Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідачки на його користь моральної шкоди в розмірі 49 000 гривень за невиконання умов договору про сплату аліментів на дитину від 14.10.2011 року, посвідченого державним нотаріусом третьої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований за реєстровим № 3-1272 - за період з 01.01.2015 року по 31.08.2015 року мотивуючи свої вимоги тим, що 14.10.2011 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дитину. Позивач вважає даний правочин є змішаним договором про здійснення батьківських прав та виконання батьківських обовязків з умовою визначення місця проживання дітей з одним із батьків. Зазначає, що відповідач не виконує своїх обовязків по договору належним чином, не проживає постійно з малолітніми дітьми за адресою, яка визначена у договорі: Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Р. Люксембург, буд, 3, кв.8, а проживає з дітьми у м. Одеса, за адресою: [ADDRESS], а відтак завдає позивачу моральної шкоди, оскільки приховує дітей від нього та лікувальних закладів. Вважає, що такі дії відповідача унеможливлюють виконування ним своїх зобовязань за цим договором. Просив встановити порядок зустріч з дітьми за таким порядком - під час шкільних канікул, та/або відпусток батька [PERSON], діти [PERSON] та [PERSON] можуть проживати разом з їх батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], не менше 100 днів на рік, в тому числі щомісяця кожну суботу та неділю без присутності матері. Два рази на місяць в суботу або неділю з 10 годин до 19 годин. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 02 вересня 2016 року розєднані в окремі провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди за невиконання умов договору по сплаті аліментів та позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення зустріч з дітьми. У судове засідання зявився представник позивача [PERSON], позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди за невиконання умов договору по сплаті аліментів підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. У судове засідання зявився представник відповідача [PERSON], яка заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] указуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначила, що договір по сплаті аліментів від 14.10.2011 року не передбачає стягнення моральної шкоди, а правила ч.2 ст.157 СК України, на які посилається позивач в позові, не розповсюджує свою дію на аліментні правовідносини, що виникли між сторонами, а дає право батькам укладати нотаріальний договір про виконання обовязків тим із батьків, хто проживає окремо від дитини. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 2009 року. Від даного шлюбу 16 серпня 2010 року у них народились двійнята: син [PERSON] та донька [PERSON]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. З пояснень представників сторін судом встановлено, що після розвірвання шлюбу неповнолітні діти постійно проживають разом з матірю [PERSON] за місцем реєстрації останньої : [ADDRESS], та знаходяться на її утриманні. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Частиною 2 ст. 7 СК України встановлено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Відповідно ст. 189 СК України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 14 жовтня 2011 року між сторонами була досягнута домовленість щодо участі позивача [PERSON] в утриманні дітей, яка була оформлена Договором про сплату аліментів на дітей (т.1, а.с.9), та за яким сторони встановили розмір, строки та порядок виплати аліментів на неповнолітніх дітей. Зазначений договір укладений у письмовій формі, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого за реєстровим № 3-1272. Пунктом 2 договору встановлено, що у звязку з тим, що малолітні [PERSON] та [PERSON] будуть постійно проживати разом з матірю [PERSON] за адресою: Миколаївська обл.., [ADDRESS], [PERSON], зобовязується сплачувати аліменти на їх утримання в розмірі 7000 грн. щомісячно до досягнення ними повноліття. Порядок сплати був визначений у п.3 договору, згідно якого аліменти повинні сплачуватись [PERSON] шляхом перерахування грошової суми на особистий рахунок [PERSON] відкритий у ПАТ КБ « Приватбанк» не пізніше двадцятого числа поточного року. Виходячи із змісту даного правочину, сторони погодили виконання позивачем, як батьком дітей, свого обовязку по утриманню дітей у спосіб перерахунку щомісячно коштів у розмірі 7000 грн. на користь відповідачки, з якою проживають діти. Відповідно до п. 6 аліментного договору, обовязком відповідача [PERSON] є одержувати аліменти та використовувати виключно на утримання малолітніх дітей.Отже, за умовами договору у позивача виникло грошове зобовязання, позивач є боржником, а відповідач кредитором за вказаними аліментними зобовязаннями. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилається на те, що [PERSON] не виконує належним чином п.2 договору про сплату аліментів на дітей від 14 жовтня 2011 року, яким передбачено, що малолітні [PERSON] та [PERSON] повинні постійно проживати разом з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Проте, погодитись з такими доводами позивача суд не може, оскільки вони не відповідають приписам ст.189 СК України, зі змісту якої вбачається, що договір між батьками про сплату аліментів на дитину спрямований на добровільне виконання матір'ю чи батьком дитини її аліментного обов'язку. Батьки дитини мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати аліментів, тобто при укладенні договору батьки дитини вправі визначити розмір, порядок та форму (способи виконання обов'язку утримання дитини), а також інші умови надання утримання своїм неповнолітнім дітям. П.4 ч.1\~\~ст. 532 ЦК України\~\~визначає, якщо\~\~ місце виконання зобовязання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною місця виконання; З тексту ухвали Апеляційного суду Львівської області від 12.05.2014 року, винесеної за розглядом апеляційної скарги [PERSON] по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору про сплату аліментів на дитину частково недійсним та призначення аліментів у твердій грошовій сумі (т.1, а.с.156-157), вбачається, про визнання представниками апелянта відсутність у договорі\~\~даних про місце його виконання і це підтверджено текстом самого договору.\~ Отже, договір про сплату аліментів на дитину регулює аліментні правовідносини між батьками з визначенням розміру та порядку їх сплати та відповідальністю за порушення умов цього договору, а не визначає місце проживання матері і дітей до їх повноліття за конкретною адресою. Таким чином, вказаним договором про сплату аліментів на дитину не передбачено зобовязань відповідачки щодо місця проживання дітей. При цьому, суд приймає до уваги посилання представника відповідачки, що даним договором визначені правовідносини сторін по аліментним зобовязанням, який не передбачав умови щодо встановлення місця проживання дітей та їх виховання. Такі правовідносини можуть біти визначені за окремим договором, укладеним у відповідності до п.4 ст. 157 СК України. Згідно з ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частина 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, суд вважає, що зміна місця проживання та реєстрації [PERSON] та малолітних дітей після укладення аліментного договору не може вважатись порушенням умов договору. Визначення незмінної адреси проживання до досягнення дітьми повноліття не передбачено діючим законодавством. Крмі того суд враховує наступне. Так, Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.12.2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнута заборгованість по аліментам на неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO], що утворилась за договором по сплату аліментів на дітей від 14 жовтня 2011 року за період з 21 червня 2012 року по 20 травня 2013 року в розмірі 65 000 гривень, та пеню за несвоєчасне виконання зобовязань по сплаті аліментів на неповнолітніх дітей за той же період в сумі 19 333 гривень. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09 квітня 2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнута заборгованість по аліментам на неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO], що утворилась за договором про сплату аліментів на дітей від 14 жовтня 2011 року за період з 21 грудня 2011 року по 13 червня 2012 року в розмірі 42 000 гривень, та пеню за несвоєчасне виконання зобовязань по сплаті аліментів на неповнолітніх дітей за той же період в сумі 3 000 гривень. Таким чином, суд приймає до уваги посилання представника відповідачаки та вбачає, що у порушення вимог ст.180 СК України та ст.526 ЦК України позивач [PERSON] своїх зобовязань по утриманню неповнолітніх дітей належним чином не виконує. Позивач просить стягнути з відповідачки моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 49\~000 гривень, посилаючись на те, що дії [PERSON] завдали йому моральних страждань, оскільки вона змінила місце свого проживання та реєстрації з малолітніми дітьми, чим перешкоджає обовязку позивача виховувати дітей. Проте, не умовами договору, ні законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоду у даних правовідносинах. Крім того позивача не дав жодних належних та допустимих доказів в підтвердження зазнання моральних страждань, яких самих та їх оцінки. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Враховуючи те, що не доведено неправомірності дій відповідачки по справі, порушення нею прав позивача та заподіяння внаслідок цього моральної шкоди суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню у зв'язку з безпідставністю вимог. \~\~\~\~

Outcome: dismissed