Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору міни недійсним, в позові посилається на те, що 03 березня 2013 року померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі право на земельну частку (пай) площею 4,98 в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на території Привільненської сільської ради Вільнянського району, посвідчене сертифікатом серії РН № 179505. У зв’язку з відсутністю оригіналів документів на вищевказану земельну ділянку, позивач звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування. Під час розгляду справи за його клопотанням з відділу Держземагенства витребувані копії документів щодо означеної земельної ділянки, з яких він дізнався, що 26 вересня 2003 року між його матір’ю [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір міни права на земельну частку (пай) на сільськогосподарську продукцію. Посилаючись на те, що ця угода суперечить п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, згідно якого до 01 січня 2005 року накладена заборона на будь-яке відчуження земельних ділянок, призначених для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також земельних часток (паїв), а тому угода є недійсною згідно положень ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, просить поновити йому строк звернення до суду та визнати вищевказаний договір міни недійсним. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд його задовольнити в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір відповідає вимогам цивільного законодавства, на момент укладення спірної угоди – 26 вересня 2003 року – діюча редакція п. 15 Перехідних положень Земельного Кодексу України дозволяла здійснювати міну земельних ділянок та земельних часток (паїв) без обмеження щодо предмету міни. Редакція Закону, якою з п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України виключено право здійснювати міну земельних ділянок та земельних часток (паїв), набрала чинності у грудні 2004 року, тобто після укладання оспорюваного договору міни. Прийняті в подальшому зміни до Закону зворотної дії в часі не мають, тому відсутні і підстави для задоволення позову. Третя особа - приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] у судове засідання не з’явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду письмові пояснення, у яких просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги не визнає, зазначивши, що договір міни, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений ним 26 вересня 2003 року відповідно до вимог п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. 715 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про нотаріат», а також Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, в редакціях, які діяли на момент посвідчення даного договору (а.с. 52-53). Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 вересня 2003 року [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір міни, відповідно до умов якого обміняла належне їй право на земельну частку (пай) площею 4,98 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), посвідченого сертифікатом, на 10 тон зерна пшениці ІІІ класу та 12 тон насіння соняшнику (а.с. 7, 54). Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1821. 03 березня 2013 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 251993, виданого 05 березня 2013 року Виконавчим комітетом Привільненської сільської ради Вільнянського району Запорізької області (а.с. 6). Спадкоємцем всіх прав та обов’язків (спадщини) [PERSON] після її смерті є позивач по справі [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи № 256/2013, заведеної щодо майна померлої [PERSON], фотокопія якої надана Вільнянською державною нотаріальною конторою (а.с. 66-114). Відповідно до п. 15 Перехідних положень Земельного Кодексу України (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору), було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України – власники земельних часток (паїв), були не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Аналіз змісту зазначеної норми закону свідчить про те, що нею дозволяється міна земельних ділянок, призначених для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також земельних часток (паїв), шляхом обміну однієї земельної ділянки або земельної частки (паю) на іншу, оскільки прямо зазначено, що норма закону стосується відчуження лише земельних ділянок та земельних часток (паїв); можливість їх міни на інше майно цією нормою не передбачено. Зазначене також підтверджується роз’ясненнями Державного комітету України по земельних ресурсах, викладеними в Інформаційному бюлетені № 17/2 за вересень 2002 року (а.с. 33). Таким чином, під час судового розгляду справи встановлена невідповідність договору вимогам закону, що відповідно до ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяв на момент його укладення, є підставою для визнання цієї угоди недійсною. Про вказане порушення свого права позивачу стало відомо вже під час оформлення права на спадщину після смерті [PERSON], яка померла 03.03.2013, таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку є підстави для визнання причини пропуску строку звернення до суду поважними, та поновити [PERSON] строк звернення до суду. Посилання представника відповідача на те, що діюче законодавство на момент укладення договору міни дозволяло укладення таких договорів, суперечить змісту зазначеної норми закону, а тому судом до уваги не приймається. Системний аналіз змісту п. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України дозволяє стверджувати, що хоча редакція цього пункту неодноразово змінювалась, але за змістом ця правова норма не зазнала таких змін, які б свідчили про надання на законодавчому рівні дозволу на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину та вилучення (викупу) для суспільних потреб. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved