Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], по якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, а саме: будинком [ADDRESS]. В обґрунтування вимог зазначив, що йому належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS]. Відповідачі не проживають в належному житловому будинку у зв»язку з проживанням в м. Києві. На прохання знятися з реєстрації місця проживання в добровільному порядку відмовилися. В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Посилаються на обставини викладені в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог посилаються на ст.ст. 321, 391 ЦК України. Не заперечили проти винесення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та дату судового засідання повідомлялися належним чином шляхом оголошення в пресі (газета «Народне слово» №18 (3196) від 30 квітня 2015 року, причини неявки суду невідомі. За вказаного, суд вирішує справу слухати за даної явки і наявних матеріалів у справі, визнавши за можливе постановити заочне рішення суду відповідно до ст. 224 ЦПК України, про що позивач не заперечила. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно статті 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що 10.01.1977 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 3/5 частини будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці розміром 1371.6 кв.м., що підтверджується копією договору дарування від 10.01.1977 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Бабешковою Т.В., зареєстровано за №54 /а.с. 7-8/. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.06.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Тєрєховою С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1403, спадкоємцем майна [PERSON], 1903 року народження, який помер [INFO], є син [PERSON], [INFO], 3/10 часток житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель [ADDRESS] /а.с. 9/. Згідно довідки квартального комітету № 3 від 03.02.2015 року за № 338 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON]. [PERSON], [PERSON] /а.с. 11/. Відповідно до акту від 20 лютого 2015 року, підписаних мешканцями [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підписи яких засвідчено головою квартального комітету № 3 [PERSON], [PERSON], 1967 р.н. не проживає з січня 2014 року, [PERSON], 1986 р.н. не проживає з 2009 року, [PERSON], 1988 р.н. не проживає з 2012 року за адресою [ADDRESS] /а.с. 812/. Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, складається з права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачам в користуванні квартирою, та/або що з цього питання відповідачі зверталися до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] втратили право користування спірним житловим приміщенням, що відповідає вимогам ст.ст. 319, 391 ЦК України, а відтак дає суду підстави визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком по вул. Інгульській № 29, м. Кіровоград.

Outcome: approved