Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача 600000 грн. боргу, 4500 грн. компенсації за прострочення виконання та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на ті обставини, що 30.05.2014 відповідач [PERSON] отримав у нього в борг 600000 грн., які він зобовязався повернути до 29.05.2015 року. Факт отримання грошей зафіксовано в п.2 договору позики від 30.05.2014 року. Після спливу вказаного в договорі позики строку позивач неодноразово звертався до відповідача повернути борг та вручив йому 03.06.2015 року досудову вимогу про повернення грошових коштів за договором позики від 30.05.2014 року, однак на час звернення до суду відповідач не виконав взяті на себе зобовязання. Сума, яка підлягає поверненню, складається з суми боргу у розмірі 600000 грн. та трьох відсотків річних за період з 30.05.2015 року, які склали 4500 грн., а всього 604500 грн. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі виданої довіреності, направив суду заяву, в якій позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судові засідання на неодноразові виклики не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не надав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224-226 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 30 травня 2014 р. позивач передав відповідачу згідно з Договором позики, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи, суму 600000 гривень, яку відповідач [PERSON] зобовязався повернути до 29 травня 2015 р., однак своїх зобовязань не виконав (а.с. 3-4). Причини невиконання таких зобовязань правового значення для справи не мають. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до п. 2. Договору позики від 30 травня 2014 р., позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні Сторонами цього Договору. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три проценти річних від простроченої суми становить 4500 грн. На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 600000 грн., три проценти річних від простроченої суми - 4500 грн. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати при предявленні позову, а саме витрати по сплаті судового збору в доход держави в розмірі 6045 грн., що підтверджується квитанцією від 21.10.2015 р. (а.с. 2).

Outcome: approved