Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади. В обгрунтування заявленого позову покликається на те, що слідчими Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017140090004613 від 03 листопада 2017 року за фактом викрадення належного позивачу та розробленого ним мобільного укриття «SHELD». Зазначає, що з дня відкриття кримінального провадження і до цього часу досудове розслідування проводиться вкрай неефективно, халатно та недбало, оскільки слідчі безвідповідально ставляться до виконання своїх службових обов`язків, не виконують вказівки процесуальних керівників, керівника органу досудового розслідування та ігнорують ухвали слідчих суддів, якими їх зобов`язано вчинити певні дії. Позивач звертає увагу, що він важко працював для того, щоб розробити мобільне укриття «SHELD», а тому йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 500 000 грн., що полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав і продовжує зазнавати у зв`язку з неналежним досудовим розслідуванням. У зв`язку з цим просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Марчук А.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Представники відповідачів Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином був повідомлені про дату та час розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Суд, всебічно та повно перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, матеріали самого кримінального провадження, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.11.2017 року [PERSON] звернувся до начальника Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області з заявою за фактом викрадення розробленого його сином [PERSON] мобільного укриття «SHELD». Слідчими Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017140090004613 від 03 листопада 2017 року за частиною 3 статті 185 КК України. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 12017140090004613 від 03 листопада 2017 року, ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року у справі № 466/5949/18; від 20 лютого 2018 року у справі № 466/52/18; від 12 червня 2019 року у справі № 466/4757/19; від 17 грудня 2018 року у справі № 466/52/18; від 17 жовтня 2018 року у справі № 466/8205/18; від 31 жовтня 2018 року у справі № 466/8205/18; від 18 січня 2018 року у справі № 466/52/18, зобов`язано слідчий відділ Шевченківського ВП визнати [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні; неодноразово визнано протиправною бездіяльність слідчого Шевченківського ВП, яка полягала у невиконанні вимог ст. 220 КПК України щодо розгляду клопотань представника [PERSON] , поданих в його інтересах та зобов`язано слідчого розглянути ці клопотання; визнано протиправною бездіяльність слідчого Шевченківського ВП щодо часткової відмови в задоволенні клопотання представника [PERSON] та зобов`язано слідчого повторно розглянути клопотання його представника; зобов`язано слідчого виконати усі письмові вказівки прокурорів Львівської місцевої прокуратури № 2 та керівника органу досудового розслідування; зобов`язано слідчого вчинити необхідні дії у кримінальному провадженні; визнано протиправною бездіяльність слідчого та зобов`язано слідчого у тримісячний строк з дня постановлення ухвали виконати ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2018 року та 30 липня 2018 року. Судом встановлено, що в рамках кримінального провадження №12017140090004613 не було виконано вищевказаних вказівок та ухвал слідчих суддів у вигляді здійснення необхідних слідчих дій, а досудове розслідування, яке було розпочате 03.11.2017 року, досі триває. 16 березня 2018 року представником [PERSON] - адвокатом Марчуком Антоном Михайловичем подано заяву про вчинені кримінальні правопорушення працівниками правоохоронних органів (Шевченківського ВП). Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 квітня 2018 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018141090000037 від 24 квітня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України за фактом неналежного виконання слідчими Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області службових обов`язків (а.с.6). 21 червня 2019 року представником [PERSON] - адвокатом Марчуком Антоном Михайловичем подано заяву про вчинене кримінальне правопорушення працівниками правоохоронного органу (Шевченківського ВП). Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 1 липня 2019 року слідчими Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62019140000000652 від 27 червня 2019 року за ч. 3 ст. 382 КК України за фактом невиконання ухвали суду (а.с.7). Згідно висновку експерта №6890 від 11.02.2021 за результатами проведення судово-психологічної експертизи, зміни у психологічному стані підекспертного [PERSON] , які виникли внаслідок переживання порушення його прав - бездіяльність слідчих Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, неодноразово допущена під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12017140090004613 від 03 листопада 2017 року, - відображаються на особистісній, поведінковій, емоційній, соматичній сферах підекспертного, діагностуються на час судово- психологічного дослідження та відображені у матеріалах, наданих на дослідження. Бездіяльність слідчих Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, неодноразово допущена під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12017140090004613 від 03 листопада 2017 року - є психотравмуючою для [PERSON] , внаслідок якої йому спричинено психологічні страждання як основу правового поняття моральної шкоди. Орієнтовно-рекомендований розмір відшкодування (у грошовому еквіваленті) спричинених [PERSON] психологічних страждань (моральної шкоди) заподіяної бездіяльністю слідчих Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, неодноразово допущеною під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12017140090004613 від 03 листопада 2017 року становить 40,5 МЗП (а.с.186-196). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що тривалий час спілкується з позивачем, а саме з 2014 року. Зазначає, що їй відомо про те, що [PERSON] дуже важко переживав викрадення його винаходу - мобільного укриття. В подальшому, коли він зрозумів, що орган досудового розслідування фактично не вчиняє жодних дій, спрямованих на розкриття злочину, це спричинило розлади його здоров`я, він звертався за медичною допомогою та постійно перебуває у стані стресу. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є лікарем-кардіологом та надавала медичну допомогу [PERSON] . Зазначила, що в грудні 2017 року, в той день, коли вона перебувала на чергуванні в лікарні, [PERSON] стало погано на вулиці і він звернувся за медичною допомогою. Останній скаржився на головний біль та запаморочення, а також на те, що його тиснуло в ділянці серця. Після огляду [PERSON] свідок зафіксувала у нього підвищений артеріальний тиск, перебої в роботі серця та надала медичну допомогу. На її запитання - що спричинило в нього такі розлади здоров`я, [PERSON] відповів, що перебуває в такому емоційному стані внаслідок викрадення розробленого ним винаходу - мобільного укриття. Розповів, що слідчі не проводять належного досудового розслідування щоб знайти викрадений винахід. У 2018 році [PERSON] знову звернувся до неї за медичною допомогою з підвищеним тиском, болями в серці та пояснив, що переживає через те, що не проводиться досудове розслідування. [PERSON] призначила йому амбулаторне лікування та рекомендувала проводити консультації з психоневрологом. В 2019 році [PERSON] знову звернувся до неї за медичною допомогою, оскільки під час відпочинку на Закарпатті у нього були болі в серці і він втратив свідомість. Вказані проблеми зі здоров`ям пов`язує зі стресовою ситуацією, оскільки до цього у нього не було скарг на здоров`я. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є батьком позивача, пояснив, що його син займався розробкою мобільної захисної споруди, яку презентував на міжнародній виставці. Після того як винахід було викрадено, досудове розслідування просувається дуже повільно з невідомих причин, внаслідок чого його син [PERSON] дуже переживає, роздратований, його моральний стан та стан здоров`я погіршилися. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, пояснила, що викрадення винаходу вплинуло на стосунки її сина з оточуючими, оскільки він був пригнічений, переживав та не був спокійним. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України по справі № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року. Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що він мотивує позовні вимоги тим, що він має право на відшкодування шкоди від держави за те, що досудове розслідування проводиться тривалий час (понад три роки) і є неефективним, що підтверджено чисельними ухвалами слідчих суддів, якими, зокрема, зобов`язано слідчий відділ Шевченківського ВП вчинити певні дії у кримінальному провадженні. Таким чином, позивач вказує, що його право порушено внаслідок неефективного розслідування кримінального провадження особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає, зокрема, у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк. Відповідно до ч. 1 ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала. Відповідно до ч. 2 ст. 369 КПК України, ухвала є видом судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалами слідчих суддів зобов`язано слідчий відділ Шевченківського ВП вчинити певні дії у кримінальному провадженні, однак такі виконані не були. Згідно ст. 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами (ч.1 ст. 18 ЦПК України). Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. При цьому, затримка у виконанні судового рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Іммобільяре Саффі», заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V), у зв`язку з чим саме на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці. Крім того, позивач вказує, що досудове розслідування триває протягом значного часу і є неефективним. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним зобов`язанням, держава має позитивні зобов`язання гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 12017140090004613 від 03 листопада 2017 року,ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року у справі № 466/5949/18; від 20 лютого 2018 року у справі № 466/52/18; від 12 червня 2019 року у справі № 466/4757/19; від 17 грудня 2018 року у справі № 466/52/18; від 17 жовтня 2018 року у справі № 466/8205/18; від 31 жовтня 2018 року у справі № 466/8205/18; від 18 січня 2018 року у справі № 466/52/18, зобов`язано слідчий відділ Шевченківського ВП визнати [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні; неодноразово визнано протиправною бездіяльність слідчого Шевченківського ВП, яка полягала у невиконанні вимог ст. 220 КПК України щодо розгляду клопотань представника [PERSON] , поданих в його інтересах та зобов`язано слідчого розглянути ці клопотання; визнано протиправною бездіяльність слідчого Шевченківського ВП щодо часткової відмови в задоволенні клопотання представника [PERSON] та зобов`язано слідчого повторно розглянути клопотання його представника; зобов`язано слідчого виконати усі письмові вказівки прокурорів Львівської місцевої прокуратури № 2 та керівника органу досудового розслідування; зобов`язано слідчого вчинити необхідні дії у кримінальному провадженні; визнано протиправною бездіяльність слідчого та зобов`язано слідчого у тримісячний строк з дня постановлення ухвали виконати ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2018 року та 30 липня 2018 року. Крім того, судом встановлено, що згідно листів уповноважених службових осіб Головного управління Національної поліції у Львівській області від 02 лютого 2018 року № 1420/16/02-18, від 07 березня 2018 року № М-41/адв/16/01-18, від 28 березня 2018 року № Ш-140/Кц/16/02-18, від 17 квітня 2018 року № М-100/16/02-18, від 25 квітня 2018 року № М-109/16/02-18, від 02 травня 2018 року № М-113/16/02-18, від 16 травня 2018 року № М-4, М-5, М-6/02/43/10-18, від 05 липня 2018 року № М-164/16/02-18, від 23 липня 2018 року № М-156/Аз/16/01-18, від 08 серпня 2018 року № М-197/16/08-18, від 14 листопада 2018 року № М-328/Аз/16/02-18, від 22 грудня 2018 року № Ш-523/Кц/16/02-18, від 28 грудня 2018 року № М-296/16/02/-18, від 13 травня 2019 року № М-102/16/02-19, за фактами неналежного проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017140090004613 від 03 листопада 2017 року неодноразово призначалися та проводилися службові розслідування; слідчих та начальника СВ Шевченківського ВП неодноразово притягнуто до дисциплінарної відповідальності; проведення досудового розслідування у Кримінальному провадженні неодноразово доручалось іншим слідчим Шевченківського ВП; керівника органу досудового розслідування Шевченківського ВП повторно зобов`язано організувати якісне та повне проведення досудового розслідування у Кримінальному провадженні. Крім того, як вбачається з листів уповноважених службових осіб Львівської місцевої прокуратури № 2 від 15 лютого 2018 року № 06/17-23-18, від 26 лютого 2018 року № 06/17-26-18, від 15 березня 2018 року № 06/17-26-18, від 02 квітня 2018 року № 06/17-26-18, від 23 квітня 2018 року № 06/17-26-18, від 02 травня 2018 року № 06/17-26-18, від 21 травня 2018 року № 06/17-26-18, від 04 червня 2018 року № 04/2-407-16, від 11 липня 2018 року № 06/17-26-18, від 08 жовтня 2018 року № 06/17-26-18, від 24 жовтня 2018 року № 06/17-26-18, від 20 березня 2019 року № 06/17-26-18, від 29 березня 2019 року № 06/17-26-18, від 08 квітня 2019 року № 06/17-26-18, від 15 квітня 2019 року № 06/17-26-18, від 15 квітня 2019 року № 06/17-26-18, від 26 квітня 2019 року № 06/17-26-18, від 10 травня 2019 року № 06/17-26-18, слідчим Шевченківського ВП неодноразово надавались письмові вказівки щодо проведення необхідних слідчих та процесуальних дій; керівництву Шевченківського ВП неодноразово вказано на посилення контролю за виконанням службових обов`язків підлеглими працівниками; стан досудового розслідування у кримінальному провадженні неодноразово визнано незадовільним; письмові вказівки процесуального прокурора слідчими в повному обсязі вкотре не виконано; Львівською місцевою прокуратурою № 2 неодноразово скеровувались листи начальнику СВ Шевченківського ВП про відсторонення неефективних слідчих від досудового розслідування у кримінальному провадженні та притягнення їх до відповідальності у зв`язку з неефективним його проведенням; керівником місцевої прокуратури неодноразово заслуховувався стан досудового розслідування на оперативній нараді, який щоразу визнавався незадовільним; слідчим вказано на недопущення тяганини у кримінальному провадженні, зобов`язано в повній мірі виконати письмові вказівки процесуального прокурора; начальника СВ Шевченківського ВП зобов`язано негайно активізувати стан досудового розслідування кримінального провадження та взяти його на особистий контроль; керівництво СВ Шевченківського ВП зобов`язано вжити додаткових заходів з метою усунення допущеної тяганини в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні та забезпечити прийняття законного процесуального рішення у Кримінальному провадженні; Львівською місцевою прокуратурою № 2 скеровано листи з метою виявлення порушень під час досудового розслідування у кримінальному провадженні та притягнення осіб, винних у їх допущенні, до передбаченої законом відповідальності; Львівською місцевою прокуратурою № 2 скеровано листи на адресу ГУНП у Львівській області щодо відсутності взаємодії слідчого відділу з оперативними підрозділами Шевченківського ВП. Судом встановлено, що в рамках кримінального провадження №12017140090004613 не було виконано вищевказаних вказівок та ухвал слідчих суддів у вигляді здійснення необхідних слідчих дій. Вказані факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість та неефективність досудового розслідування у справі. Розслідування розпочалось 3 листопада 2017 року, що на даний час становить більше 3 років, та триває до теперішнього часу. За такий строк орган досудового розслідування міг би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом. Таким чином, вказаними документами, які містяться у матеріалах справи, була констатована бездіяльність органу досудового розслідування. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Згідно висновку експерта №6890 від 11.02.2021 за результатами проведення судово-психологічної експертизи, бездіяльність слідчих Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, неодноразово допущена під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12017140090004613 від 03 листопада 2017 року - є психотравмуючою для [PERSON] , внаслідок якої йому спричинено психологічні страждання як основу правового поняття моральної шкоди. Орієнтовно-рекомендований розмір відшкодування (у грошовому еквіваленті) спричинених [PERSON] психологічних страждань (моральної шкоди) заподіяної бездіяльністю слідчих Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, неодноразово допущеною під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12017140090004613 від 03 листопада 2017 року становить 40,5 МЗП. Таким чином, судом встановлено, що в результаті бездіяльності органу досудового розслідування позивач зазнав моральних страждань, які полягали в тому, що йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяви. У житті позивача відбулася вимушена зміна життєвих планів, виник штучно заподіяний утиск реалізації фундаментальної потреби особистості у власному волевиявленні та самореалізації, творчості, втіленні власних задумів та планів, утворились перепони у реалізації професійних можливостей, необхідність вимушено відстоювати свої права, відмовлятись від життєвих планів, вимушено бути залученим у процес відстоювання справедливості, що спричинило зниження якості життя позивача, призвело до переживання хронічного стресу, психологічного утиску, які потребували і потребують додаткових зусиль для подолання перепон, компенсації проявів нестабільності емоційно-поведінкових реакцій та ознак психологічної пригніченості, збудженості, нервозності, зумовлених стресовою ситуацією, що знаходиться в прямому причинному зв`язку із бездіяльністю органу досудового слідства. У абз. 1 п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції (254к/96-ВР ) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. У п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно зі ст. ст. 25, 43 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що надмірна тривалість та неефективність кримінального провадження призвела до моральних страждань особи. Суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу, враховує вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру завданої шкоди, яку він зазнав, у зв`язку із бездіяльністю органу досудового розслідування, у зв`язку з чим вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задоволити частково та стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування моральної шкоди 243 000 грн. Щодо судового збору, то, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки сторони по справі звільнені від сплати судових витрат, такі витрати слід віднести за рахунок держави. Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення витрат за проведення експертизи, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані з проведенням експертизи. Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням позивача, 25 листопада 2019 року у справі судом призначено судово-психологічну експертизу. Листом № 1202/03-2020 від 3 березня 2020 року, директор Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Ястреб І.С. надіслав позивачу рахунок за проведення експертизи від 28 лютого 2020 року № 19-6890 на суму 11440,80 гривень. Відповідно до квитанції № 10-3159К від 16 березня 2020 року, вищезгаданий рахунок позивачем оплачено у повному обсязі, після чого проведено експертизу та складено висновок експерта № 6890. Таким чином, на користь позивача слід стягнути судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи. На підставі наведеного та

Outcome: approved