Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 21.07.1984 р. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося з причин втрати почуття любові та поваги один до одного, різних поглядів на життя, сім'ю. Сім'я розпалась, проживають окремо, а тому позивач прийшов до висновку про розірвання шлюбу. На примирення та зберігання шлюбу не згоден. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, час для примирення не потрібен. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти розірвання шлюбу, відповідач пояснила, що позивач хворіє та не усвідомлює своїх дій, між ними нормальні шлюбні відносини та мови про розірвання шлюбу ніколи не йшло. Суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу, актовий запис в книзі реєстрації шлюбів № 465, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.07.1984 р. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушування права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. В пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз'яснено, що проголошення Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що сторони спільно не проживають, їм надавалось достатньо часу для примирення, під час якого сторони не дійшли згоди, відповідач в своїй заяві категорично заперечує проти збереження шлюбу, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Посилання відповідача на те, що позивач не усвідомлює своїх дій і не може ними керувати є безпідставними, оскільки на момент розгляду справи [PERSON] не визнаний у встановленому порядку недієздатним. Враховуючи наведене,

Outcome: approved