Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, на підставі якого просить визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, опубліковану та поширену відповідачем у мережі Facebook [INFO] року о 16 год 42 хв під назвою: « [INFO]», а також зобов`язати відповідача спростувати зазначену інформацію та видалити її. Предмет позову містить також вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі еквівалентному 50000,00 грн., у вигляді майна - медичних захисних масок у кількості 10000,00 штук, які необхідно передати для потреб комунального некомерційного підприємства «Обласна дитяча лікарня» Закарпатської обласної ради. Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилається на те, що [INFO] об 16 год 42 хв відповідач на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook поширив відео-публікацію (інформацію) під назвою « [INFO]», у якій звинуватив його у продажі захисних масок за завищеними цінами у мережі місцевих магазинів « [INFO] ». За доводами позивача, у вказаній вище Facebook-публікації відповідач у стверджувальній формі зазначив, що магазин місцевої мережі «[INFO]» належить [PERSON] . Поряд з цим, вказана інформація є недостовірною, а її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Також позивач вказує на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому було завдано шкоду, яка виразилася в душевних та моральних стражданнях. Належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшло до суду клопотання про відкладення судового розгляду справи, у зв`язку з його зайнятістю в інших справах. Вказане клопотання судом відхиляється з огляду на наступне. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року (заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України») національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. У поданій суду заяві про відкладення судового розгляду справи, представник позивача, за умов його належного повідомлення про час і місце судового розгляду справи, не довів фактичної наявності у нього поважних причин, які б об`єктивно перешкоджали йому прийняти участь у судовому засіданні 22 вересня 2020 року. Подання заяви про відкладення судового засідання розцінюється судом як затягування судового розгляду справи, який триває з травня 2020 року. З урахуванням строку перебування справи в провадженні суду, положень частин першої та третьої статі 223 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Така позиція суду співпадає із необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Наявні у справі фактичні дані (роздруківка з облікового запису Facebook, СD - диск, а.с. 18, 19) свідчать про те, що [INFO] об 16 год 42 хв [PERSON] на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook поширив відео-публікацію (інформацію) під назвою « [INFO]», у якій зазначив, що у мережі місцевих магазинів « [INFO] » здійснюється продаж захисних масок за завищеними цінами, а також те, що мережа магазинів « [INFO] » належить [PERSON] . Фактичний аналіз змісту вищевказаних доказів свідчить про наявність у них інформації, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати, що поширена відповідачем інформація про нього (в тому числі відносно того, що він є власником мережі магазинів « [INFO] ») є такою, що не відповідає дійсності, зобов`язати відповідача спростувати зазначену інформацію, шляхом розміщення на своїй персональній сторінці у мережі Facebook відеозвернення від власного імені із спростуванням, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі еквівалентному 5000,00 гривень у вигляді майна - медичних масок у кількості 10000,00 штук. 2. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є правовідносини, пов`язані із захистом особистих немайнових прав, зокрема права на повагу до гідності, честі та ділової репутації. 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п.п. 3, 9 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одними із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим, частиною четвертою ст. 32 Конституції України регламентована процедура судового захисту при поширенні недостовірної інформації. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, надалі - Постанова №1). Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. До таких спеціальних способів захисту належить спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст. 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК) тощо. Системний аналіз положень частин першої, другої статті 24, частини першої статті 32 Конституції України дає підстави суду вважати, що право на спростування недостовірної інформації гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Так, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8). Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 299 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Отже, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з пунктом 15 Постанови №1 негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно з пунктом 18 Постанови №1, положеннями статті 277 ЦК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На підтвердження недостовірності поширеної інформації позивачем надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що позивач не є ані власником, ані засновником мережі магазинів « [INFO] ». В свою чергу, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту належності мережі магазинів « [INFO] » позивачу. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року) зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. В п. 19 Постанови №1 Пленум Верховного Суду України зазначив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Фактичний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що інформація, яка є предметом судового дослідження, викладена у відеозвернені відповідача в частині, що стосується твердження про належність мережі магазинів « [INFO] » позивачу є поширенням недостовірної інформації у формі фактичного твердження, тому її правдивість підлягає спростуванню та доведенню. Крім того, суд враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). При цьому, межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. [PERSON] , у періоді, у якому виникло конфліктне правовідношення між учасниками справи був (є) народним депутатом, а відтак є публічною особою, а тому підлягає ретельному громадському контролю і може зазнавати гострої та сильної громадської критики. Разом з тим, поширена відповідачем відносно нього інформація щодо належності останньому мережі магазинів « [INFO] », не є критикою дій народного депутата та не стосується його приватного життя, а є фактичним твердженням, яке не підтверджене належними та допустимими доказами. Спірна інформація порушує особисті немайнові права народного депутата [PERSON] , зокрема право на ділову репутацію та її недоторканність. Подібними висловлюваннями та неперевіреними даними відповідач фактично висвітлює нібито протиправну поведінку позивача, яка полягає у відмиванні грошей шляхом вкладання їх у будівництво мережі магазинів « [INFO] » та продаж масок. Вказана інформацію є дискредитуючою та формує відповідну негативну думку у представників громади, органу місцевого самоврядування, інших установ, організацій, що є неприпустимим. Також поширена інформація підриває авторитет позивача як народного депутата та позиціонує його як особу, яка відмиває кошти та будує магазини. Тобто, спірна інформація є приниженням ділової репутації позивача та розповсюдження щодо нього неправдивої інформації. Враховуючи викладене, для задоволення позовних вимог про спростування недостовірної інформації достатньо доведення факту поширення недостовірної, неправдивою або перекрученої інформації, яка може завдати шкоду особистим немайновим правам особи, або висвітлити діяльність фізичної особи як протизаконну, антиморальну, неналежну, дискредитуючу тощо. При цьому, слід зазначити, що спірна інформація містить стверджувальний характер, в ній йдеться про встановлені факти, така інформація є негативною і завдає шкоди діловій репутації позивача, оскільки дискредитує його як народного депутата. Відповідно до роз`яснень пункту 24 Постанови №1, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, що стосується твердження про належність мережі магазинів «[INFO]» [PERSON] , який цинічним способом відмиває кошти, вкладаючи їх в магазини. Викладена у відеозверненні інша інформація не носить характеру фактичних тверджень, тому її правдивість не підлягає спростуванню та доведенню. 4. З приводу вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. у вигляді майна - медичних захисних масок у кількості 10000,00 штук, які необхідно передати для потреб комунального некомерційного підприємства «Обласна дитяча лікарня» Закарпатської обласної ради, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Ця обставина повинна враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Таким чином, там, де є порушення якогось права людини чи якоїсь свободи, завжди потерпає її гідність. Отже, немає такого порушення права чи свободи людини, яке не призвело б до виникнення в неї конкретного права на компенсацію моральної шкоди, конкретної можливості вимагати такої компенсації. Позивач оцінює завдану йому моральну шкоду на суму 5000,00 грн., однак просить відшкодувати її у матеріальному виразі, а саме передати 10000,00 захисних медичних масок для потреб комунального некомерційного підприємства «Обласна дитяча лікарня» Закарпатської обласної ради. Згідно з приписами ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною другою ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абзацу другого п. 10 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Існують особливості щодо захисту особистих немайнових прав, визначені ст. 275 Цивільного кодексу України, за якою захист цих прав здійснюється способами, встановленими Главою 3 Цивільного кодексу і може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило порушення. Визначаючи розмір та форми відшкодування моральної шкоди треба також ураховувати функції, які повинно виконувати таке відшкодування (сатисфакція, компенсаційна функція). Які б фактори не впливали в кожному конкретному випадку на розмір відшкодування, очевидним є те, що цей розмір повинен бути максимально адекватним завданій шкоді. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Оскільки судом встановлено факт поширення недостовірної інформації відносно позивача, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, тому вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню, шляхом присудження до стягнення з відповідача моральної шкоди у майновому виразі, а саме в межах суми 5000,00 грн. Такий спосіб захисту порушеного права буде адекватним у ситуації, що склалася по справі, сприятиме відновленню порушеного права позивача та узгоджуватиметься із змістом суб`єктивного права, за захистом якого він звернувся, а також із завданнями цивільного судочинства, які регламентовані приписами частини першої ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України. 4.1. Таким чином, за результатами судового розгляду справи суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 5. На підставі частини першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати по справі у сумі 4624,40 грн. слід покласти на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed