Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , який процесі розгляду справи уточнив, в якому просить суд встановити факт сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між сторонами по справі з листопада 2018 року по березень 2020 року; визнати право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] тв [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , на земельну ділянку площею 0,1478 га, кадастровий номер 6322080501:00:002:0312, розташовану у [ADDRESS] , автомобіль, марки NISSAN ROGUE, 2016 року випуску , номерний знак [NUMBER] ; 1\\2 частини квартири , розташовану за адресою [ADDRESS] за договором купівлі - продажу від 16.07.2014 року; визнати за [PERSON] (ІНД [NUMBER] ) в порядку поділу майна подружжя право власності на квартиру [ADDRESS] ; на земельну ділянку площею 0,1478га, кадастровий номер 6322080501:00:002:0312, розташовану у [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] (ІНД [NUMBER] ) в порядку поділу майна подружжя право власності на автомобіль марки NISSAN ROGUE, 2016 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; на 1\\2 частини квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] за договором купівлі продажу від 16.07.2014 року. В обгрунтування позову зазначив, що він з 04 вересня 2013 року перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] . [INFO] у сторін народився син [PERSON] . У березні 2020 року позивач випадково дізнався, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова, вищевказаний шлюб було розірвано 18.11.2018 року. До цього часу він не отримував жодної судової кореспонденції з цього приводу. Відповідачка не сповістила його про розлучення. Крім того позивач вказує, що не зважаючи на розірвання шлюбу, сторони продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, та проживали у [ADDRESS] , тобто за місцем проживання позивача. За час сумісного проживання у шлюбі подружжя придбало земельну ділянку, площею 0,1478га, кадастровий номер 6322080501:00:002:0312, розташовану у [ADDRESS] . 11.06.2015 року було укладено відповідний договір купівлі продажу, який було оформлено на відповідачку. Позивач вказує, що після народження сина, у 2016 році, плани у них змінилися та вирішено було замість будівництва дому на вищевказаній ділянці, вкласти кошти у квартиру у новобудові. 01.03.2017 року між [PERSON] та ТОВ ХАРКІВСЬКИЙ РЕГІОНАЛЬНИЙ ФОНД ФІНАНСУВАННЯ БУДІВНИЦТВА було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва житлового комплексу за адресою [ADDRESS] . 30.03.2020 року , за відповідачкою було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Крім того згідно позовних вимог, в 2019 году, сторонами було прийняте рішення придбати автомобіль. Позивач вклав кошти від продажу свого авто, а відповідачка займалася документальним оформленням. Автомобіль марки NISSAN ROGUE, (США) 2016 р.в. , номерний знак [NUMBER] було придбано у пошкодженому стані та ремонт, сертифікація, поставка на облік, платеж у пенсійний фонд ( усього близько 2000 долларів США) було виконано все за рахунок позивача. В зв*язку з зазначеним позивач вказує, що усе вищевказане майно було придбано сторонами під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але під час ведення спільного господарства та спільного бюджету, тому воно все є спільною сумісною власністю сторін. [PERSON] вказав, що на цей час відповідачка залишила сім*ю, та має намір розпорядитися сумісно нажитим майном на власний розсуд, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 8 травня 2020 року позовна заява була залишена без руху. 10 серпня 2020 року позивачем були усунені недоліки, про що подано відповідне клопотання про усунення недоліків. Ухвалою суду від 14 серпня 2020 року провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права сумісної власності та поділ майна відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 14.09.2020 р., через канцелярію суду, надійшла заява позивача - [PERSON] та відповідача [PERSON] про затвердження мирової угоди, яка підписана як позивачем, так і відповідачем. Ухвалою суду від 4 листопада 2020 року відмовлено [PERSON] та [PERSON] у затверджені мирової угоди та продовжено судовий розгляд справи у підготовчому судовому засіданні по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права сумісної власності та поділ майна. 01.12.2020 від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява. 16.12.2020 від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. 16.12.2020 від представника позивача, адвоката Хайнацької Г.М. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача та залишення судових витрат за позивачем. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Хайнацька Г.М., підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення стосовно позовних вимог, в подальшому надала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та залишення судових витрат за позивачем. Відповідач у ході судового розгляду позовні вимоги визнала надала відповідні пояснення, в подальшому надала заяву про розгляд справи за її відсутності та надала заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення рішення по справі. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході\~судового розгляду\~встановлено,\~та не\~оспорюється сторонами\~у справі,\~що [PERSON] та [PERSON] 04.09.2013 року уклали шлюб, що був зареєстрований Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 628. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.11.2018 шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано та рішення набрало законної сили. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Крім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем [PERSON] та [PERSON] , після розірвання шлюбу перебували у фактично шлюбних відносинах, оскільки мешкали разом та вели спільне господарство. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем в період з листопада 2018 року по березень 2020 року . Виходячи з вищезазначених правових норм, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. З огляду на зазначене та виходячи із положень ст. 58 Конституції України, позовна заява в частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] , однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою, у період з листопада 2018 року по березень 2020 року підлягає задоволенню, оскільки на переконання суду факт проживання повністю доведено у судовому засіданні та не заперечується відповідачем, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно вимог про визнання права спільної сумісної власності та поділу майна, суд зазначає наступне. У сумісного проживання з листопада 2018 року по березень 2020 року сторонами було придбано майно. Так відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 207202848 від 21.04.2020 за відповідачкою [PERSON] 30.03.2020 р. було зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м. Також, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 207202848 від 21.04.2020 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.06.2015 р. посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1435, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1478 га., кадастровий номер 6322050501:00:002:0312 за адресою: [ADDRESS] . Крім того в судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] транспортного засобу NISSAN ROGUE, (США) 2016 року випуску, номерний знак [NUMBER] власником автомобіля є [PERSON] , дата реєстрації 26.09.2019. Також,\~відповідно до\~інформації з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~Реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого\~майна №\~207201304\~від 21.04.2020\~ [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER] , виданий 21.01.1998 на підставі свідоцтва про право власності, на житло, серія та номер: [NUMBER] , видавник: Харківський міський центр приватизації державного житлового фонду; договір про визначення часток у квартирі, серія та номер: 1959, виданий 16.07.2014, видавник: Ключнікова В.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу належить 1\\2\~частина квартири,\~розташована за\~адресою [ADDRESS] .\~Окрім того,\~відповідно до\~цієї ж\~інформації на підставі договіру купівлі-продажу,\~частини квартири,\~серія та\~номер:\~1971,\~виданого 16.07.2014,\~видавник:\~Ключнікова В.О.,\~приватний нотаріус\~Харківського міського\~нотаріального округу Кривогуз Олександру Володимировичу, реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER] , виданий 21.01.1998 також належить 1\\2 частина квартири, розташована за адресою [ADDRESS] . Суд\~вважає встановленим,\~що 1\\2\~частина квартири,\~розташованої за\~адресою [ADDRESS] ,\~яка придбана на підставі договіру купівлі-продажу, частини квартири, серія та номер: 1971, виданого 16.07.2014, видавник: Ключнікова В.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу є майном, яке набуте подружжям за час шлюбу, скільки сторони по справі в період з 04.09.2013 по 27.11.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, що не заперечується сторонами по справі. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Відповідно до частини першої\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У відповідності до ст. ст. 60,61,63,65 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 68 СК України зазначається, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Положеннями ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК). При цьому відповідно до ч. 3 ст.71 СК, речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. (Постанова Верховного суду України від 11 березня 2015 року по справі № 6-21 цс15). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України ( Рішення Конституційного Суду України від 19 червня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 61 Сімейного Кодексу України) Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено, що сторони дійшли згоди щодо поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і така домовленость між ними існує, що підтверджується заявою про визнання позовних вимог наданої відповідачем [PERSON] . Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені статтею 71 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до цієї статті, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «22. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 23. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати(виключені з цивільного обороту),незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох». Згідно із ч. 1 ст. 71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно із вимогами ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд вважає доведеним те, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] , земельна ділянка площею 0,1478 га, кадастровий номер 6322080501:00:002:0312, розташована у [ADDRESS] , автомобіль, марки NISSAN ROGUE, 2016 року випуску , номерний знак [NUMBER] ; 1\\2 частини квартири, розташована за адресою [ADDRESS] яка придбана за договором купівлі - продажу від 16.07.2014 року, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані сторонами за спільні кошти, в період спільного проживання. Крім того в судовому засіданні відповідачем не оспорювався той факт, що зазначене спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки судом встановлено, що вказане вище майно придбано сторонами в період перебування в шлюбі та в період сумісного проживання та за спільні кошти подружжя, то і право спільної сумісної власності, на дане майно, мають обидві сторони в рівних частках. У зв`язку з цим зазначене вище майно підлягає розподілу. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи аргументи, викладені в позові, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, тому позов слід задовольнити повністю та визнати: за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на квартиру [ADDRESS] ; на земельну ділянку площею 0,1478га, кадастровий номер 6322080501:00:002:0312, розташовану у [ADDRESS] ; за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на автомобіль марки NISSAN ROGUE, 2016 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; на 1\\2 частини квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] за договором купівлі продажу від 16.07.2014 року. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. За письмовою згодою сторони позивача, які бажали судові витрати залишити за собою, суд покладає судові витрати на позивача.

Outcome: approved