Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Дніпровського (Ленінського) відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, [PERSON], Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 07.07.2015 він, керуючи на законних підставах автомобілем BMW 520I, реєстраційний номер [NUMBER], ненавмисно допустив зіткнення з іншим автомобілем, внаслідок чого пасажир цього авто отримав тілесне ушкодження середньої тяжкості, внаслідок чого до ЄРДР були внесені відповідні відомості про скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.09.2015 у справі № 333/5761/15-к позивача було звільнено від кримінальної відповідальності у звязку з примиренням з потерпілим. Під час досудового розслідування слідчий СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Бєліч А.В. допустив грубі порушення вимог закону та прав позивача, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди, зокрема, слідчий не повернув його автомобіль, який було вилучено за ухвалою слідчого судді, після закінчення строку дії цієї ухвали, та своєю постановою від 14.08.2015 необґрунтовано відмовив у поверненні авто. Під час підготовчого судового засідання в суді він подав скаргу на бездіяльність слідчого, яка була задоволена Комунарським районним судом м. Запоріжжя. Крім того, вважаючи, що позивач залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, слідчий Бєліч А.В. 14.08.2015 прийняв постанову про направлення матеріалів кримінального провадження до ВДАІ з обслуговування адміністративної території м. Запоріжжя ГУМВС України в Запорізькій області для притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП. Однак, постановою Апеляційного суду Запорізької області від 12.10.2015 у справі № 333/6471/15-п провадження було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Він звернувся зі скаргою про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого Бєліча А.В., під час розгляду якої порушення вимог закону слідчим знайшли часткове підтвердження. Вказує, що йому була спричинена моральна шкода у вигляді душевних страждань та переживань, а тому просив стягнути з кожного відповідача на відповідній правовій підставі по 5\~000 гривень на його користь (арк. справи 9399). Ухвалою суду від 13.12.2016 закрито провадження у справі в частині позовних вимог до Дніпровського (Ленінського) відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області у звязку із заявленням позовних вимог до відповідача, який не є юридичною особою. У судовому засіданні від 12.08.2016 позивач, та його представник у подальших судових засіданнях позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Представник відповідача-1 Головного управління Національної поліції в Запорізькій області [PERSON] у судовому засіданні від 12.08.2016 надала суду письмові заперечення проти позову, у яких зазначила, що за змістом позову права та обовязки позивача були порушені працівником Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, а ГУНП в Запорізькій області не є правонаступником ГУМВС в Запорізькій області (арк. справи 5960). Представники відповідача-2 Державної казначейської служби України [PERSON], [PERSON] у судових засіданнях заперечували проти задоволення позову з тих підстав, що позивачем не вірно визначено правову підставу позову. Відшкодування шкоди ДКСУ здійснюється на підставі вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач не довів відповідними доказами заподіяння йому моральної шкоди. Крім того, позивач необґрунтовано заявив вимоги до ГУНП в Запорізькій області та Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області, які не є правонаступниками ГУМВС в Запорізькій області та ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області (арк. справи 7476). Відповідач-3 [PERSON] надав суду письмові заперечення проти позову, за змістом яких вказав на правомірність своїх дій під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження щодо позивача та відсутність підстав для задоволення позову (арк. справи 5153). Представник відповідача-4 Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області [PERSON] надав суду письмові заперечення проти позову, у яких вказав на відсутність доказів винних дій кожного з відповідачів, а також доказів заподіяння моральної шкоди, з огляду на що просив у позові відмовити (арк. справи 153155). Представник відповідача-5 Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області [PERSON] у судовому засіданні 13.12.2016 заперечувала проти задоволення позову, оскільки вказане Управління на даний час перебуває в стадії ліквідації, а позивач пропустив строк для заявлення кредиторських вимог відповідно до ч. 5 ст. 105 ЦК України (арк. справи 130131). З урахуванням того, що від всіх відповідачів надійшли заперечення проти позову та відповідні докази на їх підтвердження, суд вважав за можливе закінчити 13.12.2016 розгляд справи за відсутності представників відповідачів-1, 4 та відповідача-3, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне. Предметом заявленого позову є відшкодування моральної шкоди (а не визнання протиправною бездіяльності та дій відповідачів, у т.ч. й слідчого Бєліча А.В.). Суд зауважує, що визнання протиправними вказаних позивачем дій та бездіяльності осіб, зазначених у позові відповідачами, не може здійснюватися судом в межах розгляду цивільної справи, оскільки відноситься до адміністративної та кримінальної юрисдикції. Тому, на переконання суду, вимоги про відшкодування моральної шкоди у даному випадку є похідними, тобто такими, що можуть бути заявлені одночасно із вимогами про визнання відповідних дій чи бездіяльності протиправними або ж окремо, але після встановлення судом ознак протиправності у діях чи бездіяльності відповідного субєкта. Проте, суд зазначає, що визначення предмету та підстави позову є виключним диспозитивним правом позивача, який розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Суд в силу вимог статті 11 ЦПК України здійснює розгляд справи на підставі поданого позивачем позову та в межах заявлених ним вимог. Тому, вирішуючи дану справу слід надати оцінку всім доводам позивача в обґрунтування заявленого ним позову. Перш за все, слід зазначити, що жодного доказу наявності заподіяної моральної шкоди позивач суду не надав. Твердження позивача про заподіяння йому моральної шкоди ґрунтуються лише на власних поясненнях позивача, які були надані ним у судовому засіданні 12.08.2016. Зокрема, позивач пояснював, що моральна шкода полягає у тому, що слідчий Бєліч А.В. безпідставно звинуватив його у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 122-4 КУпАП, що завдало йому душевних страждань та хвилювань. Вилучення автомобіля погіршило його стосунки з родиною, що спричинило додаткові переживання та приниження. Проте, позивачем та його представником не було заявлено клопотань про виклик свідків, витребування доказів та ін., внаслідок чого судом могли бути отримані докази наявності моральної шкоди, яка могла бути спричинена позивачеві внаслідок дії обставин, на які він посилався. Отже, позивач повязує заподіяння йому моральної шкоди із двома подіями: бездіяльністю слідчого, яка виразилася в не поверненні тимчасово вилученого майна, а також з протиправним направленням слідчим матеріалів до ДАІ з метою притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП. Так, я к випливає з наданих суду матеріалів, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2015 задоволено клопотання слідчого СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Бєліча А.В. про тимчасовий доступ до речей і документів у кримінальному провадженні № 12015080010001225 від 08.07.2015 та надано дозвіл на тимчасовий доступ та вилучення автомобіля BMW 520I, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON] Ухвала діє один місяць з дня її постановлення до 10.08.2015 (арк. справи 102). При цьому, вказаний автомобіль за постановою слідчого Бєліча А.В. від 08.07.2015 визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні (арк. справи 101). 14.08.2015 [PERSON] звернувся із заявою на адресу слідчого Бєліча А.В. про повернення автомобіля BMW 520I, реєстраційний номер [NUMBER], який вважав тимчасово вилученим майном (арк. справи 103). Постановою слідчого від 14.08.2015 у задоволенні заяви позивача було відмовлено (арк. справи 104). Позивач оскаржив під час підготовчого судового засідання в Комунарському районному суді м. Запоріжжя вказану постанову слідчого (арк. справи 107108). Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2015 скарга [PERSON] задоволена частково, а саме у частині зобовязання слідчого Бєліча А.В. повернути обвинуваченому [PERSON] вищевказаний автомобіль (арк. справи 109). При цьому, жодними рішеннями (ухвалами, постановами) суду не було визнано протиправною бездіяльність слідчого Бєліча А.В. у вигляді неповернення [PERSON] тимчасово вилученого майна. Однак, саме бездіяльність слідчого у вигляді не повернення тимчасово вилученого майна позивач повязує із спричиненням йому моральної шкоди. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що положення ч. 5 ст. 171 КПК України зобовязує прокурора або слідчого звернутися з клопотанням про арешт тимчасово вилученого в ході обшуку майна не пізніше 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено. При цьому, ч. 7 ст. 236 КПК України визначає майно, яке вважається тимчасово вилученим. Так, за вказаною нормою, при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном. Враховуючи те, що слідчим суддею Ленінського районного суду м. Запоріжжя в ухвалі від 10.07.2015 було прямо надано дозвіл на тимчасовий доступ та вилучення автомобіля BMW 520I, реєстраційний номер [NUMBER], тому автомобіль не є тимчасово вилученим майном у розумінні вищенаведених вимог КПК України, внаслідок чого у слідчого (або прокурора) не виникає обовязку в подальшому звертатися з клопотанням про арешт майна в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 171 КПК України, на яку посилався позивач у позовній заяві. Більше того, вказаний автомобіль було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а тому питання про долю цього речового доказу повинно було вирішуватися судом відповідно до статті 100 КПК України. Крім того, слід також звернути увагу, що позивач безпідставно ототожнює строк дії ухвали слідчого судді зі строком, на який вилучається майно, у той час як строк дії ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів слід розуміти як строк, протягом якого ця ухвала має бути виконана. При цьому, судом не може бути взята до уваги як доказ протиправної бездіяльності слідчого у даній цивільній справі ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2015, оскільки це не узгоджується з положеннями ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України. Стаття 533 КПК України, на яку посилається позивач, підлягає застосуванню у правовідносинах, які виникають в сфері кримінального судочинства. Крім того, у вказаній ухвалі суду не йдеться про визнання бездіяльності слідчого протиправною. Також слід звернути увагу й на те, що жодними рішеннями (ухвалами, постановами) суду не було встановлено протиправних дій слідчого, що виразилися у направленні матеріалів до ДАІ про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП відповідно до постанови слідчого від 14.08.2015 (арк. справи 110). Єдиним доказом, на який посилається позивач у цій частині вимог, є постанова судді Апеляційного суду Запорізької області від 12.10.2015 за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника [PERSON], якою скасовано постанову судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2015 р. відносно [PERSON] та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю в діях [PERSON] складу правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП (арк. справи 106). Разом із тим, відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Даною постановою не було встановлено протиправних дій слідчого Бєліча А.