Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та пояснили, що після розірвання шлюбу позивач та відповідачка проживають окремо, до теперішнього часу не дійшли згоди щодо визначення місця проживання спільного неповнолітнього сина [PERSON]. На теперішній час дитина досягла одинадцяти років та може самостійно визначити місце свого проживання, шляхом надання особистої прихильності одному з батьків. Відповідачка у вихованні сина участі не приймає, час з ним не проводить та позивач вважає, що дитина має проживати з ним, оскільки він має стабільний заробіток, його робочий день триває з 9-00 до 17-00, тому він має час відводити дитину до школи, займатися з ним, створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку. В судовому засіданні відповідачка та представник відповідачки позовні вимоги визнали частково, не заперечували проти задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини за місцем проживання позивача заперечували, оскільки при вирішенні питання про те з ким буде проживати їхній син приводило до сварок, які були не на користь неповнолітньої дитини. Після розірвання шлюбу коли неповнолітня дитина мешкала з відповідачкою, відповідачка [PERSON] не перешкоджала позивачу у спілкуванні, вихованні сина, крім того, не заперечувала, щоб спільна неповнолітня дитина мешкала з батьком. Відповідачка має стабільний заробіток, любить свого сина, має бажання приймати участь у його вихованні, навчанні та спілкуванні. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги визнав частково. В судовому засіданні представник третьої особи позовні вимоги визнав частково. Вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи та докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2014 року був розірваний. Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.03.2003 року. Сторони після розірвання шлюбу проживають окремо та не дійшли згоди щодо питання з ким буде проживати їх неповнолітній син, даючи оцінку зібраним доказам по справі, встановленим в судовому засіданні обставинам, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися неприязні відносини, що унеможливлюють домовленість між сторонами щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, в зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Відповідно до Сімейного Кодексу України, мати батько не повинні один одному перешкоджати у спілкуванні або вихованні з дитиною. Законодавство встановлює принцип рівності прав і обов'язків матері та батька стосовно дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Відповідачка проживає в [ADDRESS], за місцем проживання створені належні умови для проживання дитини, має стабільний заробіток, характеризується позитивно, спиртні напої не зловживає, любить свого сина, має бажання приймати участь у його вихованні, навчанні, спілкуванні. Згідно до ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися судом. В процесі розгляду справи, встановлення обставин, дослідження доказів та пояснень сторін, судом встановлено, що позивачем та відповідачкою створені для дитини належні умови для проживання та розвитку, кожен має бажання приймати участь у житті дитини, відповідачка не перешкоджає у спілкуванні дитини з позивачем, не заперечує проти того, щоб неповнолітня дитина мешкала з батьком, згодна сплачувати аліменти на утримання дитини, тому спір з яким звернувся позивач [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком відсутній. Суд критично ставиться до доводів позивача [PERSON] стосовно того, що відповідачка [PERSON] неналежно виховує неповнолітню дитину, негативно впливає на нього, не піклується, утриманням та виховання дитини не займається. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі якмх суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial