Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про зняття арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що в квітні 2019 року дізнався про те, що Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на все його майно, в тому числі й на його квартиру [ADDRESS] , накладено арешт у межах виконавчого провадження №31609123 та №40149799. 17 грудня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту з майна в рамках виконавчих проваджень №40149799 та №31609123, на яку 12.01.2021 отримав відповідь про те, що виконавчі провадження знищені, відповідно до ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» відсутні підстави для зняття арешту з майна, а тому арешт з майна може бути знято лише за рішенням суду. Ухвалою від 27.04.2021 року відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання на 16.06.2021 року. Протокольною ухвалою суду від 06.10.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 22.11.2021 року. Позивач у судове засідання не з`явився. Від останнього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності із зазначенням того, що вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач, будучи в установленому законом порядку повідомленим про час, дату та місце судового розгляду, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач на підставі договору від 19.07.2006 року дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Криворучком В.П. за реєстровим № 1785, є власником квартири [ADDRESS] . При зверненні до суду позивач вказав про те, що у провадженні відповідача перебували виконавчі провадження №40149799 та №31609123, в рамках яких було накладено арешт на все належне позивачу майно, що підтверджується відповіддю відповідача на адвокатський запит №40/49879 від 27.10.2020. У Голосіївського районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві на виконанні перебувало виконавче провадження №31609123 з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва № 2-765/11 від 27.02.2012 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПроКредит Банк» коштів в сумі 135 281,19 грн. 12 березня 2012 року в рамках виконавчого провадження №31609123 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 27 червня 2013 року в межах виконавчого провадження №31609123 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувача у відповідності до п. 2 ч. 1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». Стан виконавчого провадження: завершено. Строк повторного пред`явлення до виконання - 27.06.2014 року. Також, у Голосіївському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві на виконанні перебувало виконавче провадження №40149799 з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва № 2-765/11 від 27.02.2012 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПроКредит Банк» коштів в сумі 135 281,19 грн. 10 жовтня 2013 року в рамках виконавчого провадження №40149799 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 27 серпня 2015 року в межах виконавчого провадження №40149799 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувача у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Стан виконавчого провадження: завершено. Строк повторного пред`явлення до виконання -27.08.2016. 17 грудня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту з майна в рамках виконавчих проваджень №40149799 та №31609123, на яку 12.01.2021 отримав відповідь про те, що виконавчі провадження знищені, відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні підстави для зняття арешту з майна, а тому арешт з майна може бути знято лише за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття арешту є:1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту в заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved