Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів та визначення місця проживання дитини, посилаючись на ті обставини, що відповідач почала невідповідально ставитися до своїх батьківських обов'язків щодо догляду, виховання та матеріального забезпечення дитини. З липня 2018 року син [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] Просив суд звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком - [PERSON] Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи і причини неявки суду не повідомила. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради щодо задоволення позову не заперечував. Суд, заслухавши сторіни, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. 04.02.2012 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 03.08.2012 року серія [NUMBER] 21.07.2015 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення син залишився проживати з матір'ю. 10.07.2017 року Апеляційним судом Полтавської області прийнято рішення про стягнення з позивача на користь [PERSON], на утримання сина [PERSON] аліментів у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Заборгованості станом на 27.09.2018 року по сплаті аліментів відсутня. Проте, через деякий час відповідач почала невідповідально ставитися до своїх батьківських обов'язків щодо догляду, виховання та матеріального забезпечення дитини. В січні 2018 року [PERSON] залишила дитину з своїми батьками, які проживають за адресою [ADDRESS] та виїхала до м. Києва. Кошти для утримання свого сина батькам не надавала, хоча отримувала аліменти від позивача. Восени 2018 року повернулась до батьків, але більше ніде не працювала, аліменти витрачала не на дитину, а на власні потреби. З липня 2018 року дитина проживає разом з батьком за адресою [ADDRESS] Дитина займається плаванням, футболом, відвідує уроки англійської мови. У вересні 2018 року відповідачка знову зникла, що стало причиною для звернення її матері до служби захисту дітей Київської районної у м. Полтаві ради з проханням провести бесіду щодо недопустимості такого ставлення до батьківських обов'язків та просила вжити заходів для забезпечення цільового використання грошових коштів, що сплачуються позивачем, як аліменти ( а.с 26). Оскільки на даний час [PERSON] жодним чином не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, а також створює перешкоди позивачу у належному забезпеченні дитини, так як витрачає сплачені аліменти на власні потреби, не пов'язані з дитиною, позивач був змушений звернутись до суду за захистом прав свого сина шляхом припинення сплати аліментів та визначення місця проживання дитини разом з позивачем. Судом встановлено, що 25.09.2018 року було обстежено матеріально-побутові умови проживання сина - [PERSON], за адресою [ADDRESS] та згідно акту обстеження умов проживання встановлено, що батьком створені належні побутові умови для життя та розвитку дитини ( а.с 10). Ч. 1.2 статті 179 СК України визначають, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України визначає, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 1.2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно до 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина, що є підставою для задоволення позовних вимог про звільнення від сплати аліментів та визначення місця проживання дитини. На підставі висловленого,

Outcome: approved