Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за порушення грошового зобовязання вказуючи, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року з відповідача [PERSON] на його користь стягнуто борг за договором позики у розмірі 1780919,30 грн., з яких 1320000,00 грн. основний борг, 460919,30 грн. інфляційні втрати та 3 % річних за порушення грошового зобов'язання, станом на 17.11.2014 року. Вільногірським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, 08.06.2015 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-537/11 від 13.05.2015 року виданого Вільногірським міським судом Дніпропетровської області про стягнення з відповідача [PERSON], на його користь заборгованості за договором позики у сумі 1780919,30 грн. До цього часу вищезазначене рішення суду не виконане і відповідно кошти у розмірі 1780919,30 грн. з відповідача на його користь не стягнуті. Таким чином відповідач на цей час прострочив виконання грошового зобовязання у відношенні нього, в тому числі і основний борг у розмірі 1320000,00 грн. Враховуючи порушення відповідачем виконання грошового зобовязання починаючи з 18.11.2014 року, позивач вважає правомірним стягнути з відповідача на його користь заборгованість, що утворилась в період з 18.11.2014 року по 01.11.2016 року у вигляді інфляційних втрат та 3% річних від простроченої основної суми заборгованості, які складають: 753394,68 грн. - інфляційні втрати, 77 572,60 грн. - 3 % річних. Просить стягнути на його користь з [PERSON] інфляційні втрати та 3 % річних у розмірі 830967,28 грн. за період з 18.11.2014 року по 01.11.2016 року за прострочення грошового зобовязання у розмірі 1320000,00 грн. та стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на вищевказані обставини, додатково пояснив, що в порядку виконання рішення суду йому відповідачем перераховано незначні кошти, при цьому в платіжних документах не зазначено, що [PERSON] сплачував грошові кошти в рахунок основного боргу, відповідно до рішення суду з нього також було стягнуто інфляційні втрати, 3% річних, судовий збір, про що також видано виконавчий лист. Вважає, що відповідачем перерахування коштів було проведено в рахунок сплати судового збору, інфляційних витрат і 3% річних. 08.06.2015 року було відкрито виконавче провадження і надано боржнику строк до 15.06.2015 року для добровільного виконання, боржник рішення суду не виконав, тому просить його позов задовольнити. При здійсненні розрахунку інфляційних втрат ним допущена арифметична помилка, фактично розмір вказаних втрат складає 753456, 68 грн., однак збільшувати розмір позовних вимог не бажає. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснив, що призначення платежу зазначалися так, як вказано в рішенні суду, оплата проводилася по тим реквізитам, які встановлено виконавчою службою. Кінцевої дати, коли відповідач повинен був погасити борг в рішенні суду про стягнення заборгованості не зазначено, а відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання. Оскільки в рішенні суду не зазначено строк, в який [PERSON] повинен виконати рішення суду і він приступив до виконання зобовязань, то не може вважатися таким, що прострочив. Відповідач сплачував кошти на користь позивача, починаючи з 08.06.2015 року. Індекс інфляції повинен застосовуватись за кожен місяць, а позивач при здійсненні розрахунку взяв загальну суму боргу, хоча кожен місяць заборгованість зменшувалась, тому розрахунок проведено невірно. В задоволенні позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, підтримав пояснення, надані його представником, зазначив, що він не відмовляється від виконання рішення суду, однак на даний час він не працює, тому борг погашає по мірі можливості. Оскільки він не ухилявся від виконання рішення суду, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, факт наявності у відповідача перед позивачем грошового зобовязання підтверджується копією рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року відповідно до якого суд вирішив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 08 листопада 2010 року в розмірі 1320000 гривень, а всього в сумі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, визначених судом за період з 01 лютого 2011 року по 17 листопада 2014 року - 1780919,30 гривень. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі - 3654 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. (а.с. 6-12) Згідно копії постанови про відкриття провадження, 08.06.2015 року державним виконавцем відкрито провадження № 47764507 з виконання виконавчого листа № 2-537/11, який видано 29.05.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 1780919,30 грн. (а.с. 13) Згідно інформації, наданої Вільногірським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 19.01.2016 року та 10.03.2017 року, по виконавчому провадженню № 47764507 за період з 08.06.2015 року по 04.10.2016 року боржником на депозитний рахунок відділу ДВС та згідно підтверджуючих матеріалів про оплату було сплачено грошові кошти, і перераховані на користь стягувача, а саме: 800,00 грн. (платіжне доручення № 1968 від 21.10.2016 року); 800,00 грн. (платіжне доручення № 2145 від 16.11.2016 року); 500,00 грн. (платіжне доручення № 2845 від 30.12.2015 року); 500,00 грн. (платіжне доручення № 216 від 02.02.2016 року); 500,00 грн. (платіжне доручення № 315 від 17.02.2016 року); 550,00 грн. (платіжне доручення № 556 від 22.03.2016 року); 720,00 грн. (платіжне доручення № 785 від 14.04.2016 року); 900,00 грн. (платіжне доручення № 1148 від 30.05.2016 року); 630,00 грн. (платіжне доручення № 1283 від 16.06.2016 року); 720,00 грн. (платіжне доручення № 1585 від 29.07.2016 року); 720,00 грн. (платіжне доручення № 1776 від 05.09.2016 року); 800,00 грн. (платіжне доручення № 1920 від 04.10.2016 року); 500,00 грн. (квитанція № 1/11 від 19.11.2015 року); 300,00 грн. (квитанція № 1/21 від 22.10.2015 року); 300,00 грн. (квитанція № 1/4 від 15.09.2015 року); 200,00 грн. (квитанція № 1/33 від 13.08.2015 року). Всього на суму 9440 грн. По виконавчому провадженню № 52944903 сплачено та перераховано на користь стягувача - 720,00 грн. (платіжне доручення № 2364 від 28.12.2016 року); 720,00 грн. (платіжне доручення № 2 від 13.01.2017 року); 720,00 грн. (платіжне доручення № 246 від 22.02.2017 року); 720,00 грн. Всього на суму 2880,00 грн. (а.с. 50-52, 84-86). Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду. Частиною 1 ст.14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Таке зобовязання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобовязанням. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові № 6-113цс14 від 01 жовтня 2014 року. Згідно із ч.1, ч. 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦПК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Разом з цим, відповідач [PERSON] до цього часу не повернув позивачу [PERSON] позику, у звязку з чим, за правилами ч.1 ст.1050 ЦК, наступають наслідки порушення договору відповідно до вимог ст. 625 ЦК. Згідно до ст.1050 ЦК України, - позичальник зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, якщо ним не своєчасно повернуто суму позики. Згідно ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту договору позики, слідує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання і не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, тому позивач має право на отримання від відповідача інфляційних втрат в межах заявлених ним позовних вимог 753\~394 грн. 68 коп. (132000000 х 157,08 % = 2073456.00 1320000.00 = 753456, 00), оскільки не бажає збільшувати вказані вимоги, та 3% річних (1320000 х 3% : 365 х 715 = 77572,60) за період з 18.11.2014 р. по 01.11.2016 р., а позов підлягає задоволенню в розмірі заявлених вимог. Доводи відповідача та його представника щодо сплати відповідачем грошових коштів на користь позивача саме в рахунок основного боргу суд оцінює критично по наступним підставам. Так, ч. 1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до рішення суду з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] було стягнуто суму основного боргу по договору позики в розмірі 1320000 грн., а всього з урахуванням індексу інфляції та 3% річних - 1780919,30 грн., виконавче провадження № 47764507 про стягнення вказаної суми боргу відкрито 08.06.2015 р., згідно листів Вільногірського МВ ДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області від 19.01.2017 р. та 10.03.2017 р. відповідачем було сплачено 12320,00 грн. (виконавче провадження № 47764507 та виконавче провадження № 52944903) в рахунок погашення основної суми заборгованості та 483,95 грн. і 320 грн. виконавчого збору, поняття «основного боргу» по договору позики та «основної заборгованості» по виконавчому провадженню не є тотожними, а доказів того, що вказані кошти відповідачем були сплачені саме в рахунок погашення основного боргу по договору позики в розмірі 1320000 грн., на які позивачем і нараховані інфляційні втрати та річні, відповідачем не надано. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати (а.с. 1) у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 6890 грн. 00 коп., також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 509, 525,526,611,631,1048,1049,1050 Цивільного кодексу України\~ і

Outcome: approved