Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої злочином, обґрунтовуючи вимоги тим, що 26.04.2009 р. сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої він отримав тілесні ушкодження, віднесені до тяжких по критерію небезпеки для життя, йому 22.09.2009 р. встановлено 1 групу інвалідності з потребою постійного стороннього догляду. Висновком МСЕК від 21.09.2012 р. йому вкотре встановлено 1 групу інвалідності на період до 01.10.2014 р.. Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 197 від 21.11.2011 р. він отримав тілесні ушкодження, які призвели до стійкої постійної втрати загальної працездатності 60 %, а професійної працездатності 80 %. Обставини дорожньо-транспортної пригоди викладені у вироку П'ятихатського районного суду від 20.10.2010 р., яким [PERSON] визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України і засуджено до позбавлення волі. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.06.2011 р. з [PERSON] стягнуто на його користь матеріальну і моральну шкоду з того розрахунку, що вина [PERSON] у завданій йому шкоді становить 30 %, а рішенням від 03.04.2012 р. цим судом визначено, що з його боку мала місце груба необережність і встановлено ступінь його вини у розмірі 15 %. Втрачений заробіток розраховує у 5-ти кратному розмірі з 01.10.2014 року по 30.09.2016 року у розмірі 158360 грн., а з урахуванням визначеного 80 % втрати професійної працездатності і 15 % вини [PERSON] сума втраченого заробітку, що підлягає до стягнення, становить 19003,20 грн., яку просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. У судовому засіданні [PERSON] підтримав заявлені вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, проти стягнення з нього втраченого заробітку на користь [PERSON] у розмірі 19003,20 грн. не заперечував. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповілні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що вироком П'ятихатського районного суду від 20.10.2010 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до позбавлення волі/а.с.34-38/. При цьому встановлено, що 26.04.2009 р. [PERSON] порушив Правила дорожнього руху і перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, не маючи права управління транспортним засобом, керуючи автомобілем «Шевроле Авео» не вибрав безпечної швидкості руху, втратив керування автомобілем та скоїв наїзд на паркан домоволодіння, внаслідок чого [PERSON], який знаходився в салоні автомобіля, завдано тяжких тілесних ушкоджень. Автомобіль належить на праві власності [PERSON], а [PERSON] має право керування цим автомобілем і на той час транспортний засіб знаходився в його оперативному управлінні. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2012 р. встановлено вину самого потерпілого [PERSON], оскільки він перед виниклою ДТП разом з [PERSON] та засудженим за наслідками ДТП [PERSON] протягом дня вживали спиртні напої, після чого, знаючи, що всі особи знаходяться у стані алкогольного сп'яніння, попросив [PERSON] відвезти його на вокзал, після чого останній передав ключі від автомобіля [PERSON], і знаходячись в салоні автомобіля на передньому пасажирському сидінні, під час руху не пристебнувся пасками безпеки, у зв'язку з чим під час зіткнення автомобіля з парканом він випав з машини та отримав тяжкі тілесні ушкодження. Вказане за рішенням суду свідчить про те, що позивач на той час нехтував правилами безпеки, сідаючи в салон до п'яного водія, тому його груба необережність, яка сприяла виникненню шкоди і була підставою для визначення судом ступеня вини позивача у виникнення шкоди у розмірі 15 % від 30 % визначеного ступеня вини відповідача в завданій шкоді. Згідно довідок МСЕК від 06.09.2010 р. /а.с.44/ і від 21.09.2012 р. /а.с.45/ [PERSON] встановлена перша «Б» група інвалідності. За останньою довідкою інвалідність встановлена на строк до 01.10.2014 р. з черговим переоглядом 10.09.2014 р.. З трудової книжки [PERSON], наказу № 1094-зв від 23.09.2009 р. слідує, що 23.09.2009 р. його звільнено з посади охоронника 4 розряду з Філії ТОВ «МДК» у м. Дніпропетровську згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, яке перешкоджає продовженню даної роботи) /а.с.13-14,42/. Довідкою Філії ТОВ «МДК» підтверджується працевлаштування [PERSON] і отримання ним заробітної плати за місцем роботи/а.с.41/. Правилами ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З матеріалів справи видно, підтверджується судовими рішеннями, у тому числі згаданим вироком суду від 20.10.2010 р., вищезазначеним рішенням апеляційної інстанції від 20.06.2011 р./а.с.31-33/, право керування автомобілем «Шевроле Авео» на той час мав [PERSON] та без належних правових підстав передав автомобіль [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно положень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 (зі змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (далі - постанова Пленуму ВСУ) під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка неправомірно заволоділа ним, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.06.2011 р. встановлено, що вина [PERSON] у завданій позивачу шкоді становить 30 %. Статтею 61 ч. 3 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовими рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Згідно ст. 1195 ч.ч. 1, 3 цього Кодексу фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Відповідно до ст.. 1197 ч. 1 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. За висновком комісійної судово-медичної експертизи № 197 від 21.11.2011 р./а.с.4-12/ після травми 26.04.2009 р. при ДТП [PERSON] отримав компресійно-оскольчатий перелом 1-го поперекового хребця, забій спинного мозку ІІІ ступеню, порушення функції тазових органів, що під час травматичного процесу призвели до післятравматичної міелорадикулопатії з грубим нижнім в'ялим, переважно правостороннім, парапарезом, вираженим порушенням функції хребта, статико динамічної функції у вираженому ступеню, що призвело до стійкої постійної втрати загальної працездатності 60 відсотків, що відповідає вимогам Інструкції № 2 «О порядке организации и проведения врачебно-страховой экспертизы», затвердженої наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6, та втрати професійної працездатності 80 відсотків, що відповідає вимогам наказу МОЗ України № 238 від 05.08.1998 р. п. 2 «г». Повторне обстеження може проводитися лише в разі зміни групи інвалідності. Проти висновку експертизи не заперечив позивач. З її матеріалів слідує, що 17.11.2011 р. [PERSON] був консультований членами експертної комісії, у тому числі лікарем-ортопедом-травматологом Українського Державного науково-дослідницького інституту медико-соціальних проблем інвалідності, кандидатом медичних наук [PERSON], кандидатом медичних наук, завідуючим науково-дослідницьким відділенням неврології того ж Інституту [PERSON]. Останній в дослідницькій частині висновку зазначив, що в теперішній час [PERSON] являється інвалідом Б групи (, що характеризується «…високим ступенем втрати здоров'я, який спричиняє значну залежність від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій і часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування… Критеріями встановлення підгрупи Б 1-ї групи інвалідності є ступінь втрати здоров'я, що сприяє втраті можливості самостійного задоволення з допомогою технічних засобів і за умови відповідного облаштування житла більшості життєво необхідних фізіологічних та побутових потреб». З урахуванням встановлених обставин і вимог закону вина [PERSON] у завданій [PERSON] шкоді становить 30 %, ступінь втрати загальної працездатності - 60 %, ступінь втрати професійної працездатності - 80 %. В силу ст.. 1187 ЦК України шкоду зобов'язаний відшкодовувати відповідач як особа, в оперативному управлінні якої станом на 26.04.2009 р. перебував транспортний засіб. Сума втраченого заробітку з урахуванням 5-кратного розміру мінімальної заробітної плати за період з 01.10.2014 року по 30.09.2016 року включно становитиме 19003,20 грн. з розрахунку: жовтень 2014 року по серпень 2015 року 1218 грн. х 11 х 5=66990 грн.; вересень 2015 року по квітень 2016 року 1378 грн. х 8 х 5 = 55120 грн.; травень 2016 року по вересень 2016 року 1450 грн. х 5 х 5 = 36250 грн. Враховуючи те, що вина [PERSON] у завданій [PERSON] шкоді визначена судовим рішенням від 20.06.2011 р. у розмірі 30 %, а вина самого потерпілого встановлена у розмірі 15 % (рішення суду від 03.04.2012 р.), втрата професійної працездатності [PERSON] 80 %, то до стягнення за вказаний вище період підлягає 19003,20 грн. (158360 грн. х 0,8 х 0,15), що і дає підстави для задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому судовий збір у розмірі 551,20 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved