є сином [PERSON], яка померла 25.09.2000 у м. Запоріжжі. За життя [PERSON] залишила заповіт на сина позивача у справі, та внука відповідача у справі, яким заповіла належну їй однокімнатну квартиру № [ADDRESS], в рівних долях кожному. Після смерті [PERSON] позивач фактично вступив у володіння та розпорядження спадковим майном, а саме квартирою № 30 в буд. № 54-А по вул. Патріотичній в м. Запоріжжі, оскільки продовжував проживати в квартирі, доглядати їй, підтримувати у належному стані, сплачувати комунальні послуги. Проте, із заявою про прийняття спадщини у передбачений законодавством строк позивач не звернувся, оскільки вважав достатньо фактичне прийняття спадщини. 07.06.2017 позивач подав до приватного нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом та заяву про прийняття спадщини за законом. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено у звязку з тим, що позивач на момент смерті спадкодавця [PERSON] не був зареєстрований. Відповідач [PERSON] у встановлений законом строк не звернувся до нотаріальної контори, фактично не прийняв спадщину після смерті бабусі, заяву нотаріусу подав тільки 12.12.2017, тому йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, оскільки позивач у встановлений законом строк фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, та є таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON], [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на квартиру, розташовану [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 25.09.2000р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені в позові, просив суд позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов [PERSON] визнав, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, зокрема з спадкової справи № 70/2017, що 25.09.2000 у м. Запоріжжя померла [PERSON], яка на день смерті проживала за адресою: [INFO]. [PERSON] є матірю позивача [PERSON] За життя [PERSON] залишила заповіт, відповідно до якого вона заповіла належну їй на праві приватної власності однокімнатну квартиру № [ADDRESS] сину - позивачу у справі, та внуку відповідачу у справі, в рівних долях кожному. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття за законом. Проте, навіть у випадку своєчасного звернення позивача за прийняттям спадщини, оформити її було б неможливо у звязку із тим, що останній не був зареєстрований за адресою: [INFO]. Останні роки перед смертю [PERSON] позивач мешкав разом із нею, доглядав за нею, як син. Відповідач [PERSON] у справі на спадщину не претендує, про що останній зазначив у судовому засіданні. Як вбачається з постанови приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 12.12.2017 № 2944/02-31, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом після померлої [PERSON], яка померла 25.09.2000 року. На теперішній час, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому в цьому було відмовлено з причин відсутності реєстрації за адресою: [ADDRESS], та документів, які б підтверджували фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном. До позовних вимог про визнання права власності підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963. Отже, частиною 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р., спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р., для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вимогою ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. До часу набрання чинності Цивільного кодексу України та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від їх державної реєстрації. Судом встановлено, що [PERSON] на день смерті була власником квартири за адресою: [ADDRESS], його син [PERSON] прийняв спадщину, а тому за позивачем слід визнати право на спадщину. Беручи до уваги вищевикладене та те, що відповідач цілком визнав позов, про що ним подано суду заяву, і визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 524, 548, 549 Цивільного кодексу Української УРС (1963 р.),

Outcome: approved