Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: с. Новоєгорівка, пров. Підгірний, б. 7, Дворічанського району Харківської області. В даному домоволодіння крім нього зареєстрована його колишня невістка [PERSON], яка фактично два роки за зазначеною адресою не проживає, місце її перебування невідоме. Дані обставини позбавляють позивача можливості вільно на власний розсуд користуватися і розпоряджатися своїм майном, порушуючи його законні права. В судове засідання представник позивача не зявився, надавши заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути в його відсутність, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] викликалася в судові засіданні за адресою місця реєстрації згідно вимог абз. 4 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, однак в судові засідання повторно не зявилася. Рекомендовані листи до судових повісток повернуті до суду з поштовими відмітками про те, що відповідач за зазначеною адресою не проживає. Згідно абз. 5 ч. 5 цієї ж статті, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку №1487 від 14 липня 1992 р., посвідченого державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області, Радгосп «Мечніково» продав [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями розташований в с. Новоєгорівка Дворічанського району Харківської області. Згідно з довідкою Новоєгорівської сільської ради Дворічанського району Харківської області №891/02-30 від 04 серпня 2016 року, [PERSON], [INFO] є власником житлового будинку в с. Новоєгорівка, пров. Підгірний, б. 7, Дворічанського району Харківської області. В якому зареєстрована [PERSON], але фактично там не проживає. Відповідно до депутатського акту обстеження домоволодіння, за адресою: с. Новоєгорівка, пров. Підгірний, б. 7, Дворічанського району Харківської області, [PERSON] зареєстрована, але фактично не проживає з серпня місяця 2014 року. В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. З досліджених в судовому засіданні документів вбачається, що відповідачка понад один рік, а саме з серпня 2014 року у зазначеному вище будинку не проживає. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд вважає встановленим факт порушення відповідачем права позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивач, як власник майна має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Також в судовому засіданні встановлено, що є підстави для судового захисту цього права шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Одночано суд зазначає, що статтею 7 Закону України\~«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» \~встановлено, що зняття з реєстрації здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Тобто, позивач має право звернення до органів реєстрації з рішенням суду, яке набрало законної сили для зняття з реєстрації відповідача. Виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку за зазначеною адресою, в звязку з чим в задоволенні позовних вимог в частині зняття [PERSON] в примусовому порядку з реєстраційного обліку слід відмовити. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON], а саме визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України\~«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial