Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], якою просить визнати недійсним спадковий договір, укладений 30 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу м. Житомира [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] послався на такі обставини. 19 жовтня 2015 року померла мати позивача [PERSON] Після смерті матері [PERSON] стало відомо, що вона уклала спадковий договір із відповідачем, за яким [PERSON] зобовязується виконати розпорядження [PERSON] і у випадку її смерті набуває право власності на 47/100 ід. частин будинку, який був збудований батьками позивача. Вказав, що оскаржує даний правочин у звязку з тим, що, на його думку, мати, на момент укладення договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними за станом здоровя, оскільки тривалий час лікувалась як онкохвора. Вважає, що відповідач скористався відсутністю позивача і його дружини та спонукав матір оформити спадковий договір. [PERSON] подав заперечення, яким просить відмовити в задоволенні позовної заяви (т. 1 а.с. 40-41). Вважає вказані позовні вимоги безпідставними, надуманими та необґрунтованими. Зауважив, що не відповідає дійсності твердження позивача про те, що він постійно піклувався про свою матір. Зауважив, що спадковий договір [PERSON] було укладено за життя добровільно. Повідомив, що [PERSON] неодноразово скаржилася на те, що її син [PERSON] про неї не піклується, навідує раз на рік, телефонує тільки для вирішення якихось своїх проблем. В процесі розгляду справи 05 квітня 2016 року позивачем було подано заяву про забезпечення позову в справі (т. 1 а.с. 34), якою останній просив суд заборонити [PERSON] у будь-який спосіб відчужувати 47/100 ід. частин будинку № 16 по вул. Вишнева в селі Дениші Житомирського району Житомирської області, яку було задоволено ухвалою від 06 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 36). 31 серпня 2016 року позивачем було заявлено клопотання про призначення судово-медичної експертизи для з'ясування стану здоров'я його матері (т. 1 а.с. 179), яке було задоволено ухвалою від 01 вересня 2016 року (т. 1 а.с. 184). На час виконання експертизи провадження в справі було зупинено. Ухвалою від 29 листопада 2016 року провадження в справі було поновлено (т. 1 а.с. 201). 04 травня 2018 року позивач заявив клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи (т. 2 а.с. 151-152), у задоволення якого ухвалою від 04 травня 2018 року було відмовлено. У судове засідання зявилися позивач, який підтримав свої вимоги, та відповідач і його представник, які просили відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та свідків, встановив такі обставини справи і відповідні їм правовідносини. 30 вересня 2015 року був укладений спадковий договір, згідно з яким [PERSON] зобовязався виконувати розпорядження [PERSON], зазначені в цьому договорі, й після смерті останньої набуває право власності на 47/100 ід. частин житлового будинку №16, який знаходиться за адресою: село Дениші Житомирського району Житомирської області, вулиця Вишнева. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу [PERSON] (т. 1 а.с. 6-7). [PERSON] померла 19 жовтня 2015 року, що вбачається зі свідоцтва про смерть серії І-ТП № 267314 від 20 жовтня 2015 року (т. 1 а.с. 103) та з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т. 1 а.с. 5). 04 жовтня 2014 року патологічним дослідженням № 3780 медичного центру Асклепій померлій було встановлено діагноз: гостра виразка н/3 тіла шлунку (т. 1 а.с. 22). Як убачається з консультативного висновку спеціаліста КУ Обласний медичний консультативно-діагностичний центр Житомирської обласної ради від 13 жовтня 2014 року померла мала діагноз: кардіосклероз атероскопічний, атеросклероз аорти та коронарних артерій, серцева недостатність 0 ст., симптоматична артеріальна гіпертензія (т. 1 а.с. 21). Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 493/9, виданим 20 жовтня 2015 року, до смерті [PERSON] призвели: ракова інтоксикація; рак тіла матки (т. 1 а.с. 74). Відповідно до довідки № 916/01-16 від 28 грудня 2015 року, виданої приватним нотаріусом [PERSON], згідно зі спадковою справою № 138/2015, заведеною 25 грудня 2015 року та зареєстрованій у спадковому реєстрі за номером 58425569 (т. 1 а.с. 9) [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті своєї матері [PERSON] (т. 1 а.с. 10). Із наданих суду доказів вбачається, що на виконання умов спадкового договору [PERSON] уклав договір-замовлення на організацію та проведення поховання [PERSON] (т. 1 а.с. 44) та договір на виконання та встановлення намогильної споруди (т. 1 а. с. 114-115). Згідно з довідкою Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 Житомирської обласної ради № 2985 від 08 червня 2016 року [PERSON] на стаціонарне лікування не надходила, за архівними даними не значиться, на обліку в диспансерному відділенні не перебувала (т. 1 а.с. 134). Під час розгляду справи були допитані свідки, які надали такі свідчення: - свідок [PERSON] показала, що в якості нотаріуса одноразово за викликом відповідача відвідала [PERSON] (після попередньої телефонної розмови) у неї вдома, у звязку з тим, що остання не могла пересуватись. Свідок перебувала в [PERSON] за місцем її проживання близько години, у межах процедури посвідчення оскаржуваного правочину мала з нею розмову наодинці. Попередньо, в телефонній розмові, [PERSON] повідомила свідку, що має сина, і просила пояснити наслідки заповіту та спадкового договору, у звязку з чим свідок порекомендувала їй укласти не заповіт, а спадковий договір, при цьому роз'яснивши відміність даних правочинів. Текст правочину [PERSON] прочитала самостійно та підписала без стронньої допомоги. Також свідок зазначила, що [PERSON] на момент складання правочину була в нормальному психічному та психологічному стані, розуміла значення своїх дій; ніякого тиску інші особи на неї не чинили, це була її воля; - свідок [PERSON], який оглядав [PERSON] 30 січня 2014 року в якості консультуючого лікаря, зазначив, що, на його думку, внаслідок больового синдрому станом на момент огляду у хворої були психічні розлади. Під час лікування у терапевтичному відділенні з 20 січня 2014 року по 03 лютого 2014 року [PERSON] не відмовлялася від лікування; - свідок [PERSON] засвідчила, що в якості лікаря сімейної медицини з 2009 року надавала [PERSON] амбулаторну медичну допомогу. Повідомила, що останні два місяці життя [PERSON] відбулася значне ускладнення онкологічної хвороби. Свідок вважає, що [PERSON] психічних порушень не виявляла, сприймала виниклу ситуацію спокійно, орієнтувалася в обстановці та все розуміла. Зазначила, що [PERSON] наркотичних анальгетиків не отримувала, а онкологом їй виписувався лише знеболюючий засіб Кетанов. Також вказала, що свідоцтво про смерть [PERSON] вручила сусідам померлої, а саме відповідачу [PERSON] та його дружині, оскільки їй було відомо про те, що вони піклувалися про неї. Повідомила, що, на її думку, необхідності консультувати [PERSON] у психіатра не було; - свідок [PERSON], яка була сусідкою, повідомила, що позивач її проблемами не переймався та не відвідував і тому [PERSON] сусіди допомагали всією вулицею. З приводу стану здоровя [PERSON] в останні два місяці її життя вказала, що остання була в здоровому глузді, нормально спілкувалась з оточуючими, вірно їх упізнавала, порушень памяті не виявляла; - свідок [PERSON] засвідчила, що останні 7 років життя [PERSON] проживала по сусідству з нею. Оскільки [PERSON] було матеріально скрутно, деякі сусіди, які проживали на вулиці, допомагали їй матеріально при лікуванні від онкологічної хвороби. На думку свідка, [PERSON] попри наявну в неї тяжку онкологічну хворобу станом на осінь 2015 року продовжувала лишатись у свідомості, усе вірно розуміла; - свідок [PERSON] засвідчила, що являється дружиною відповідача, проживає по сусідству з [PERSON] у другій половині спільного будинку. У звязку з виникненням у [PERSON] тяжкої хвороби свідок із певного часу щоденно надавала їй всіляку допомогу. Свідок була очевидцем приїзду до [PERSON] нотаріуса, але не була присутня при їх розмові. Вказала, що [PERSON] була при глузді; - свідок [PERSON] засвідчила, що більше 20-ти років товаришує із сімєю позивача й мала можливість спілкуватись також із [PERSON], яка на думку свідка, була дещо неадекватною, оскільки іноді поводилась імпульсивно та примхливо. Свідку відомо, що позивач часто відвідував свою матір, надавав їй всіляку матеріальну допомогу; остання була доглянута. Свідку відомо, що [PERSON] відмовлялась від пропозиції позивача переїхати проживати до нього в м. Житомир. Також свідок була очевидцем того, як під Новий рік [PERSON] перебуваючи в позивача почала вести себе неадекватно - називала позивача [PERSON], щось шукала на телевізорі, замовлялась. З цього приводу їй «по швидкій допомозі» було надано медичну допомогу, свідком чого була [PERSON]; [PERSON] тоді до лікарні не відвезли, а наступного дня свідок із нею не бачилась. Свідок із [PERSON] за місцем її проживання не бачилась і восени 2015 року взагалі не спілкувалась; - свідок [PERSON], яка була сусідкою [PERSON], вказала, що [PERSON] з відповідачами була у добрих стосунках. На думку свідка, [PERSON] в період двох останніх місяців життя лишалась повністю психічно здоровою, впізнавала оточуючих, нормально спілкувалась із ними; - свідок [PERSON] вказала, що з 50-тих років товаришувала з [PERSON] Свідку відомо, що [PERSON] страждала цукровим діабетом, захворіла онкологічною хворобою; стан її здоровя в останні 23 місяці життя був тяжким. Щодо психічного стану [PERSON] на осінь 2015 року свідок уточнила, що [PERSON] тоді не замовлялась, оточуючих упізнавала, неадекватної поведінки не відмічалось. З телефонних розмов із [PERSON] свідку стало відомо, що у звязку з байдужою по відношенню неї поведінкою позивача, вона вирішила заповісти своє майно сусідам, які на той час надавали їй всіляку матеріальну та побутову допомогу. Суд не бере до уваги складений 08 квітня 2016 року депутатом Тетерівської сільської ради [PERSON] акт (т. 1 а.с. 46), оскільки він не є допустимим доказом у розумінні ст. 78 ЦПК України. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача (ст. 1302 ЦК України). Набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття (ст. 1305 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Для зясування того, чи усвідомлювала [PERSON] на момент укладення правочину значення своїх дій та чи могла керувати ними, [PERSON] у процесі розгляду справи заявив клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, яке було задоволено судом. Проведення експертизи було доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи. Висновком судово-психіатричного експерта № 788 від 10 листопада 2016 року встановлено, що [PERSON] у своєму психічному стані на 30 вересня 2015 року виявляла психічний розлад у вигляді органічного ураження головного мозку судинно- дисметаболічно-інтоксикаційного характеру з церебрастенічним синдромом. [PERSON] за своїм психічним станом на 30 вересня 2015 року усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. [PERSON] на 30 вересня 2015 року у своєму психічному стані не виявила ознак психічних і поведінкових порушень (у тому числі тимчасового хворобливого стану), які б могли впливати на усвідомлення нею своїх дій та можливості керувати ними (т. 1 а.с. 195199). Допитаний у судовому у засіданні експерт [PERSON] пояснив, що під час виконання експертизи психічний стан підекспертної був оцінений з урахуванням показів свідків, однак акцент ставиться саме на медичній документації, яка велась прижиттєво. Зазначив, що больовий синдром психічної патології у підекспертної не викликав. В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як вбачається зі змісту оспорюваного спадкового договору, він не носить характеру удаваного та уявного правочину, нотаріусом встановлено особи сторін та їх дієздатність, відчужувач та набувач розуміли зміст цього договору, усвідомлювали правові наслідки укладання ними цього договору, що їх дії відповідають дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки й діяли за власною волею без примусу. Загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, врахувавши висновок судово-психіатричної експертизи, суд дійшов висновку про те, що правочин не суперечить Цивільному кодексу України чи іншим актам цивільного законодавства, був вчинений у встановленій законом формі та не порушував права та законні інтереси сторін правочину й був спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Отже, з позивача на користь відповідача мають бути стягнені судові витрати в сумі 10275,60 грн (а.с. 155-156, 104, 237). Також суд,

Outcome: approved