Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою №27 в будинку №2 по вулиці Винниченка у місті Вінниці. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач 08 серпня 2016 року, на підставі договору купівлі-продажу, набув у власність квартиру [ADDRESS]. На момент купівлі-продажу квартири у ній були зареєстровані попередній власник [PERSON] та його повнолітня дочка [PERSON]. Фактично ж в квартирі проживав лише [PERSON], а відповідач у спірному приміщенні не проживає близько двох років. Факт реєстрації у квартирі відповідача створює перешкоди для її власника, зокрема позивачу необхідно нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. При цьому, зняти відповідача з реєстрації позивач самостійно не може, а тому звернувся до суду з вищезазначеними позовними вимогами. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судові засідання, призначені на 09.03.2017р. та 23.03.2017р. року не зявилася, хоча була повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 21, 29). Разом з тим, представник позивача в судовому засіданні пояснила, що повістки про виклик в судове засідання відповідач не отримувала, оскільки за адресою: [ADDRESS], вона не проживає та де на даний час проживає відповідач позивачу невідомо, самі ж повітки замість відповідача отримував її батько [PERSON], який незважаючи на продаж квартири, за домовленістю з позивачем, продовжує там проживати. Таким чином, в судове засідання, призначене на 06.04.2017 року відповідач викликалася шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання, яке було опубліковано в газеті «Вінниччина», випуск №26 (23167) від 05.04.2017 року, однак відповідач судове засідання не зявилася. Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом, 08 серпня 2016 року [PERSON] (позивач) та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON], укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до пункту 1.1 якого продавець (в особі представника) передав у власність покупцю (позивачу), а покупець прийняв у власність обєкт нерухомого майна, а саме квартиру під номером 27, що знаходиться в місті Вінниці, по вулиці Винниченка В., в будинку під номером 2. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1403. (а.с. 5, 6) Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 07.02.2017 року №79783275, [PERSON] являється власником квартири №27 по вул. [PERSON], будинок 2, в м. Вінниці (а.с. 7). Згідно з довідкою, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлово-Експлуатаційна контора №827 від 07.02.2017р., за адресою: [ADDRESS], власником особового рахунку є [PERSON], та у цьому житловому приміщенні зареєстровані: [PERSON] (знайомий), [PERSON] (знайома) (а.с. 8). Разом з тим, як пояснила представник позивача в судовому засіданні між позивачем та [PERSON] (попередній власник квартири) існує домовленість про те, що останній самостійно вчинить заходи, що знаття з реєстрації у вказаній квартирі, тоді як місцеперебування відповідача не відомо. Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, частина третя статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України) Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, та як пояснила представник позивача відповідач не проживає в оспорюваній квартирі близько двох років. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованою за адресою: м. Вінниця вул. [PERSON][ADDRESS], чинить перешкоди власнику квартири в користуванні своїм майном на власний розсуд. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями частини першої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником квартири 27 в будинку номер 2 по вулиці [PERSON] в місті Вінниці є позивач [PERSON]. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON], не будучи членом сімї власника квартири та не користуючись квартирою на умовах найму, продовжує бути зареєстрованою за вищевказаною адресою. Згідно зі статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з частиною першою статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №27 в будинку №2 по вул. Винниченка В. в м. Вінниці, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З урахуванням вимог статті 88 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved