Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління держпродспожив служби в Хмельницькій області про визнання незаконним наказу про звільнення № 11-к від 26.02.2018 року, поновлення на роботі посилаючись на те, що відповідач порушив умови та порядок його звільнення, безпідставно та необґрунтовано, враховуючи, що його волевиявлення на звільнення не було вільним та не відповідало внутрішній волі. Крім того, зазначає, що у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення, а тому наказ про звільнення є незаконним, а його повинно бути поновлено на роботі, в момент написання заяви погано себе почував та перебував на лікарняному в зв'язку з гіпертонічним кризом. Представник позивача позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити в повному обсязі. Вказала, що в заяві від 26.02.2018 року, яка була написана [PERSON], відсутня вказівка на конкретну дату звільнення або строк, зі спливом якого, він був згоден на звільнення. Він ніколи не пропонував відповідачу звільнити його саме 26.02.2018 року, а тому видання наказу про звільнення в цей день, було здійснене безпідставно, оскільки була відсутня домовленість щодо конкретно цієї дати звільнення. Зазначення в заяві дати її складення та підпису (26.02.2018 року) в жодному випадку не може розцінюватися як бажана дата звільнення, крім того [PERSON] в момент написання заяви погано себе почував та перебував на лікарняному. Представник відповідача Головного управління держпродспожив служби в Хмельницькій області подав відзив, проти позову заперечує, посилаючись на законність звільнення [PERSON] з роботи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що наказом № 4Б від 21.02.2014 року «Про призначення на посаду [PERSON].» призначено [PERSON] начальником Чемеровецької районної державної лікарні ветеринарної медицини. Наказом № 11-к від 26.02.2018 року «Про звільнення [PERSON].» звільнено [PERSON], начальника Чемеровецької районної державної лікарні ветеринарної медицини за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Підставою є заява [PERSON]. Як вбачається із заяв від 27.02.2018 [PERSON] звертався до начальника ГУ ДПСС в Хмельницькій області з проханням не брати до уваги його заяву про звільнення від 26.02.2018 року оскільки він перебував в хворобливому стані. Також 01.03.2018 року [PERSON] звертався до начальника ГУ ДПСС в Хмельницькій області з проханням відмінити наказ № 11-к від 26.02.2018 року «Про звільнення [PERSON].», так як він був хворий, у стресовому емоційному стані та під тиском. Згідно листка непрацездатності серії АДЗ № 058557 [PERSON] звільнений з роботи з 26.02.2018 року по 07.03.2018 року; режим - домашній; стати до роботи з 08.03.2018 року. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повідомили суду, що є співробітниками Головного управління держспоживслужби в Хмельницькій області. 26.02.2018 року в Управлінні відбулась нарада пов'язана із скаргою на начальника управління держспоживслужби у Чемеровецькому районі [PERSON], на вказану нараду були викликані сам [PERSON], начальник клініки ветеринарної медицини [PERSON], та співробітник [PERSON] в ході проведення наради [PERSON] попросив чистий аркуш паперу та написав заяву про звільнення за згодою сторін. Що викликало таке бажання у [PERSON] свідкам не зрозуміло, його відмовляли. На наступний день [PERSON] надіслав заяву про відкликання заяви про звільнення. Тиск при написанні заяви на [PERSON] не застосовувався, на нараду він прибув з метою прийняття участі в розгляді скарги, заяву написав вже в ході її проведення. Свідок [PERSON] та [PERSON], повідомили, що є працівниками управління держпродспожив служби в Чемеровецькому районі. 26.02.2018 року разом з [PERSON] були викликані в м. Хмельницький на нараду до Головного управління, на нараді розглядалась скарга на [PERSON] після з'ясування питань по якій [PERSON] написав заяву про звільнення, яку наступного дня відкликав. За положеннями ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при звільненні особи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України трудовий договір припиняється в строк, визначений сторонами. В правовій позиції від 30.08.2017 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 579/838/16-ц зазначено, що: «При розірванні трудового договору за вказаною підставою (п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України) обов'язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь-які додаткові дії, досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин». Тобто, при звільненні особи з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, обов'язковим є досягнення домовленості щодо дати звільнення. У випадку, якщо така домовленість не досягнута, то підстави для звільнення відсутні. Підстав для відходження від даної правової позиції у суду не має. Частиною 1 ст. 9 Цивільного кодексу України визначено, що його положення застосовуються до врегулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення повинно бути вільним та відповідати внутрішній волі особи. Згідно ч.ч.1, 7 ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Такі ж роз'яснення містить пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», за яким працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Відповідач, приймаючи рішення про звільнення [PERSON], безпідставно не взяв до уваги заяву позивача від 27.02.2018 року про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. Отже, за відсутності бажання працівника звільнитися із займаної посади, у відповідача не було підстав видавати наказ про звільнення [PERSON] із займаної посади. При розірванні трудового договору за вказаною підставою обов'язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь-які додаткові дії, досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Характерним є й те, що волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так позивачем надано достатні докази, що в момент написання заяви про звільнення він перебував в хворобливому стані та з огляду на короткий проміжок часу між поданням заяви про звільнення та її відзиву, такого звільнення не бажав тобто не досягнута обов'язкова умова звільнення - волевиявлення обох сторін трудового договору. Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», для звільнення особи за угодою сторін необхідна наявність домовленості цих сторін про факт припинення трудових відносин. Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку визнати незаконним наказ про звільнення № 11-к від 26.02.2018 року та поновити на роботі [PERSON].

Outcome: approved