Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Концерн «Техновоєнсервіс», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про зобов`язання вчинити дії, посилаючись на те, що [PERSON] наказом № 118-к від 06.09.2010 року був прийнятий до філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» на посаду першого заступника директора. 01.02.2013 року відповідно до наказу № 9-к, позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.12.2016 року по справі № 712/7107/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20.04.2017 року, позовні вимоги позивача задоволено повністю, а саме - вирішено стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь [PERSON] заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 93250,90 грн. Тобто, вказаним рішенням суду вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 06.09.2010 року по 01.02.2013 року, а саме оскільки з 06.09.2010 року по 31.12.2010 року посадовий оклад становив 3000,00 грн., а тому заборгованість за даний період становить 11590,90 грн., з 01.01.2011 року по 01.12.2011 року розмір посадового окладу становив 3180,00 грн., а тому заборгованість за даний період складає 38160,00 грн., з 01.01.2012 року по 01.02.2013 року розмір посадового окладу становив 3625,00 грн. на місяць, а тому заборгованість становить 43500,00 грн. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2018 року по справі № 712/10954/17 позовні вимоги [PERSON] до Концерну «Техвоєнсервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку при звільненні задоволено частково. Вирішено стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» (м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, код ЄДРПОУ 33689867) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 95116,23 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 90790,12 грн., невиплачену компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 7087,02 грн., а всього 192993,47 грн. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2018 року по справі № 712/10954/17 рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2018 року змінено. Вирішено стягнути із Концерну «Техвоєнсервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки при розрахунку 194197 гри. 50 коп., і судові витрати 2912 грн. 97 коп. В іншій частині рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2018 року залишено без змін. Рішення у вказаних вище судових справах виконанні Шевченківським районним відділом ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві в порядку ЗУ «Про виконавче провадження», однак це не позбавляє Концерн «Техвоєнсервіс» обов`язку щодо сплати за застраховану особу - [PERSON] єдиного внеску в строки та у розмірі передбаченому ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Судами в межах справи № 712/10954/17 встановлено, що фактично повний розрахунок по заробітній платі у розмірі 93250,90 грн. був проведений відповідачем з позивачем 31.07.2017 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку [PERSON] . Оскільки [PERSON] в період з 06.09.2010 року по 01.02.2013 року перебував у трудових відносинах з Концерном «Техвоєнсервіс», то останній по відношенню до позивача є страхувальником - роботодавцем, який відповідно до вимог Закону № 2464-V1 повинен сплачувати єдиний внесок, як під час існування трудових відносин, так і після у випадку здійснення виплат передбачених Кодексом законів про працю України. В справах № 712/7107/15-ц та № 712/10954/17 судами стягнуто з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь [PERSON] наступні види виплат, а саме: невиплачену заробітну плату за період з 06.09.2010 року по 01.02.2013 року у розмірі 93250,90 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 95116,23 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 194197,50 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7087,02 грн. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1170 від 22.12.2010 року «Про затвердження переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», до виплат які здійснюються за рахунок роботодавця, але на які не нараховується єдиний внесок відносяться, зокрема, відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, в даному випадку позивачем не нараховується єдиний внесок на стягнутий відповідно до постанови апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2018 року по справі № 712/10954/17 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 194197,50 грн. Соснівським районним судом м. Черкаси в рішенні від 11.04.2018 року по справі № 712/10954/17 встановлено, що оскільки компенсація за невикористану відпустку підлягала виплаті при звільненні позивача 01.02.2013 року, розрахунковий період обчислення виплат за 12 місяців, які передували виплаті компенсації становить з 01.02.2012 року по 01.02.2013 року та сума заробітку позивача за вказаний період становить 3625*12 = 43500 грн., виходячи з розміру присудженого на користь позивача місячного окладу 3625 грн. згідно рішення суду від 01.12.2016 року у справі № 712/7107/15-ц, таким чином сума компенсації становить 43500/356*58 - = 7087,02 грн., де 356 днів - це кількість днів у розрахунковому періоді шляхом зменшення 365 днів на вихідні та неробочі дні, перелік яких наведено у ст.73 Кодексу законів про працю. Враховуючи, що компенсація за невикористану відпустку розрахована та повинна бути сплачена в силу приписів ст. 83 КЗпП України станом на день звільнення [PERSON] з посади заступника директора Концерну «Техвоєнсервіс», то на даний вид виплат нараховується єдиний внесок. Також листом Пенсійного фонду України № 33/03-20 від 03.01.2012 року підтверджується, що такий вид виплат як компенсація за невикористану відпустку є об`єктом для нарахування та утримання ЄСВ. Отже, стягнута заробітна плата, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та компенсація за невикористану відпустку є тими видами виплат, що здійснюються за рахунок роботодавця та на які в обов`язковому порядку нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. За приписами ч. 5 ст. 8 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. З огляду на ч. 4 ст. 9 Закону № 2464-VI, обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Дана редакція статті була чинна як на момент ухвалення судами рішень по справі № 712/7107/15-ц, так і на момент фактичного виконання рішення суду - 31.07.2017 року. Отже, до стягнутих на користь [PERSON] сум застосовується та ставка єдиного внеску, яка є чинною на дату їх нарахування, тобто 22 %. Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону № 2464-VI, персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058-IV), застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. В разі стягнення судом заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та компенсація за невикористану відпустку, роботодавець зобов`язаний включити стягнену суму до фонду оплати праці, попередньо нарахувавши та відобразивши її в бухгалтерському обліку підприємства, а також у встановленому законом розмірі сплатити єдиний соціальний внесок на відповідний казначейський рахунок органу доходів і зборів. База нарахування єдиного соціального внеску визначається шляхом ділення встановленої судом середньої заробітної плати на кількість місяців, за які вона стягнена. Обов`язковою передумовою перерахування єдиного соціального внеску до бюджету є нарахування роботодавцем вказаної в судовому рішенні суми як заробітної плати та її відображення в бухгалтерському обліку. Таким чином, оскільки позивачу, який знаходився в трудових відносинах з відповідачем була нарахована заробітна плата (основна та додаткова), але з цієї заробітної плати Концерном «Техвоєнсервіс» не було сплачено єдиний соціальний внесок на [PERSON] , як застраховану особу, то це є порушенням прав позивача відповідно до законодавства України на оформлення, призначення та виплату у відповідному розмірі сум пенсій в органах ПФУ, що вираховується із сум цих страхових внесків, які повинен був відраховувати відповідач, як роботодавець, в Пенсійний фонд України. Концерн «Техвоєнсервіс» в порушення наведених норм матеріального права, не здійснив нарахування стягнутих судами сум, не включив їх до фонду оплати праці та не обрахував і не сплатив єдиний соціальний внесок до бюджету. Тим самим, з вини відповідача індивідуальні відомості про позивача, як застраховану особу не відображають страхового періоду та сплати єдиного соціального внеску за період часу з 06.09.2010 року по 01,02.2013 року. Отже, стягнута за рішеннями судів заробітна плата у розмірі 93250,90 грн., компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків\~її виплати\~в розмірі\~95116,23\~грн.\~та компенсація\~за невикористану\~відпустку в\~розмірі 7087,02\~грн.,\~а разом 195454,15 гри., повинні нараховуватися [PERSON] як заробітна плата без її фактичної виплати та включенні до оплати фонду праці Концерну «Техвоєнсервіс». Також належним захистом порушеного права позивача на відповідний рівень пенсійного забезпечення є - зобов`язати Концерн «Техвоєнсервіс» нарахувати на суму 195454,15 грн. єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 22 % в порядку ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: нарахувати за період з вересня 2010 року по січень 2013 року (включно) на щомісячну суму 6495,42 грн. (195454,15 - 7087,02 грн. - компенсація за невикористану відпустку станом на 01.02.2013 року / 29 місяців (вересень 2010 року. - січень 2013 року включно)) щомісячний єдиний внесок у розмірі 1428,99 грн. (6 495,42 / 22%), за лютий 2013 року на суму 7087,02 грн. (база нарахування) єдиний внесок у розмірі 1559,14 грн. та сплатити ці суми єдиного внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку. Просить зобов`язати Концерн «Техвоєнсервіс» (код ЄДРПОУ: 33689867, місцезнаходження: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6) здійснити нарахування стягнутої відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.12.2016р. по справі № 712/7107/15-ц, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2018р. та постанови Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2018р. по справі № 712/10954/17 суми в розмірі 195 454,15 грн. як заробітної плати без її виплати [PERSON] , включивши її до фонду оплати праці Концерну «Техвоєнсервіс». Зобов`язати Концерн «Техвоєнсервіс» (код ЄДРПОУ: \~ \~ \~ \~33689867, місцезнаходження: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6) нарахувати на суму 195454,15 грн., яка стягнута відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.12.2016 року по справі № 712/7107/15-ц, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2018 року та постанови Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2018 року по справі № 712/10954/17, єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 22 % в порядку ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: нарахувати за період з вересня 2010 року по січень 2013 року (включно) на щомісячну суму 6495,42 грн. (база нарахування) щомісячний єдиний внесок у розмірі 1428,99 грн., за лютий 2013 року на суму 7087,02 грн. (база нарахування) єдиний внесок у розмірі 1559,14 грн. та сплатити ці суми єдиного внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку. Зобов`язати Концерн «Техвоєнсервіс» (код ЄДРПОУ: 33689867, місцезнаходження: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6) подати до органу доходів і зборів за основним місцем взяття на облік звіти про нарахування та сплату єдиних внесків, передбачених Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» з додатками (в тому числі із «Звітом про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску») за період з вересня 2010 року по лютий 2013 року включно за застраховану особу, [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ; адреса проживання: [ADDRESS] ). В судове засідання представник позивача не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.12.2016 року по справі № 712/7107/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20.04.2017 року, позовні вимоги [PERSON] до Концерну «Техвоєнсервіс» про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні працівника задоволено повністю. Стягнуто з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь [PERSON] заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 93 250 грн. 90 коп. Зазначеним рішенням встановлено, що: «З 06 вересня 2010 року по 31 грудня 2010 року посадовий оклад позивача становив 3 000 грн. на місяць, що підтверджується копією наказу № 125 від 10 вересня 2010 року. За вказаний період заборгованість по заробітній платі становить 11 590 грн. 90 коп. З 01 листопада 2011 року по 01 грудня 2011 року (довідка Філії Концерну «Техвоєнсервіс» Черкаський автомобільний завод № 100 від 10 липня 2015 року) розмір посадового окладу позивача становив 3 180 грн. Таким чином, заборгованість по заробітній платі за вказаний період 38 160 грн. З 01 січня 2012 року розмір посадового окладу становив 3 625 грн. (довідка Філії Концерну «Техвоєнсервіс» Черкаський автомобільний завод № 101 від 10 липня 2015 року). Таким чином, заборгованість по заробітній платі за період з 01 січня 2012 року по день звільнення 01 лютого 2013 року становить 43 500 грн.» Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2018 року по справі № 712/10954/17 позовні вимоги [PERSON] до Концерну «Техвоєнсервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» (м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, код ЄДРПОУ 33689867) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 95116,23 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 90790,12 грн., невиплачену компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 7087,02 грн., а всього 192993,47 грн. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2018 року по справі № 712/10954/17 рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2018 року змінено, стягнуто із Концерну «Техвоєнсервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки при розрахунку 194197 гри. 50 коп., і судові витрати 2912 грн. 97 коп. В іншій частині рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2018 року залишено без змін. Рішення у вказаних вище судових справах виконанні Шевченківським районним відділом ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві в порядку ЗУ «Про виконавче провадження», однак це не позбавляє Концерн «Техвоєнсервіс» обов`язку щодо сплати за застраховану особу - [PERSON] єдиного внеску в строки та у розмірі передбаченому ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Судами в межах справи № 712/10954/17 встановлено, що фактично повний розрахунок по заробітній платі у розмірі 93250,90 грн. був проведений відповідачем з позивачем 31.07.2017 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку [PERSON] . Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 46 Конституції України передбачено, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Згідно з ст. 253 КЗпП України, особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Згідно з положеннями ст. 20 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1 (громадяни України, які працюють на підприємствах незалежно від форми власності на умовах трудового договору), 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Відповідно до п. 1 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі-Закон № 2464-VI), цей Закон набирає чинності з 1 січня 2011 року, крім підпункту 8 частини першої статті 1, підпунктів 7 та 8 (в частині пред`явлення посвідчення застрахованої особи), 9 частини другої статті 6, абзацу другого підпункту 1 частини третьої статті 20. статті 22 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2014 року. Пунктом 3 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VІ визначеного з дня набрання чинності цим Законом (01.01.2011) платники страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, вважаються платниками єдиного внеску. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI). У пункті 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI зазначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Оскільки [PERSON] в період з 06.09.2010 року по 01.02.2013 року перебував у трудових відносинах з Концерном «Техвоєнсервіс», то останній по відношенню до позивача є страхувальником - роботодавцем, який відповідно до вимог Закону № 2464-V1 повинен сплачувати єдиний внесок, як під час існування трудових відносин, так і після у випадку здійснення виплат передбачених Кодексом законів про працю України. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) і цивільно-правовими договорами. Частинами 4, 5 статті 7 Закону № 2464-VI, визначено, що єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. В справах № 712/7107/15-ц та № 712/10954/17 судами стягнуто з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь [PERSON] наступні види виплат, а саме: невиплачену заробітну плату за період з 06.09.2010 року по 01.02.2013 року у розмірі 93250,90 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 95116,23 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 194197,50 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7087,02 грн. Частиною 1 статті 1 ЗУ «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати зазначена в ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», відповідно до якої основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1170 від 22.12.2010 року «Про затвердження переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», до виплат які здійснюються за рахунок роботодавця, але на які не нараховується єдиний внесок відносяться, зокрема, відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, в даному випадку позивачем не нараховується єдиний внесок на стягнутий відповідно до постанови апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2018 року по справі № 712/10954/17 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 194197,50 грн. Соснівським районним судом м. Черкаси в рішенні від 11.04.2018 року по справі № 712/10954/17 встановлено, що оскільки компенсація за невикористану відпустку підлягала виплаті при звільненні позивача 01.02.2013 року, розрахунковий період обчислення виплат за 12 місяців, які передували виплаті компенсації становить з 01.02.2012 року по 01.02.2013 року та сума заробітку позивача за вказаний період становить 3625*12 = 43500 грн., виходячи з розміру присудженого на користь позивача місячного окладу 3625 грн. згідно рішення суду від 01.12.2016 року у справі № 712/7107/15-ц, таким чином сума компенсації становить 43500/356*58 - = 7087,02 грн., де 356 днів - це кількість днів у розрахунковому періоді шляхом зменшення 365 днів на вихідні та неробочі дні, перелік яких наведено у ст.73 Кодексу законів про працю. Враховуючи, що компенсація за невикористану відпустку розрахована та повинна бути сплачена в силу приписів ст. 83 КЗпП України станом на день звільнення [PERSON] з посади заступника директора Концерну «Техвоєнсервіс», то на даний вид виплат нараховується єдиний внесок. Також листом Пенсійного фонду України № 33/03-20 від 03.01.2012 року підтверджується, що такий вид виплат як компенсація за невикористану відпустку є об`єктом для нарахування та утримання ЄСВ. Отже, стягнута заробітна плата, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та компенсація за невикористану відпустку є тими видами виплат, що здійснюються за рахунок роботодавця та на які в обов`язковому порядку нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Частинами 6-8 статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів. Зазначені рахунки відкриваються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску. Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). За приписами ч. 5 ст. 8 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. З огляду на ч. 4 ст. 9 Закону № 2464-VI, обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Дана редакція статті була чинна як на момент ухвалення судами рішень по справі № 712/7107/15-ц, так і на момент фактичного виконання рішення суду - 31.07.2017 року. Отже, до стягнутих на користь [PERSON] сум застосовується та ставка єдиного внеску, яка є чинною на дату їх нарахування, тобто 22 %. Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону № 2464-VI, персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058-IV), застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. В разі стягнення судом заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та компенсація за невикористану відпустку, роботодавець зобов`язаний включити стягнену суму до фонду оплати праці, попередньо нарахувавши та відобразивши її в бухгалтерському обліку підприємства, а також у встановленому законом розмірі сплатити єдиний соціальний внесок на відповідний казначейський рахунок органу доходів і зборів. База нарахування єдиного соціального внеску визначається шляхом ділення встановленої судом середньої заробітної плати на кількість місяців, за які вона стягнена. Обов`язковою передумовою перерахування єдиного соціального внеску до бюджету є нарахування роботодавцем вказаної в судовому рішенні суми як заробітної плати та її відображення в бухгалтерському обліку. Таким чином, оскільки позивачу, який знаходився в трудових відносинах з відповідачем була нарахована заробітна плата (основна та додаткова), але з цієї заробітної плати Концерном «Техвоєнсервіс» не було сплачено єдиний соціальний внесок на [PERSON] , як застраховану особу, то це є порушенням прав позивача відповідно до законодавства України на оформлення, призначення та виплату у відповідному розмірі сум пенсій в органах ПФУ, що вираховується із сум цих страхових внесків, які повинен був відраховувати відповідач, як роботодавець, в Пенсійний фонд України. Концерн «Техвоєнсервіс» в порушення наведених норм матеріального права, не здійснив нарахування стягнутих судами сум, не включив їх до фонду оплати праці та не обрахував і не сплатив єдиний соціальний внесок до бюджету. Тим самим, з вини відповідача індивідуальні відомості про позивача, як застраховану особу не відображають страхового періоду та сплати єдиного соціального внеску за період часу з 06.09.2010 року по 01,02.2013 року. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 року по справі № 211/2214/16-ц. Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015р. № 435 (надалі - Порядок № 435) передбачено процедуру, форму, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Звіт) до Державної фіскальної служби України, яка є центральним органом виконавчої влади, який реалізує, зокрема, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, її територіальних органів. Відповідно до розділу III Порядку № 435, звіт про суми нарахованої заробітної плати доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та ;уми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів подається за формою № Д4 згідно з додатком 4 до цього Порядку. Таким чином, належним захистом порушеного права позивача на відповідний рівень пенсійного забезпечення є - зобов`язати Концерн «Техвоєнсервіс» нарахувати на суму 195454,15 грн. єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 22 % в порядку ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: нарахувати за період з вересня 2010 року по січень 2013 року (включно) на щомісячну суму 6495,42 грн. (195454,15 - 7087,02 грн. - компенсація за невикористану відпустку станом на 01.02.2013 року / 29 місяців (вересень 2010 року. - січень 2013 року включно)) щомісячний єдиний внесок у розмірі 1428,99 грн. (6 495,42 / 22%), за лютий 2013 року на суму 7087,02 грн. (база нарахування) єдиний внесок у розмірі 1559,14 грн. та сплатити ці суми єдиного внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку. Позовні вимоги в частині зобов`язання Концерн «Техвоєнсервіс» здійснити нарахування стягнутої відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.12.2016 року по справі № 712/7107/15-ц, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2018 року та постанови Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2018 року по справі № 712/10954/17 суми в розмірі 195 454,15 грн. як заробітної плати без її виплати [PERSON] , включивши її до фонду оплати праці Концерну «Техвоєнсервіс» не підлягає до задоволення, оскільки дані відносини виходять з прийнятих рішень суду та повинні виконуватися в порядку виконання зазначених рішень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зі згоди\~позивача суд ухвалює заочне рішення в справі, що передбачено\~ст. 280-282 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial