Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсною угоди купівлі-продажу автобусу D марки MAN, випуску 1996 року, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], укладену 8 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] та скасувати реєстрацію права власності за [PERSON]. Після збільшення позовних вимог [PERSON] також просив витребувати у відповідачки та передати йому на зберігання предмет застави, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а в рахунок погашення заборгованості за договором позики просив звернути стягнення на предмет застави шляхом його продажу з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, та з наданням [PERSON] всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В ході розгляду справи до участі було залучено третьою особою [PERSON], який в свою чергу звернувся з самостійними вимогами до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів позики та застави, виключення відомостей про реєстрацію обтяження майна. Свій позов [PERSON] обґрунтовував тим, що під час укладення 8 серпня 2013 року угоди про купівлю -продаж транспортного засобу [PERSON] приховав від його дружини знаходження автобусу в заставі на виконання зобов'язань по договору позики. Вказаний договір він вважає оспорюваним, оскільки вказані в ньому гроші не передавалися і відповідно не отримувалися [PERSON]. Крім того, сума позики перевищує п'ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, укладалася угода між фізичними особами підприємцями, тому такий договір не є безпроцентним, та за своїми ознаками відповідає договору фінансового кредиту. Чинним законодавством України не передбачено право фізичної особи-підприємця надавати позику. В судових засіданнях позивач та його представник повністю підтримали заявлені вимоги та зазначили, що позивач надав [PERSON] 37000 доларів США через банк перерахував 202 250 грн., а різницю раніше без письмового підтвердження до укладання угоди. Під час укладення угоди він діяв через свого представника. В забезпечення виконання угоди між ними було укладено договір застави продажу автобусу D марки MAN, випуску 1996 року, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідач не виконав своїх зобов'язань повернув лише 16000 грн. та продав заставлене майно. Вказана угода була укладена між фізичними особами. В засіданні представником позивача було зазначено , що розмір заборгованості складає 277741 грн.. Представник відповідача повністю заперечував проти позову та підтримав окремий позов третьої особи [PERSON], посилаючись на те, що під час укладення угоди транспортний засіб не був під забороною відчуження, [PERSON] не повідомляв про наявність застави. Більш того, звернув увагу на те, що позивач не виконав умов договору не надав повністю всю суму, позичальник отримав право зупинити виконання зобов'язань, через що термін виконання не настав, а відтак [PERSON] не має право звертати стягнення на предмет застави, договір позики є оспорюваним, сума перевищує п'ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, укладалася угода між фізичними особами підприємцями, тому такий договір не є безпроцентним, та за своїми ознаками відповідає договору фінансового кредиту. Чинним законодавством України не передбачено право фізичної особи-підприємця надавати позику. Третя особа [PERSON] заперечував проти позову [PERSON] та підтримав свій позов вказуючи на те, що особисто він займався укладенням угоди, заборони на відчуження не було, він працює на автобусі, вважає, що угоди повинні бути визнанні недійсними. Відповідач [PERSON] в засідання не з'явився. Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Одеській області відповідач зареєстрованим в Одеській області не значиться. Направлені судом повідомлення за адресою проживання, а саме: [ADDRESS], яка була підтверджена в запереченнях відповідачем, поверталися без вручення оскільки за вказаною адресою знаходиться Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д.Ушинського і будь-яких підтверджень про знаходження в трудових відносинах з учбовим закладом не надавалося. Згідно з вимогами ч.9 ст.74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. З урахуванням вказаних обставин та діючої норми виклик відповідача здійснено через оголошення в пресі, тому він вважається повідомленим належним чином. В своїх письмових запереченнях відповідач вказував на те, що для обговорення умов надання кредиту він звернувся до [PERSON] і вони домовилися що буде надано кредит у сумі 37000 доларів США для купівлі автобусу. Тіло кредиту він повинен був повертати щомісячними платежами по 1000 доларів США, а решту 25000 повернути через рік, а у забезпечення договору позики він зобов'язувався передати в заставу належний йому автобус. Під час укладення угоди відповідач дізнався, що позикодавцем є [PERSON] з яким він не був знайомий. Після підписання договорів 14 грудня 2012 року йому на картку КБ «Приват Банк» №5211 5374 1916 0077 надійшли грошові кошти у сумі 202245 грн., еквівалент 25000 доларів СШ, що менше вказаної у договорі суми. Перші сім місяців він сплачував домовлені платежі та сплатив позикодавцю 56644,30 грн., а саме: 19 січня 2013 р. - 7920 грн., 20 лютого 2013 р. - 8350 грн., 15 березня 2013 р. -5970 грн., 2169,10 грн., 11 квітня 2013 р. - 8150 грн., 21 травня 2013 р. 8125 грн., 22 червня 2013 р. -1000 грн., 7000 грн., та 25 липня 2013 р. - 7960 грн.. Потім виплати він припинив через тяжке фінансове становище, а позикодавець ще в травні 2013 р. відмовився перерахувати решту грошей, тобто не виконав свого обов'язку. Автобус, який перебував в заставі відповідач дійсно продав за ціною 280000 грн., що складало еквівалент в 35000 доларів США з метою розрахуватися за кредит, однак витратив їх на ремонт інших транспортних засобів, які використовував у своїй підприємницькій діяльності. Решту коштів у сумі 145600,70 грн. (202245 грн.