Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача та просить суд встановити факт належності житлового будинку № 3-б, який розташований по вул. Скіфська (колишня вул. Боженко), в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області [PERSON], яка померла 19 квітня 2014 року на підставі спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON], який помер 19.04.2002 року та визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON], яка померла 19.04.2014 року, у вигляді житлового будинку №3-б, який розташований по вул. Скіфська (колишня вул. Боженко) в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області, загальною площею 32,1 кв.м., житловою площею 23,0 кв.м. та складається в цілому з: літ. «А» - житловий будинок; літ. «Б» - літня кухня; літ. «В» - літня кухня; літ. «Г» - гараж; літ. «Д» - сарай; літ. «Є» - вбиральня; № 1-4 споруди. В обґрунтуванні своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що після смерті його матері [PERSON], яка померла 19.04.2014 року, відкрилась спадщина за законом на вищезазначений житловий будинок, який перейшов у її володіння після смерті чоловіка [PERSON], який помер 19.04.2002 року та доводився також батьком позивача. Однак, враховуючи діючі вимоги законодавства Української РСР на момент будівництва будинку, а саме період 1963-1980 роках, батько позивача - [PERSON], не реєстрував право власності на будинок, що в подальшому унеможливило для матері позивача - [PERSON], належним чином прийняти спадщину та зареєструвати право власності, оскільки відсутність зареєстрованого права на будинок не включає його до спадкової маси. Через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, 30.01.2012 року нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано звернутися до суду. Позивач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Випасненської сільської ради у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням справу розглянути без участі представника сільської ради в судовому засіданні. У відповідності з ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участі у справі,чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд вважає, що позов можливо задовольнити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 19 квітня 2002 року помер батько позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №295820 видане 19 квітня 2002 року Виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №47. Той факт, що померлий доводився батьком позивача підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-УР № 013500 видане Бритівською сільською радою 09.03.1960 року, актовий запис 19. Відповідно до довідки виконкому Випасненської сільської ради № 344 від 28.04.2016 року, за даними по господарської книги будинок, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,09 га по вул.. Сківській, 3-б, с. Випасне, належить [PERSON] на правах особистої власності. Обліковий рахунок в по господарській книзі № 1105, рік побудови 1963. Відповідно до ст.. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року, державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, виникають з моменту такої реєстрації. Пункт 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачає, що одним з документів, що підтверджує виникнення, перехід або припинення прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п.п.10). Згідно зі змісту п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 р. № 45/5 (далі Інструкція від 31.10.1975 року № 45/5) про порядок вчинення нотаріальних дій, яка втратила чинність на підставі Наказу Мінюсту № 18/5 від 14.06.1994 року та яка була чинною на час закінчення у 1980 році зазначеного житлового будинку та інших будівель і споруд, підтвердженням приналежності житлового будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі Інструкція від 31.01.1966 року), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 та була чинною на час закінчення будівництва у 1980 роках зазначеного житлового будинку та інших будівель і споруд, було передбачено обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Таким чином, відповідно до законодавства колишнього Союзу РСР, а саме п.62 Інструкція від 31.10.1975 року № 45/5 та Інструкції від 31.01.1966 року реєстрації підлягали лише житлові будинки та домоволодіння у містах і селищах міського типу Української РСР. Отже, у сільській місцевості оформлення будинків здійснювалося після закінчення будівництва шляхом здійснення відповідного запису у господарській книзі сільської ради та відкриття особистого рахунку на імя забудовника. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Спадкові правовідносини, які виникли після смерті батька позивача, який збудував будинок, регулюються нормами ЦК Української РСР 1963 року. У відповідності до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно з ст. 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Ст. 549 ЦК Української РСР встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На день смерті батька позивача - [PERSON], його мати - [PERSON], яка доводилась дружиною [PERSON], фактично вступила в управління та володіння належним батьку житловим будинком № 3-б, що розташований по вул. Скіфська, (колишня вул. Боженко) у с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області, а саме проживала у вказаному будинку, вела господарство, здійснювала поточні ремонти, сплачувала комунальні платежі. Таким чином, [PERSON] у відповідності до ст. 549 ЦК Української РСР є єдиним спадкоємцем, що прийняла спадщину у вигляді вказаного будинку після смерті батька позивача. Інших спадкоємців, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини немає. Отже, [PERSON] - мати позивача, прийняла спадщину у вигляді вказаного житлового будинку та до неї перейшли права та обовязки власника вказаного нерухомого майна. Однак, в силу похилого віку та стану здоровя, вона не встигла у встановленому законом порядку зареєструвати за собою право власності на житловий будинок №3-б, що розташований по вул. Скіфська, (колишня вул. Боженко) у с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області. Вступивши у володіння і управління житловим будинком вона вважала, що автоматично набула право власності на майно. 19 квітня 2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №379172, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис 512. Єдиними спадкоємцем померлої за законом є позивач відповідно до положень статті 1261 ЦК України: у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач протягом встановленого шестимісячного строку звернувся до нотаріусу з заявою про прийняття спадщини. Однак, на його звернення до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], йому надали письмову відмову нотаріуса від 30 січня 2015 року № 112/02-14, в якій зазначено, що видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Скіфська,3-б (колишня вул. Боженко, 3-б) у с. Випасне, Білгород-Дністровського району, Одеської області, немає можливості, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на імя померлої на вищезазначений житловий будинок та реєстрації права власності за нею і для визнання права власності за спадкоємцем на вказаний житловий будинок рекомендовано звернутися до суду. У відповідності до ст.. 1270 ЦК України позивач вважається таким, що прийняв спадщину. За роз'ясненням\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.п.23, 24),\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Outcome: approved