Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та зміну договору найму. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS]. Позивачу, як співвласнику зазначеної квартири належить 1/4 її частина, проте він у цій квартирі не проживає, оскільки відповідачі чинить йому в цьому перешкоди, не надають можливості спокійно користуватися належним на праві власності майном. У зв'язку з чим, позивач з метою захисту свого права на користування житловим приміщенням звернувся до суду з вимогою про визначення порядку користування квартирою. Ухвалою суду від 30.09.2013 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні. В судовому засіданні представником відповідачів подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про припинення його права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] та визнання права власності на його частку за [PERSON] Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідач за зустрічним позовом не проживає у спірній квартирі, не виконує взятих на себе зобов'язань щодо її утримання та неможливістю спільного проживання позивачів та відповідача у зазначеній квартирі у зв'язку з неприязними стосунками між ними, що призводить до конфліктних ситуацій. Посилаючись на те, що частка [PERSON] є незначною, спільна квартира є неподільною та припинення права власності останнього не завдасть йому істотної шкоди, відповідачі просять суд припинити право власності на частку у спільному майні та визнати його за одним з позивачів. Ухвалою суду від 17.12.2013 року зустрічна позовна заява прийнята до розгляду та об'єднана в одне провадження разом з первісним позовом. У відбувшихся судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги за первісним позовом, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Проти задоволення зустрічного позову заперечив. Відповідач 2 та представник відповідачів проти задоволення вимог за первісним позовом заперечили, вважали їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Суд, вислухавши у відбувшихся судових засіданнях пояснення представників позивача, відповідача 2 та представника відповідачів, допитавши свідка, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.07.1998 року співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних долях, по 1/4 кожному з них. Згідно з даними технічного паспорту, виданого Державним комунальним підприємством «Господар» 23.06.1998 року, спірна квартиру розташована на четвертому поверсі 9-поверхового будинку та складається з чотирьох кімнат загальною площею 79,9 кв.м, в тому числі житлової площі - 51,1 кв.м, з яких: 1-ша кімната площею 11,4 кв.м, 2-га кімната площею 12,2 кв.м, 3-тя кімната площею 9,3 кв.м, 4-та кімната площею 18,2 кв.м. Також у квартирі є допоміжні приміщення: кухня площею 7,7 кв.м, ванна кімната площею 2,6 кв.м, вбиральня площею 1,4 кв.м, коридор площею 12,2 кв.м, вбудована шафа площею 0,9 кв.м. У відповідності до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як вказує представник позивача за первісним позовом та підтвердив представник відповідачів, що починаючи з часу оформлення права власності [PERSON] у спірній квартирі не проживає. Представник позивача за первісним позовом вказала, що її довіритель неодноразово намагався вселитися в дану квартиру, однак усі його звернення з цього призводять лише до конфліктних ситуацій, що свідчать про неможливість позивачем користуватись належною йому на праві власності частиною квартири. Також, допитана у якості свідка [PERSON], яка є матір'ю позивача за первісним позовом, підтвердила неможливість проживання сторін у спірній квартирі у зв'язку з неодноразовим виникненням конфліктних ситуацій, які відображені у постановах про відмову у порушенні кримінальних справ. А відтак, суд приходить до висновку, що між сторонами існує конфлікт з приводу усунення перешкод у користуванні майном та встановленням порядку користування ним, який пов'язаний з неможливістю позивачу здійснювати право користування та розпорядження своїм майном, що на думку суду є ущемленням його прав. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України» передбачено, що при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Відповідно до пп. 1 п. 13 Постанови Ради міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок №470 від 11.12.1984 року «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Пунктом 2 Постанови Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів та президії Київської міської ради Профспілок №582 від 15.07.1985 року «Про порядок застосування у м. Києві «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» встановлено - такими, що потребують поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які мають жилу площу до 7,5 кв.м. включно на кожного члена родини. З огляду на викладені норми чинного цивільного, житлового законодавства та виходячи із загальної житлової площі вказаної квартири, розміру кожної жилої кімнати, неможливість вирішення ситуації, яка склалась між сторонами, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог за первісним позовом в частині щодо виділення у користування [PERSON] жилої кімнати площею 9,3 кв.м, що відповідає кімнаті №5 на плані квартири [ADDRESS]. Щодо запропонованого позивачем порядку поділу цієї квартири шляхом виділення відповідачам та закріплення за кожним з них інших ізольованих кімнат, суд вказує на те, що оскільки згода останній на такий порядок поділу не отримана, позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині шляхом виділення у спільне користування [PERSON], [PERSON] та [PERSON] жилих кімнат площею 18,2 кв.м, 12,2 кв.м та 11,4 кв.м, що відповідає кімнатам №4, №9 та №8 відповідно на плані спірної квартири. Інші приміщення у зазначеній квартирі, зокрема, кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор та вбудовану шафу, суд вирішив залишити у спільному загальному користуванні сторін. При цьому, суд вказує на те, що встановлений вище порядок користування спірною квартирою не суперечитиме чинному законодавству України, оскільки в результаті встановлення такого порядку, ані позивач за первісним позовом, ані відповідачі не підлягатимуть постановленню на облік громадян, що потребують поліпшення житлових умов, оскільки кожен з них буде забезпечений житловою площею, що перевищує законодавчо встановленим - 7,5 кв.м. Водночас, статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Тобто, за аналізом зазначеної правової норми, договір найму житлового приміщення укладається між житлово-експлуатаційною організацією та наймачем цього приміщення. Окрім того, згідно зі ст. 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом. У відповідності до ст. 104 ЖК України член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Згідно з ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї. Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи. Водночас, за змістом вказаних правових норм, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду. Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про те, що оскільки звертаючись до суду з вимогою до відповідачів, як співвласників спірного приміщення, про зміну договору найму, укладеного між ними та житлово-експлуатаційною конторою, не залучивши її до участі у справі, позивачем за первісним позовом невірно обраний позивачем спосіб захисту його прав у цій частині. Також у матеріалах справи відсутні докази, що на момент звернення до суду відповідачі за зустрічним позовом відмовились укладати окремі договори найму житлового приміщення, а відтак вимога про зміну договору найму спірної квартири задоволенню не підлягає. Щодо заявлених за зустрічним позовом вимог стосовно припинити права власності [PERSON] на частку у спільному майні та визнати її за одним з позивачів, судом встановлено наступне. Положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Зазначене узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 січня 2012 року та від 15 травня 2013 року. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на квартиру є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Як вбачається з встановлених судом обставин, сторони у справі є співвласниками двохкімнатної квартири [ADDRESS] у рівних долях, по 1/4 кожному з них, що не може свідчити про незначну частку відповідача за зустрічним позовом у спільному майні. Крім того, судом встановлено та не заперечувалось сторонами під час судового розгляду, у відповідача відсутнє інше житло, а отже припинення його частки у спільному майні завдасть істотної шкоди йому та членам його сім'ї. Посилання позивача 2 за зустрічним позовом та представника інших позивачів на неможливість спільного проживання у спірній квартирі як на єдину підставу для припинення частки відповідача не є підставою для задоволення зустрічних позовних вимог, а відтак суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial