Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просив визнати незаконним та скасувати свідоцтва на право власності на земельну ділянку та рішення органу місцевого самоврядування. Обгрунтовуючи позов, посилається на те, що 24 листопада 1983 року між позивачем [PERSON] та Відповідачем, [PERSON], було укладено шлюб. 16 липня 2010 року шлюб Голосіївським районним судом м. Києва, було розірвано, справа №2-4716/10. Під час спільного проживання, як подружжя 23.02.1995 року, Рішенням виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради №59, їхній сім'ї було надано у довічне користування земельну ділянку у [ADDRESS], розміром 0,20га, для будівництва індивідуального жилого будинку. Рішення було надано на ім'я [PERSON] у зв'язку з тим, що на той час відповідно до законодавства така земельна ділянка була спільною власністю подружжя, що передбачено ст. 22 Кодексу України «Про шлюб та сім'ю» Спільна сумісна власність подружжя Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить усунути перешкоди у реалізації права власності та знесення самочинно побудованої будівлі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю, та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник до судового засідання не прибули причин неявки суду не повідомили. Представник відповідача Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області в судовому засіданні позов визнав. Інші учасники до судового засідання не прибули причин неявки суду не повідомили. Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 24 листопада 1983 року між позивачем [PERSON] та Відповідачем, [PERSON], було укладено шлюб. 16 липня 2010 року шлюб Голосіївським районним судом м. Києва, було розірвано, справа №2-4716/10. Під час спільного проживання, як подружжя 23.02.1995 року, Рішенням виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради №59, їхній сім'ї було надано у довічне користування земельну ділянку у [ADDRESS], розміром 0,20га, для будівництва індивідуального жилого будинку. Рішення було надано на ім'я [PERSON] у зв'язку з тим, що на той час відповідно до законодавства така земельна ділянка була спільною власністю подружжя, що передбачено ст. 22 Кодексу України «Про шлюб та сім'ю» Спільна сумісна власність подружжя Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. З часу отримання даного Рішення, документів які посвідчують право власності на земельну ділянку позивач з відповідачем не виготовляли, а користувались землею відповідно до рішення. З 2002 року позивач та відповідач не проживаємо спільно та не ведуть спільного господарства, що підтверджується самою відповідачкою [PERSON] у позовній заяві про розірвання шлюбу, Рішенням суду у справі №2-4716/10, тобто у розумінні ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. У 2006 році позивачем, особисто, було збудовано житловий будинок у [ADDRESS], у якому він фактично проживаю і на теперішній час. Вказаний будинок позивач будував на земельній ділянці, за вищевказаною адресою, яка є спільною власністю у розумінні ст. 61 Сімейного кодексу України, який діяв на той час, на час виникнення правовідносин по володінню земельною ділянкою. Той факт, що будівництво зазначеного будинку здійснювалось позивачем особисто, підтверджується накладними на закупівлю будівельних матеріалів та виконання будівельних робіт, де вказано що лише позивач сплачував за матеріали та послуги. Всього позивачем на будівництво було витрачено близько 159 297 гривень. Після будівництва будинку, у зв'язку із відсутністю грошових коштів, позивач не мав можливості оформити відповідне право власності на будинок. У послідуючому позивач звернувся до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області з приводу отримання відповідних документів про введення в експлуатацію житлового будинку. 28.03.2013 інспектор ІДАБК Київської області виїхав на місце та провів відповідну перевірку, у результаті якої відносно нього було складено Протокол про адміністративне правопорушення 1-Л-А-2803/365 та було притягнуто до адміністративної відповідальності за виконання будівельних робіт без документу, що посвідчує право на виконання будівельних робіт. Позивачем було сплачено адміністративний штраф. У 2013 році було проведено технічну інвентаризацію житлового будинку та 01.04.2013 було отримано технічний паспорт на житловий будинок у [ADDRESS], інвентаризаційна справа 07/04/2013. Відповідно до Рішення Апеляційного суду Київської області, яке набрало законної сили, у справі №22ц-2390 2012 від 08.05.2012, у розподілі вищевказаної земельної ділянки, між позивачем та відповідачем, було відмовлено, у зв'язку з тим, що земельна ділянка ні у кого не була у власності та передбачалось спільне користування нею. Згодом позивач дізнався, що Підгірцівською сільською радою, дану земельну ділянку, 16 вересня 2011 року (після вказаного Рішення Апеляційного суду), відповідно до Рішення 13 сесії 6 скликання, було передано безкоштовно у власність [PERSON] Про вчинення таких дій, а саме прийняття Рішення від 16.09.2011, позивач дізнався в кінці 2013 року. Після цього позивач звернувся до Підгірцівської сільської ради, з приводу обстеження земельної ділянки та будинку. 23.01.2014 комісією сільської ради було складено Акт обстеження №12/01-14, у якому встановлено, що земельна ділянка рахується за [PERSON], та на земельній ділянці розташовано будинок, який відповідно до технічного паспорта рахується за позивачем, і замовником технічного паспорта є позивач. Тобто, станом на 16.12.2010 року - Рішення Підгірцівської сільської ради про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою на ім'я [PERSON] та станом на 16.09.2011 року - Рішення Підгірцівської сільської ради про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність для будівництва на ім'я [PERSON], на цій земельній ділянці було розташовано житловий будинок, який було збудовано особисто позивачем на земельній ділянці на яку було відсутнє у будь-яких осіб право власності та якою позивач користувався з 1995року та яка була надана на ім'я [PERSON] та належала сторонам на праві спільної сумісної власності. Тобто Підгірцівською сільською радою було передано у власність земельну ділянку [PERSON] на якій розташовано житловий будинок який фактично належить [PERSON] Виникла ситуація незаконної передачі у власність земельної ділянки на якій розташовано нерухоме майно, будинок, який належить іншій особі. На теперішній час, у зв'язку із незаконними діями Підгірцівської сільської ради, які виразились у передачі земельної ділянки на якій розташовано житловий будинок, позивач не маю можливості оформити документи, що посвідчують право власності на будинок та провести державну реєстрацію права у зв'язку з тим, що під будинком відсутня земельна ділянка, яка належить позивачу. Також зазначаю, що така передача земельної ділянки у власність [PERSON] та дії Підгірцівської сільської ради прямо суперечать вимогам ст. 119 Земельного кодексу України, якою передбачено Набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) Громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Відповідно до ст. 158 Земельного кодексу України визначено, що виключно судом вирішуються питання з приводу володіння земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Статтею 392 цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 393 цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно з положеннями Конституції України: - Україна є демократична, соціальна, правова держава (Ст.1 Конституції України), права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, вона відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним її обов'язком (ч.2 Ст.3 Конституції України); - Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (Ст.21 Конституції України), конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (ч.2 Ст.22 Конституції України), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ч.2 Ст.22 Конституції України), конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 Ст.64 Конституції України); - Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей (Ст.68 Конституції України), норми Конституції України є нормами прямої дії, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч.3 Ст.8 Конституції України), права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ч.1 Ст.55 Конституції України), кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч.2 Ст.55 Конституції України). Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ст. 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки, що раніше були надані їм у користування. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а позов [PERSON] належно не доведений, тому не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved