Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження будинком шляхом відкриття дверей та попередження відповідача про недопущення порушень прав власника. Позов мотивований тим, що позивачеві на праві власності належить будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0413 га. за тією ж адресою. У вказаному будинку проживає і відповідач [PERSON], який є сином позивача, але на думку останнього не є членом його сім'ї. Позивач зазначає, що позбавлений можливості користуватись своїм будинком, адже відповідач користується майже всім будинком на свій розсуд, при цьому закрив двері з кімнати 1-3 до кімнати 1-4, а позивачеві виділив кімнату площею 10 кв.м., чим позбавив його можливості користуватись будинком, опаленням. З посиланням на положення ст. ст.319, 386, 391 ЦК України та ст. 116 ЖК України просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком шляхом відкриття дверей з кімнати 1-3 до кімнати 1-4, попередити відповідача про недопущення порушень прав власника, а у разі їх порушення про виселення без надання іншого житла та стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин та просили його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, надавши письмові заперечення. При цьому відмічали, що позивач з аналогічним позовом звертався в 2012 році та за вказаним спором існує рішення Замостянського районного суду м. Вінниці, яке залишене без змін ухвалою апеляційної інстанції, а тому спір вже є вирішеним по суті. Щодо вимоги про можливе виселення відповідача, то вважає її безпідставною, адже рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 жовтня 2011 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням. Також відповідач зазначив, що своєю відмовою 08 червня 2012 року від позову під час розгляду апеляційної скарги на рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 квітня 2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про укладання договору найму жилого приміщення та встановлення порядку користування жилим приміщенням, позивач погодився з порядком користування будинком, який існує з 2006 року та не може звертатись до суду з приводу зміни порядку користування будинком. Крім того, вказав на те, що протягом 2013-2014 років він відбув кримінальне покарання за невиконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 21 вересня 2012 року та не може бути притягнутим двічі до юридичної відповідальності. Також звернув увагу, що в будинку зареєстрована його малолітня донька, а також проживає донька його дружини і задоволення позову порушить їхні права. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та правовідносини, врегульовані нормами ЦК України щодо захисту права власності та ЖК України щодо користування будинком, який знаходиться у приватній власності. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] згідно із договором дарування від 21 жовтня 1977 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Сердюк Н.М. за реєстровим номером 4-1217, на праві власності належить будинок по [ADDRESS] (а.с.4-5). Відповідно до державного акту серії ЯБ № 666526, виданого 13 квітня 2006 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 27 листопада 1998 року № 1491 та рішення міської ради від 02 грудня 2005 року №1616 [PERSON] також належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,0413 га по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 10). Вказаний будинок складається з кухні 1-1, кімнати 1-2, кімнати 1-3, кімнати 1-4 та тамбура І (технічний паспорт виготовлений станом на 14 січня 1998 року) (а. с. 6-9). У вказаному будинку зареєстровані позивач, відповідач та малолітня донька відповідача. Сторони визнають, що позивач проживає в кімнаті 1-3 площею 10,0 кв.м., вихід на вулицю з якої можливий через незакінчену прибудову. Суміжні двері до іншої кімнати (1-4) закриті (запінені монтажною піною). Спір між сторонами щодо користування будинком існує тривалий час. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 21 вересня 2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження будинком, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 15 жовтня 2012 року, позов задоволено частково, зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні будинком за адресою [ADDRESS] та зобов'язано його відкрити двері з кімнати 1-3 до кімнати 1-4 (а. с. 37-39). Дане рішення не виконане. [PERSON] притягнутий до кримінальної відповідальності за умисне невиконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 21 вересня 2012 року. При цьому, суд не погоджується із твердженням відповідача, яке він обґрунтовує положеннями ч. 2 ст. 223 ЦПК України, що позивач в 2012 році звертався з тими самими позовними вимогами, з тих самих підстав, як і пред'явлений позов, про що свідчить рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 21 вересня 2012 року, адже позивачем в 2012 році обраний спосіб захисту порушеного права шляхом зобов'язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні майном, натомість даний позов пред'явлено з вимогою про усунення перешкод в користуванні майном, а тому позовні вимоги не є тотожними. Відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачеві у здійсненні ним права користування та розпоряджатись своїм майном, а саме будинком по [ADDRESS] шляхом закриття дверей між кімнатами 1-3 та 1-4. Дана обставина встановлена рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 21 вересня 2012 року та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Крім того, суд звертає увагу, що зазначене рішення не виконане, а виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення суду закінчено відповідно до п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження (у разі неможливості виконання рішення без участі боржника), про що свідчить ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2014 року за скаргою [PERSON] на дії державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (а. с. 56-57). Отже, позов в частині усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком, який належить позивачеві на праві власності, шляхом відкриття дверей між кімнатами 1-3 та 1-4 підлягає задоволенню. До того ж як вбачається з матеріалів справи перешкоди, які чинить відповідач, є триваючим порушенням прав позивача, тому з урахуванням характеру такого порушення твердження відповідача про те, що він двічі притягнутий до відповідальності є надуманими. Відповідно до ст. ст. 319, 346 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правова природа права власності згідно ст. 317 ЦК України полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. Отже, право користування майном є складовою права власності. Дані ознаки змісту права власності є нерозривними і взаємоповязаними. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджатись своїм майном. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок (частину будинку), користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, в тому числі продавати та укладати не заборонені законом угоди. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Твердження відповідача, що позивач погодився з встановленим порядком користування та між сторонами встановлений такий порядок користування не відповідають матеріалам справи. До того ж вказана обставинами (відсутність встановленого порядку користування будинком) встановлена рішенням Замостянського районного суду м.Вінниці від 21 вересня 2012 року і в силу ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Щодо посилання відповідача на проведення ним ремонту, газу, сплати комунальних послуг, то суд звертає увагу, що вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення власника права користування своїм майном. Посилання [PERSON] на право недоторканості його житла є безпідставними, оскільки право користування майном (будинком) власника для проживання не може обмежувати власника у користуванні ним. В силу положень ст.156 ЖК України члени сім»ї власника (в тому числі і бувші) нарівні з власником користуються цим приміщення. При цьому слід зауважити, що предметом спору є усунення перешкод власнику в користуванні належному йому на праві власності будинком, а не доступ до користування майном, яке належить відповідачу. Надуманими та такими, що грунтується на припущеннях є твердження відповідача щодо порушення прав дітей, адже відновлення порушенних прав власника будинку не позбавляє малолітніх дітей в користуванні будинком. Суд звертає увагу, що позивач не порушує питання про виселення відповідача, як-то стверджує останній, а просить застосуватии до нього попередження. Разом з тим, визначаючись щодо цієї позовної вимоги про попередження відповідача про недопущення порушень прав позивача в подальшому, а уразі їх порушення про виселення без надання іншого житла, суд вважає за необхідне відмовити у її задоволенні. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів судом є способи визначені ст.16 ЦК України, зокрема, припинення дії, яке порушує право. Наведена норма не містить цивільно-правового способу захисту порушеного права який обраний позивачем, а тому не може бути застосована судом у даному випадку. Посилання на ст.116 ЖК України також є безпідставні. Слід звернути увагу, що попередження може бути застосований як захід адміністративного впливу, а не як цивільно-правовий спосіб захисту порушеного цивільного права. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволений частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема і витрати на правову допомогу. Зважаючи, що позивачем заявлені дві вимоги немайнового характеру, тому ним відповідно повинно бути сплачено 487,20 грн., на що вказують положення п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10. Натомість, позивачем сплачений судовий збір лише в розмірі 243,60 грн. Тому з урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь держави слід стягнути недоплачену суму судового збору в розмірі 243,60 грн. Щодо заявлених витрат на надання правової допомоги в розмірі 2000,00 грн. (а.с.17), то суд визначаючись з розміром, враховує положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», встановлений розмір мінімальної заробітної плати, участь адвоката в судовому засіданні по даній справі та тривалість останнього, вважає обґрунтованими та реальними витрати на правову допомогу в цій цивільній справі в сумі 1218 грн., а враховуючи часткове задоволення позову до відшкодування підлягають витрати на правову допомогу в розмірі 609,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial