Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Черкаська міська рада, [PERSON] про визнання права припиненим, скасування державного акта, посилаючись на те, що за умовами договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.07.2001 № 6991 [PERSON] придбано у [PERSON] житловий будинок із надвірними спорудами, розташовані по [ADDRESS] . У по дальшому 1/2 права власності на житловий будинок набуто ним, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2019 серії ННТ № 724811. З метою належного оформлення прав на земельну ділянку, розташовану під належним йому на праві приватної власності нерухомим майном ним ініційовано збір інформації щодо поточного документарного оформлення прав на відповідну ділянку та встановлено наступне. Земельну ділянку, що розташована під нерухомим майном (під житловим будинком із надвірними спорудами, розташовані по [ADDRESS] ) сформовано на підставі розробленої технічної документації зі складання державного акта на право постійного користування землею для обслуговування житлового будинку [PERSON] . Ділянці площею 0,0503 га присвоєно кадастровий номер 7110136700:06:42:001 та [PERSON] видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР-24-1-286 від 04.07.2001 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 286. На даний час, не зважаючи на відчуження нерухомого майна, право постійного користування [PERSON] не припинено, державний акт на право постійного користування не скасований, недійсним не визнавався. Такий стан речей порушує право власника нерухомого майна на використання земельної ділянки, необхідної для його обслуговування. Обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення є вимога про припинення права [PERSON] на постійне користування земельною ділянкою площею 0,0503 га, розташованою в межах [ADDRESS] , посвідченого державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР-24-1-286 від 04.07.2001, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 286. Вбачається необхідність скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР-24-1-286 від 04.07.2001, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 286. Просить суд визнати припиненим право [PERSON] на постійне користування земельною ділянкою площею 0,0503 га, розташованою в межах [ADDRESS] , посвідченого державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР-24-1-286 від 04.07.2001, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 286. Скасувати державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР-24-1-286 від 04.07.2001, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 286, виданий [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає та заперечує проти задоволення позовної заяви. Представник Черкаської міської ради в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки позивач є власником Ѕ частини житлового будинку та з даним питаннями не звертався до Черкаської міської ради. Відзив на позов не надано. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Відзив на позов не надано. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 31 серпня 2001 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] і розташований на земельній ділянці площею 624 кв.м. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Виходячи зі змісту вищевказаних норм, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 березня 2019 року після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] успадкували по Ѕ частині житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] за життя не оформила у встановленому законом порядку право власності чи право користування на земельні ділянки. Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ЧР-24-1-286 від 04 липня 2001 року, видано громадянину України [PERSON] , який мешкає по [ADDRESS] у тому, що на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів Черкаської області від 15 травня 2001 року № 501 йому надається у постійне користування земельна ділянка площею 599,7 кв.м. в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Черкаської міської ради по [ADDRESS] . Землю надано для обслуговування існуючого житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 286. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення право відношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із частиною 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів. Порядок видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (на момент видачі такого державного акту) передбачалось Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомітету України по земельним ресурсам № 43 від 04 травня 1999 року, зареєстрованої в МЮ України 04 червня 1999 року за №354/3647) з послідуючими змінами, у редакції, чинній на час отримання останніми права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як встановлено в судовому засіданні оспорюваний державний акт був виданий 04.07.2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15 травня 2001 року № 501. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. В силу ст. 120 ЗК України право [PERSON] на постійне користування землею фактично припинилося. Позивачем не доведено, що державний акт виданий усупереч закону на час його видачі у 2001 році. Отже, спірний державний акт виданий органом, який мав на це законні повноваження, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Крім того, позивач не звертався до Черкаської міської ради з заявою про прийняття рішення щодо припинення [PERSON] права на постійне користування земельною ділянкою та в судовому засіданні не довів порушення його прав відповідачем [PERSON] . В судовому засіданні не доведено в яких саме межах земельна ділянка [PERSON] . Позивачем ставиться питання про скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою в цілому, та припиненням права [PERSON] на постійне користування всією земельною ділянкою, разом з тим, до позивача переходить право на 1/2 частину земельної ділянки. Згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз вказаних норм матеріального та процесуального права дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи у межах заявлених позовних вимог, взявши до уваги усі надані сторонами докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів вимог свого позову та порушення його прав власника нерухомого майна на використання земельної ділянки. За таких обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню судом, оскільки відсутні підстави для скасування держаного акту на право постійного користування на земельну ділянку. Доводи позивача щодо набуття ним права власності на земельну ділянку, оскільки є власником житлового будинку не приймаються судом до уваги, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, право відповідача на користування земельною ділянкою підтверджено державним актом, який видано на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15 травня 2001 року № 501, яке є чинним на день розгляду даної справи, не підлягає задоволенню і вимога позивача про припинення права відповідача на постійне користування земельною ділянкою, яка має похідний характер.

Outcome: dismissed