Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] - про стягнення суми боргу за договором позики. Позивач при зверненні до суду в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 21.03.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 21.03.2012 року, в якій визначено строк повернення коштів на першу вимогу, але не пізніше 21.04.2012 року, однак в строк визначений в розписці і на дату подання позову відповідач кошти не повернула. В зв'язку із зазначеним позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 526 441,35 грн., 3% річних у розмірі 47 379,72 грн., індекс інфляцій в розмірі 261 087,09 грн., проценти за користування грошовими коштами у розмірі 153 764,16 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника в якій також зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про задоволення позову. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надіславши до суду 11. 11. 2016 року електронне повідомлення з клопотанням про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю явки в судове засідання, що пов'язано із тим, що відповідач перебуває на лікарняному. Слід зазначити, що відповідачем не було надано до суду жодних доказів, що підтверджують перебування відповідача на лікарняному. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими не лише при з'ясуванні обставин справи по суті, а й, як у даному випадку, при поданні клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтованого зайнятістю представника позивача в іншому судовому процесі. Суд вважає клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке не було підтверджено належними та допустимими доказами, необґрунтованим і таким, що може призвести до штучного затягування розгляду справи, в умовах існуючих процесуальних строків її розгляду, а тому приходить до висновку, що воно не підлягає задоволенню. Виходячи з цього, суд вважає неявку в судове засідання відповідача, а також її представника неповажною та вважає за можливе провести розгляд справи у їхню відсутність. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21.03.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошову суму 526 441,35 грн. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 21.03.2012 року, в якій визначено строк повернення коштів на першу вимогу не пізніше 21.04.2012 року, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 5). Судом встановлено, що у визначений строк відповідач не повернула позивачу суму позики, тим самим прострочила зобов'язання по розписці. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до приписів статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Розрахунок загальної суми заборгованості, який був наданий до суду, відповідає вимогам закону, а тому суд приймає до уваги наданий позивачем загальний розрахунок заборгованості та може покласти його в основу рішення, оскільки відповідач наданий позивачем розрахунок не спростувала, при цьому, суд враховує те, що відповідач добровільно написала розписку від 21.03.2012 року, що підтверджується її особистим підписом. В процесі розгляду справи, представник відповідачка стверджував, що наявна в матеріалах справи розписка не підтверджує той факт, що вона написана відповідачем власноручно і нею від позивача не були отримані кошти, однак під час розгляду справи було призначено судову почеркознавчу експертизу розписки від 21.03.2012 року, якою встановлено, що відповідач [PERSON] власноручно написала її (Висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №9395/9396/16-32 від 28. 09. 2016 року а.с.100-110). Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 988 672, 32 грн., яка складається з: основного боргу у розмірі 526 441,35 грн., 3% річних у розмірі 47 379,72 грн., індекс інфляцій в розмірі 261 087,09 грн., проценти за користування грошовими коштами у розмірі 153 764,16 грн. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно п.13 Постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов'язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів (частина четверта статті 10, стаття 137 ЦПК). У відповідності до п. 17 вищезазначеної Постанови Пленуму для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Експертиза повинна бути обов'язково призначена у випадках, передбачених статтею 145 ЦПК. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з того, що відповідачем та представником відповідача в процесі розгляду справи не було надано будь-яких доказів на підтвердження та обґрунтування своєї позиції, щодо того, що розписка відповідачем власноручно написана не була, а судово-почеркознавчою експертизою розписки від 21.03.2012 року встановлено, що відповідач власноручно написала її, суд приходить до висновку про необґрунтованість позиції відповідача в частині того що нею розписка не писалася. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами статті 60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вимоги позивача про повернення боргу є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки на час розгляду справи відповідач зобов'язання за договором позики не виконала. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, у відповідності до вимог ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в сумі 3 654,00 грн.

Outcome: approved