-56644,30 грн.) він зобов'язується повернути позивачу. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходь до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а в окремому позові [PERSON] необхідно відмовити виходячи наступного. В ході розгляду справи судом було встановлено, що 14 грудня 2012 року [PERSON], діячи від імені [PERSON], та [PERSON] підписали договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1563. Згідно з умовами договору [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає грошові кошти у сумі 37000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 295741 грн.. Позикодавець передає вказану суму на картковий рахунок КБ «Приват Банк» №5211 5374 1916 0077, а позичальник отримав кошти. Повернення боргу повинно відбуватися на картковий рахунок позикодавця № 440.588.58.1327.9962 в «Приват Банк» щомісячно - 14 числа кожного місяця в розмірі 1000 доларів США в еквіваленті 7000 грн., останній платіж 14 грудня 2013 р. - 25000 доларів США. Способом забезпечення договору поруки є договір застави автомобіля марки MAN А-51, випуску 1996 року, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Того ж дня, 14 грудня 2012 р., було укладено і договір застави за умовами якого предметом являється автобус D марки MAN-А51, випуску 1996 року, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. На підставі вказаного договору в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстровано заборону відчужувати вказане майно., реєстраційний номер 13387535. Нормами ч.1-5 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Як свідчить норма ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором. Відповідно до п.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з нормою ст.16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави. Згідно з вимогами ч.1,3,6 ст.20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. При частковому виконанні боржником забезпеченого заставою зобов'язання застава зберігається в початковому обсязі. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Нормами ст.28 Закону України «Про заставу» визначено, що застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом. Вимогами ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч.1 ст.58,59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оцінюючи в сукупності представлені докази суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем [PERSON] дійсно був укладений договір позики, однак з урахуванням лише перерахованої суми у розмірі 202245 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.109). Проте, свої зобов'язання за договором позики відповідач [PERSON] належним чином не виконав, і всю суму позики у встановлений строк не повернув.Відповідачем сплачено лише 16000 грн., тому утворилася заборгованість у розмірі 185720 грн. (202245грн. -16000 грн.), а не 277741 грн.. Посилання позивача та його представника на те, що була передана уся сума за договором, не знайшли свого підтвердження належними доказами, тому відповідно суд і не погоджується з вказаною представником сумою заборгованості. Заперечення відповідача [PERSON] та посилання на сплату суми 56644,30 грн. суд не приймає до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження в представлених доказах, так в квитанції на суму 8150 грн. платником є [PERSON], а не відповідач, а по іншій частині грошей взагалі відсутні підтвердження в роздруківці по рахунку позивача. 8 серпня 2013 року відповідач [PERSON] продав спірний автобус [PERSON], що підтверджується довідкою-рахунком. Згідно з вимогами ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі -Державний реєстр) відомостей про обтяження цього рухомого майна. Оскільки, даний договір був вчинений під час дії заборони на відчуження майна, тобто відчуження відбулося в порушення вимог вказаного закону тому його необхідно визнати недійсним, а реєстрація права власності на [PERSON] підлягає скасуванню. Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається в тому числі і спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. Заперечення відповідачки, її представника та третьої особи [PERSON], суд розглядає критично, оскільки із змісту договору позики видно, що він укладався між фізичними особами в письмовій формі, був посвідчений нотаріусом, передача грошей відбулася, хоча і в меншій сумі ніж вказано в угоді, договір застави був зареєстрований у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Виходячи з викладених судом висновків, позов третьої особи [PERSON] є безпідставним і повинен бути залишений без задоволення, оскільки він не ґрунтується на вимогах норм цивільного законодавства, а обставини на які посилається третя особа, як обґрунтування вимог, спростовуються матеріалами справи. Враховуючи відсутність підстав для визнання договорів недійсними, тому і відсутні підстави для виключення відомостей про реєстрацію обтяження майна. Враховуючи норми ст..88 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути в рівних частинах судовий збір на користь [PERSON] - 487,2 грн., на користь держави - 1370 грн..

Outcome: partial