Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він разом з сестрою [PERSON] є особами із числа дітей, позбавлених батьківського піклування. З часу свого народження вони проживали із своєю матірю у вказаній квартирі як члени сімї наймача і на теперішній час зареєстровані за її адресою. Після смерті матері позивач та його сестра були передані під опіку [PERSON], до якої і влаштовані на виховання. Між тим, за адресою згаданої квартири також зареєстрований їхній дядько [PERSON] (брат матері), який більше трьох років у ній не проживає, постійно видаючи її у піднайом різним стороннім особам. [PERSON] позов не визнав, у звязку з чим подав до суду письмові заперечення. У цих запереченням вказує, що він постійно проживає у [INFO] з дня свого народження, а разом з ним у цій квартирі також проживає його дружина та двоє неповнолітніх дітей. Зазначає, що позивач надав сфальсифіковані документи, на підставі яких Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області 15.06.2015р. ухвалив рішення, на яке покликається позивач. Вважає, що у цьому рішенні відсутні докази того, що він здає квартири у найм, а також докази того, що члени його сімї у даній квартирі не проживають. Натомість зворотні обставини можуть підтвердити свідки, яки він клопотав допитати в судовому засіданні. При цьому, [PERSON] також наголошує, що іншого житла він немає, борги зі сплати комунальних послуг відсутні, його сестра з дітьми у вищезазначеній квартирі ніколи не проживали, а позивач «не набув статусу права предявлення» відповідного позову. У подальшому представник відповідача подала до суду два письмові доповнення до заперечень на позов, в яких вказала, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням може заявити власник майна або член сімї наймача, до якого позивач не належить. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 16.01.2012 у справі №6-57цс11. Проте, власник майна жодного позову до [PERSON] не предявив. В той же час встановлені рішенням суду від 15.06.2015 року обставини не відповідають дійсності, а 06 квітня 2016 року за заявою [PERSON] до ЄРДР за №12016070030001263 внесено відомості про вчинення працівниками КП «ЖРЕР №1» злочину підробки документа (акту від 29.10.2014р.). Суд констатує, що при відкритті провадження у справі іншим складом суду предметом спору було зазначено також і виселення відповідача, однак, як встановлено з прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням та виселення з квартири Під час розгляду цієї справи судом залучено до участі у ній виконавчий комітет Ужгородської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. В судовому засіданні представник [PERSON] позов підтримав з викладених мотивів та просив його задовольнити. Представник [PERSON] позов не визнала і просила відмовити у його задоволенні з підстав, наведених у письмових запереченнях та доповненнях до них. Позивач та третя особа [PERSON] на підставі положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України клопотали розглянути справу за їх відсутності, підтримали позовні вимоги, при цьому згоди на допит в якості свідка не надали (а.с. 224, 225 1 тому). Представник виконавчого комітету Ужгородської міської ради, повідомленої належним чином про розгляд справи, у судове засідання не зявився, повідомлення в порядку ст. 36 ЦПК України про згоду на участь у справі не надав. Заслухавши представників позивача та відповідача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані докази кожен окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені і визнаються сторонами наступні обставини. [PERSON] і [PERSON] є братом та сестрою. Їх мати померла 20.07.2002р., а батько дав письмову згоду на встановлення над ними опіки, у звязку з чим над ними була встановлена опіка, а опікуном призначена [PERSON] З дня народження [PERSON] і [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]. За цією ж адресою зареєстрований і [PERSON], з яким укладено договір найму даної квартири. 15 вересня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалив рішення №308/14099/14-ц, яке набрало законної сили. Даним рішенням встановлено, що [PERSON] і [PERSON] мали і мають право на користування жилими приміщеннями вищевказаної квартири, а тому зобовязано [PERSON] не чинити їм перешкоди у користуванні цими приміщеннями, а також вселено їх до цієї квартири. Обґрунтовуючи свої вимоги та оспорюване відповідачем право на користування спірною квартирою, [PERSON] покликався на ту обставину, що [PERSON] більше трьох років не проживав у квартирі, у звязку з чим втратив право користування її житловими приміщеннями. Згаданим рішенням суду від 15.09.2015 року у справі №308/14099/14-ц встановлено, що [PERSON] більше трьох років до часу відповідної перевірки КП «ЖРЕР №1» (акт від 29.10.2014р). не проживає у [INFO] і віддає її у найм стороннім особам. За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відтак, суд визнає, що факт не проживання [PERSON] у зазначеній квартирі більше трьох років і здача її у найм стороннім особам є обставинами, які встановлені судовим рішенням, а тому не підлягають доказуванню. При цьому, суд позбавлений процесуальних можливостей здійснити перегляд чи ревізію зазначених обставин, оскільки такі дії суду не відповідатимуть вимогам процесуального законодавства, а право на вчинення цих дій надано лише судам вищестоящих інстанцій під час розгляду відповідних скарг на таке рішення. У звязку з викладеним суд відхиляє доводи відповідача про те, що він постійно проживає у [INFO] з дня свого народження. Разом з тим, суд не погоджується з тим, що встановлені у рішенні суду від 15.06.2015 року у справі №308/14099/14-ц обставини не відповідають дійсності, оскільки факт внесення до ЄРДР за №12016070030001263 відомостей за зверненням [PERSON] і проведення досудового розслідування не є належним доказом, що свідчить про невідповідність цих обставин дійсності. З наведених вище підстав суд також не може прийняти до уваги показання свідків про факт проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Між тим, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні так і не змогли достеменно підтвердити факт постійного проживання [PERSON] у згаданій квартирі, а лише заявили, що постійно бачили його біля будинку №58-А по вул.Швабська в м.Ужгород. Інші свідки [PERSON] (дружина відповідача) і [PERSON] (теща відповідача) беззаперечно є особами, заінтересованими у вирішенні спору у даній справі на користь відповідача, а тому їх показання не можуть бути обєктивними і визначальними у прийнятті судом рішення та встановленні певних обставин. Доводи [PERSON] про те, що він немає іншого житла, за адресою квартири відсутні борги зі сплати комунальних послуг, а у самій квартирі проживали його дружина з дітьми ніяким чином не вливають на вирішення спору у даній справі і не входять до кола предмета доказування у ній. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини в контексті положень ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що гарантують кожній особі право на повагу до її житла. загальний захист житлових прав поширюється як на власника квартири, так і на наймача. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. За приписами ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Жодна норма законодавства не встановлює виключного переліку осіб, які вправі звернутися до суду за визнанням особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Зі змісту п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 №02 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» слідує, що право пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, надано не лише, а зокрема, житлово-експлуатаційним організаціям. Згідно з ч.2 ст.65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням. У контексті наведених положень законодавства, якщо тимчасова відсутність відповідної особи перевищила шість місяців, члени сімї, як наймодавці, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Оскільки [PERSON] і [PERSON] були вселеними до квартири як члени сімї наймача ([PERSON]І.) і мають у даний час не скасоване право на проживання у цій квартирі і користування її жилими приміщеннями на рівні з наймачем, суд приходить до висновку про наявність у них права на захист своїх житлових прав і на предявлення згаданого позову. Враховуючи правову позицію Верховного Суду України у постанові від 16.01.2012 у справі №6-57цс11, суд зазначає, що така не підлягає врахуванню у цій справі, оскільки в даній постанові міститься висновок про застосування ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання. В той же час спір у справі №6-57цс11 стосувався прав власника вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, а не спору між особами, які вправі користуватися житловими приміщеннями однієї квартири. Таким чином, суд визнає, що позовні вимоги [PERSON] є належними чином обґрунтовані та доведені, і підлягають задоволенню в повному обсязі, а відповідачем не доведено поважність причин відсутності у квартирі за період, щодо якого рішенням суду у справі №308/14099/14-ц встановлено відповідний факт. Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.88 цього ж Кодексу стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Факт оплати позивачем витрат на правову допомогу адвоката стверджується договором з адвокатом від 26.09.2014 року №34/c, розрахунком вартості правової допомоги згідно з Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та квитанцією від 25.01.2016 року №01. З урахуванням наведеного, ці судові витрати суд вважає також обґрунтованими і такими, що підлягають відшкодуванню позивачу. Відповідно до ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 11.10.2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 17.10.2017 року.

Outcome: approved