Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 94683,60 грн. та суму сплаченого судового збору. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.11.2020 року наказом № 1215-к його звільнено з Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» на підставі ч.3 сть.38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України. Відповідач зобов`язаний в день звільнення видати йому належним чином заповнену трудову книжку та виплатити розрахункові кошти в розмірі 105072,63 грн.. 09.12.2020 року на адресу відповідача направлений лист з вимогою сплатити всю суму заборгованості по заробітній платі, а також надати довідку про середній заробіток. 03.03.2021 року відповідач перерахував частину заборгованості по заробітній платі в розмірі 26268,16 грн., 16.03.2021 року - 27581,56 грн., 22.03.2021 року - 51222,91 грн. Розрахунок заборгованості по стягненню середнього заробітку здійснений позивачем за період з листопада 2020 року по 21.03.2021 року (22.03.2021 року остаточний перерахунок) з урахуванням середнього заробітку - 701,36 грн. в день, загальна сума 94683,60 грн. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, попередньо надіслав суду відзив на позов, у якому просив розглядати справу за його відсутності, відмовити у задоволенні позовну у зв`язку з пропуском тримісячного строку позовної давності, у разі неприйняття доводі щодо пропуску позовної давності просив зменшити розмір середньої заробітної плати до 2595,03, що становить 10 % від нарахованої суми. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно наказу № 1215-к від 05.11.2020 року ДП «Завод «Електроважмаш» [PERSON] звільнено за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗПП України. Остаточний розрахунок з позивачем проведений підприємством 22.03.2021 року. Згідно частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. А частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок стосовно структури заробітної плати. Зокрема зазначено, що вона складається з основної і додаткової заробітної плати, як винагороди за працю. Середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення не є заробітною платою, а тому до вимог про його стягнення застосовується позовна давність, передбачена частиною першою статті 233 КЗпП України. Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до суду 04.08.2021 року, тому підлягає застосуванню встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк позовної давності. У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу. Тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним». Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про порушення позивачем тримісячного строку на звернення до суду з даним позовом, клопотань про його поновлення із зазначенням причин поважності пропуску [PERSON] не наведено, а тому суд залишає позов останнього без задоволення.

Outcome: dismissed