Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення, мотивуючи тим, що відповідач є власником будинку за адресою [ADDRESS]. За даною адресою також зареєстрованим значиться він. Близько трьох років назад [PERSON] вигнав його із будинку разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON], у зв»язку з чим вони були вимушені перейти проживати до однієї із господарських будівель , а саме сараю за даною адресою [ADDRESS]. На неодноразові прохання впустити його проживати до житлового будинку, як члена сім»ї, особи, яка зареєстрована в даному будинку, за даною адресою , відповідач відповів категоричною відмовою. [PERSON] вважав, що відповідач порушує його права на користування будинком. На підставі викладеного, позивач [PERSON] прохав суд визнати незаконними дії [PERSON] щодо його виселення з будинку розташованого за адресою [ADDRESS] та вселити його, [PERSON] до будинку за адресою [ADDRESS]. (а.с. 14). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що відповідач його в 2012 році примусово із криком та сварками виселив із будинку за адресою [ADDRESS], після чого він разом із своєю сім»єю почали проживати у підсобному приміщенні, у сараї за даною ж адресою. Відповідач поміняв замки у будинку. У житловому будинку залишилися стінка та інші його речі. Представник позивача [PERSON] позов прохав задовольнити. Відповідач [PERSON] пояснив, що після того, як син привів проживати свою дружину, вони почали жити погано, почалися сварки. Син із своєю сім»єю добровільно вирішити перейти жити до сараю, а онук бував і у них у будинку. Коли в травні 2014 року у них з будинку було вчинено крадіжку, вони вигнали внука, сина позивача. Коли позивач переселився із будинку в сарай, він міняв замок, зараз у [PERSON] ключа від будинку не має і він ключа тому не дасть, оскільки вважає позивача не надійним. Вважав, що вони разом жити вже не будуть. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Пояснив, що оскільки відповідач не виселяв позивача із будинку та той пішов жити до сараю добровільно, то не має підстав і для примусового його вселення. Крім того, прохав застосувати до вимог позивача строк позовної давності, оскільки позивач виселився із будинку у 2006 році, а звернувся із позовом лише в 2014 році. З»ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником житлового будинку з допоміжними господарчими побудовами за адресою [ADDRESS] згідно договору купівлі - продажу від 18.04.1972 року (а.с. 39-41). Позивач [PERSON] зареєстрований за даною адресою з 1987 року (а.с. 5, 37). Згідно акту вуличного комітету від 01.06.2014 року [PERSON] проживає разом із батьками за адресою [ADDRESS], мав неодноразове тиснення із боку батьків, батько виселив його сім»ю в сарай без газового опалення, з травня відключив освітлення, у сім»ї часті сварки. [PERSON] часто виганяє сім»ю [PERSON] з місця проживання , звинувачує в крадіжках (а.с. 7). Згідно акту вуличного комітету від 29.08.2014 року конфлікт у сім»ї [PERSON] триває, [PERSON] у крадіжці грошей звинувачує сім»ю сина [PERSON] (а.с. 30). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є чоловіком сестри позивача. До того, як поселився [PERSON] із своєю сім»єю у сараї біля будинку по [ADDRESS], у цьому ж сараї жили вони. Між сім»ями позивача та відповідача відносини погані. Права членів сім»ї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, давати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Також судом встановлено і не заперечується особами, які беруть участь у справі, що позивач є зареєстрованим у житловому будинку за адресою [ADDRESS], набув право користування даним житлом відповідно до закону та вказаного права у встановленому законом порядку не позбавлявся. Відповідач із вимогами щодо визнання позивача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] або виселення, не звертався. У будинку за адресою [ADDRESS] залишилися речі позивача, в тому числі меблі, що також визнається сторонами, право користування позивачем якими також порушується. Відповідач [PERSON] чинить перешкоди у користуванні позивачем [PERSON] житловим приміщенням за адресою [ADDRESS], не допускає останнього в будинок , замінив вхідні замки до будинку та не віддає ключі від нього, що також визнав відповідач у судовому засіданні. Основним призначенням будинку є забезпечення власника і членів його сім'ї житлом. Згідно будівельних норм та правил житлове приміщення (квартира) повинні складатися з жилої кімнати і інших додаткових приміщень, а в умовах індивідуального жилого будівництва - також інших господарських споруд, розташованих на одній земельній ділянці. Таким чином, посилання відповідача та його представника на те, що позивач добровільно пішов жити із будинку до сараю і тому втратив право користування саме будинком є безпідставними, оскільки сарай власне не являється житловим приміщенням та не призначений для проживання у ньому людей. Лише внаслідок перешкод позивачу, які було вчинено відповідачем, у користуванні житловим будинком, [PERSON] не має змоги користуватися житлом за даною адресою, при цьому не будучи у встановленому законом порядку позбавлений права користування житловим приміщенням. Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності за даними позовними вимогами, на застосуванні якого наполягає відповідач, оскільки по справі відсутні належні, допустимі та достатні докази часу виселення відповідачем позивача до сараю. Показання з цього приводу свідка [PERSON] про те, що позивач проживає в сараї з 2006 року не є достатнім доказом цього факту, оскільки даний свідок є донькою відповідача та, як встановлено в судовому засіданні , перебуває у неприязних стосунках із позивачем та його сім»єю. Відповідач же [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що лише в травні 2014 року він вигнав із житлового будинку онука - сина та члена сім»ї відповідача [PERSON], що також спростовує факт пропуску позивачем строку позовної давності. Посилання відповідача на те, що це хтось із сім»ї позивача викрав у нього з будинку грошові кошти 02.05.2014 року не підтверджуються ніякими доказами по справі, згідно витягу із кримінального провадження №12014170240000526 особа, яка вчинила даний злочин не є встановленою. Враховуючи задоволення позову, у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved