Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] трамвайно-тролейбусного управління м. Маріуполя про стягнення матеріальної та моральної шкоди. В обгрунтування заявлених вимог зазначив, що 08.07.1998 р. СВ Пятихатського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу № 149014 за фактом ДТП внаслідок якої загинув його син [PERSON] та 29.12.2012 р. відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за № 12012040000000160. Його визнано потерпілим по даному кримінальному провадженню. Вказаним правопорушенням [PERSON] та [PERSON] трамвайно-тролейбусним управління м. Маріуполя йому завдано моральну шкоду, оскільки він переніс тяжку психологічну травму, повязану зі смерю сина. У звяку з завданою йому психологічною травмою у нього погіршився стан здоровя, вимушений був постійно знаходитись на стаціонарному лікуванні. З урахуванням характеру й обсягу фізичних та моральних страждань потерпілого, психоемоційних переживань, понесених ним внаслідок втрати сина, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, розмір завданої йому моральної шкоди оцінює 1 200 000 грн., яку просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку. Крім того, в ході судового розгляду справи позивач [PERSON] надав до суду уточнену позовну заяву/а.с.а.121-122, том № 1/, згідно якої збільшив позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду в розмірі 1200 000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 51711,21 грн., посилаючись на те, що своми протиправними діями [PERSON] та [PERSON] трамвайно-тролейбусним управління м. Маріуполя йому спричинено матеріальну шкоду, яка складається з витрат на лікування, пропажі речей, які належали його сину, та інших платежів понесених ним у звязку з поданням скарг на органи досудого розслідування. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням справу розглядати без його участі, в судове засідання зявитись не може за станом здоровя, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судових засідання, що відбувалися 26.09.2016 року та 10.10.2016 року позов не визнала та пояснила, що дійсно за фактом ДТП внаслідок якої загинув син позивача [PERSON] порушено кримінальну справу, проте на сьогоднішній день досудове розлідування по даному кримінальному провадженню триває. Відповідач [PERSON] винним у вчиненні кримінального правопорушення не визнаний, обвинувальний вирок відсутній, тому підстави вважати, що саме з його вини загинув [PERSON] відсутні. Крім того, вважає, що позивачем не доведено належними доказами заявлена сума матеріальної шкоди так і зазначений розмір моральної шкоди. Разом з тим зазначила, що дорожньо-транспортна пригода сталася в 1998 році, з того часу пройшло близько 18 років, тому вважають що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з вимогами про стягнення матеріальної та моральної шкоди, на застосуваня строку позовної давності наполягають, у звязку з чим у задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. В судове засідання 24.10.2016 року представник відповідача не зявилась, провести судове засідання в режимі відеоконференції через технічні причини не надалось можливим, надала до суду клопотання з проханням справу розглядати без її участі, у задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі/а.с.248, том № 2/. Відповідач [PERSON] трамвайно-тролейбусне управління м. Маріуполя свого представника в судове засідання не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки не повідомили, заява про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходила/а.с.81, 104 том № 1, а.с. 214, 247, том № 2/. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 03 березня 1998 року [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER] у звязку з виконанням трудових обовязків здійснив наїзд на пішохода [PERSON] В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав смертельну травму. Позивач [PERSON] - є батьком померлого [PERSON] та визнаний потерпілим по кримінальному провадженню щодо ДТП, яка сталася 03.03.1998 року/ а. с.250 том № 2 /. Відомості про вказане кримінальне правопорушення 29.12.2012 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012040000000160/а.с.249 том № 2/, досудове розслідування триває. Згідно з ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Так, судом встановлено, що [PERSON] заподіяно шкоду внаслідок ДТП за участю водія [PERSON] Останній керував транспортним засобом, який належав [PERSON] трамвайно-тролейбусному управлінню м. Маріуполя із яким він перебував у трудових відносинах та за яким закріплений автомобіль [NUMBER], що підтверджується копією наказу Управління житлово комунального господарства № 1 від 04.01.1998 року та подорожнім листом № 00278 від 03.03.1998 року /а.с.1,2 том № 3/. Так як [PERSON]М, на час події перебував у трудових відносинах із [PERSON] трамвайно-тролейбусним управлінням м. Маріуполя, керував автомобілем на достатніх правових підставах в розумінні норм ЦК України, який належить [PERSON] трамвайно-тролейбусному управлінню м. Маріуполя, то і, виходячи із наведених норм, обов'язок по відшкодуванню завданої шкоди має нести юридична особа - роботодавець. Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалість його немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, оскільки настала смерть близької людини, беручи до уваги обставини ДТП, з врахуванням вимог розумності і справедливості, суд важає необхідним зменшити розмір заявленої потерпілими моральної шкоди та вважає необхідним визначити розмір морального відшкодування в сумі 100 000 грн. Що ж стосується вимог позивача про стягенння з відповідачів матеріальної шкоди в розмірі 51711,21 грн. суд приходить до наступного. Так, відповідно до приписів вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту позовної заяви вбачається, що розмір завданої матеріальної шкоди позивач оцінює в 51711,21 грн./а.с.123-124, том № 1/. Проте, надані суду товарні чеки (квитанції на придбання ліків за 2014-2015 роки, квитанції про поштові відправлення повязані з розглядом скарг на дії органів досудового розслідування, квитанції за послуги ксерокопіювання, транспортні росходи, послуги мобільного звязку) не можуть бути належними доказами по справі, оскільки чинним законодавством не передбачено відшкодовування будь-яких інших витрат, окрім зазначених у ст. 1201 ЦК України, а тому зазначені витрати не підлягають стягненню. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування вартості речей, які ніби-то належали [PERSON] (одягу, годинника, магнітофону, телевізору, виробів із золота), оскільки вказані речі речовими доказами по кримінальному провадженню не визнавались, інших доказів в підтвердження того, що дані речі належали померлому [PERSON] та втрачені ним внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відсутні, а тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. (ст. 258 ЦК України). Як встановлено в судовому засіданні 08.07.1998 р. СВ Пятихатського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу № 149014 за фактом ДТП внаслідок якої загинув його син [PERSON] та 29.12.2012р. відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за № 12012040000000160, досудове розслідування по даному кримінальному провадженню триває. Потерпілий на протязі усього досудового розслідування має право заявити цивільний позов, а тому суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК з відповідача [PERSON] трамвайно-тролейбусного управління м. Маріуполя на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 551,20 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом.

Outcome: partial