Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної виконавчої служби України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про стягнення збитків. Позов мотивовано тим, що 22 жовтня 2003 року позивачем передано у Виконавчу службу України виконавчий лист Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2003 року про стягнення на користь позивача 25 380 грн. 00 коп. з Польського республіканського забезпечуючого фонду гарантованого. Однак, Виконавча служба України втратила даний виконавчий документ і рішення суду, а тому на сьогоднішній день рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2003 року не виконано і кошти позивачу не виплачені. При цьому, на неодноразові звернення позивача до Виконавчої служби України про виконання вказаного рішення йому відповіді не надали, а обмежились лише відписками. Крім того, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини також обмежився відписками. Тобто, як Виконавча служба України, так і уповноважений Верховної Ради України з прав людини не виконали своїх прямих обов'язків про стягнення на користь позивача 25 380 грн. 00 коп. Разом з тим, позивач наголошує, що він є громадянином України чесно трудиться і сплачує податки для виплати зазначеним особам заробітної плати, при цьому живе він в радіаційній зоні. На підставі зазначеного та враховуючи те, що поляки забрали у позивача машину, грошей не повернули, а в судовому засіданні визнали свою вину і його позовні вимоги, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь 25 380 грн. 00 коп. і 15 000 грн. 00 коп., а всього 40 380 грн. 00 коп. завданих йому збитків. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі та просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Державної виконавчої служби України Рубель І.В. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому, представник зазначив, що на виконанні у Державній виконавчій службі України виконавчий лист Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2003 року про стягнення на користь позивача 25 380 грн. 00 коп. з Польського республіканського забеспечуючого фонду гарантованого не перебуває та не перебував. Таким чином, Державна виконавча служба України права позивача не порушувала, а отже у задоволені позову слід відмовити. Представник відповідача Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Таргулова І.Г. у судовому засіданні проти задоволення позову також заперечувала та наголосила, що правові підстави для задоволення позову позивача відсутні, оскільки права [PERSON] Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини не порушувались, а, навпаки, надавались відповідні роз'яснення в межах повноважень. При цьому, всі відповіді, які Уповноважений Верховної Ради України з прав людини надав на звернення позивача за своїм змістом повністю відповідають чинному законодавству. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з обставин викладених у позовній заяві, змісту позовних вимог та пояснень наданих представником позивача у судовому засіданні, позивач звертаючись з даним позовом до суду просить солідарно стягнути з відповідачів збитки, заподіяні невиконанням відповідачами своїх прямих обов'язків щодо виконання виконавчого листа Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2003 року про стягнення на користь позивача 25 380 грн. 00 коп. з Гарантійного страхового фонду Республіки Польща. Преш за все слід зазначити, що положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) регламентовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно вимог ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Крім того, згідно роз'яснень, які містяться в. п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, зокрема щодо завдання збитків позивачу та протиправності дій відповідачів і їх службових осіб, а також наявності причинного зв'язку між заподіяними позивачу збитками і протиправними діяннями вказаних осіб та їх вини, розміру збитків, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 1166, 1173 ЦК України та

Outcome: dismissed