В., які позивач визначає підставою для відшкодування йому моральної шкоди. Суд також вважає за необхідне зауважити, що слідчий Бєліч А.В. спрямував матеріали до органу, до компетенції якого в силу відповідних положень КУпАП належить складення протоколу про адміністративне правопорушення. При цьому, розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП, віднесено до компетенції суду, який, своєю чергою при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, чи правильно складено протокол та інші матеріалів справи (стаття 278 КУпАП). Слідчий не наділений правом самостійно визначати, чи є підстави для притягнення особи до адміністративної відповідальності, оскільки ці обставини підлягають перевірці саме судом під час розгляду справи. Також не може бути прийнято судом як доказ протиправності бездіяльності та дій слідчого лист ГУНП в Запорізькій області від 27.01.2016 № 6/П-171; 6/П-171/1; 6/П-44; 6/П-44/1 у відповідь на скаргу позивача про притягнення слідчого до дисциплінарної відповідальності (арк. справи 111113, 114), оскільки за змістом вказаного листа слідчим не було вжито вичерпних заходів щодо своєчасного повернення автомобіля його власнику, а також зазначено про правомірність дій слідчого при виділенні матеріалів та направлення до ДАІ для вирішення питання про притягнення до адміністративної відповідальності. Крім того, як було встановлено судом в ході розгляду справи, слідчий Бєліч А.В. не був працівником ГУНП в Запорізькій області, а обіймав посаду слідчого ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, правонаступником якого ГУНП в Запорізькій області не являється. Аналізуючи правові підстави звернення [PERSON] до суду із даним позовом, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким передбачено певний порядок та послідовність дій, спрямованих на отримання відшкодування шкоди потерпілими особами. Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями). Наведеними вище нормативно-правовими актами встановлено механізм та порядок відшкодування шкоди громадянину, яким, зокрема, передбачається, по-перше, необхідність звернення громадянина із заявою до того органу, який приймав рішення про закриття справи, за наслідками розгляду якої такий орган приймає відповідну постанову про відшкодування шкоди. У разі незгоди з такою постановою, громадянин може оскаржити її до суду. Що стосується моральної шкоди, то відповідно до вимог статтей 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», то питання про її відшкодування вирішується судом, який розглядав кримінальну справу, за відповідною заявою громадянина. У судовому засіданні встановлено, що позивач не звертався до органу, який здійснював досудове розслідування кримінального провадження з приводу відшкодування шкоди відповідно до наведених вище вимог. При цьому, жодних постанов, які б підлягали оскарженню до суду, таким органом не приймалось. Більше того, ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 8 вересня 2015 р. [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у звязку з примиренням з потерпілим, а кримінальне провадження щодо нього закрито (арк. справи 100). За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач не набув права на відшкодування шкоди за вимогами, передбаченими вищевказаним Законом. Крім того, і сам позивач зазначає, що підставою його звернення до суду не є норми вказаного Закону. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбачено в частинах 1-5 цієї статті, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під час розгляду справи судом відповідачами доведено відсутність з їх боку винних дій, які б полягали у завданні шкоди позивачеві. Також, відсутні будь-які рішення (ухвали, постанови) суду, які б встановлювали винність вказаних осіб у завданні шкоди позивачеві. Посилання позивача на те, що [PERSON] є працівником ГУНП в Запорізькій області, а тому цей відповідач має нести відповідальність за шкоду, завдану її працівником, не є обґрунтованими, оскільки з наданих суду матеріалів випливає, що [PERSON] не є працівником ГУНП в Запорізькій області, а працював на посаді слідчого ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області (арк. справи 117, 151). При цьому, ГУНП в Запорізькій області не є правонаступником вказаного Управління МВС та ГУМВС в Запорізькій області (арк. справи 6164). Крім того, позивач у позовній заяві посилається на аналогічні підстави позову, заявляючи вимоги до ГУМВС в Запорізькій області та ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. Однак, слід зазначити, що в межах спірних відносин не можливо застосувати одночасно ст. 1172 ЦК України у взаємозвязку з положеннями ст. 1176 ЦК України, оскільки вони визначають різні підстави для відшкодування шкоди. В даному випадку позивач визначив підстави відшкодування йому моральної шкоди бездіяльність та дії слідчого, а тому ст. 1172 ЦК України у спірних відносинах застосована бути не може. Необґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди обумовлює відсутність підстав для списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України відповідної суми шкоди. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позову, з огляду на що у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed