Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням суду, зазначивши, що постанова Вінницького міського суду, якою на нього було накладене адміністративне стягнення у виді громадських робіт, була скасована апеляційною інстанцією, а відповідне адміністративне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю в діях адміністративного правопорушення, в силу чого позивач зазначає про те, що в наслідок незаконного накладення на нього адміністративного стягнення зазнав матеріальної шкоди, а тому просить відшкодувати йому завдану матеріальну шкоду з державного бюджету в розмірі 1546 грн. 76 коп. з Державної казначейської служби України. В судовому засіданні позивач від зазначеного в позовній заяві клопотання про витребування справи № 127/28533/13-ц - відмовився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обгрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві, зазначивши суду, що звертався до прокуратури з заявою відносно працівників міліції, а не відносно незаконного рішення суду. Адміністративного стягнення не виконував, оскільки постанова була скасована апеляційною інстанцією. Шкода, яку просить стягнути на його користь - це понесені ним судові витрати. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Ходаковський Ю.В. в судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог, вважаючи, що позов необгрунтований та безпідставний, оскільки Державна казначейська служба України не вчинила жодних винних дій відносно позивача. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Постановою Вінницького міського суду Вінницької області, прийнятої 24.12.2013 по справі № 127/28533/13-п, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді 40 годин громадських робіт(а.с. 15). Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 26.03.2014 року було скасовано постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 24.12.2013 року, згідно з якою [PERSON] визнаний винуватим і притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді 40 годин громадських робіт, при цьому [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП, провадження по справі закрито. Разом з тим, зміст постанови Апеляційного суду Вінницької області в мотивувальній частині містить зазначення про правильний висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини [PERSON] у вчиненні ним вказаного адміністративного правопорушення(а.с. 16-19). Таким чином судом встановлено, що постанова Вінницького міського суду Вінницької області, якою на [PERSON] було накладено адміністративне стягнення у виді 40 годин громадських робіт за вчинене ним адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП - скасована судом апеляційної інстанції, який зазначив про правильність висновку суду першої інстанції щодо доведеності вини [PERSON] у вчиненні ним вказаного адміністративного правопорушення, при цьому, застосувавши ст. 22 КУпАП, суд апеляційної інстанції звільнив правопорушника від адміністративної відповідальності, а провадження по справі закрив, разом з тим, посилань на незаконність рішення суду першої інстанції - не значиться. А тому, позиція позивача щодо закриття справи у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, що на думку позивача вказує на незаконність відповідного рішення Вінницького міського суду Вінницької області - не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні та суперечить дослідженим у судовому засіданні доказам, тобто є помилковою, оскільки суд апеляційної інстанції зазначив про правильність висновку суду першої інстанції щодо доведеності вини [PERSON] у вчиненні ним вказаного адміністративного правопорушення та звільнив правопорушника від відповідальності за вчинене діяння. Згідно норми п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Враховуючи, що до позивача не було застосовано Вінницьким міським судом Вінницької області адміністративних стягнень у виді адміністративного арешту, виправних робіт, конфіскації майна чи штрафу, та з огляду на те, що відповідне рішення суду першої інстанції не визнано незаконним, в силу чого суд вважає, що до даних правовідносин не підлягають застосуванню норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Разом з тим, на вимогу особи, якій завдано майнової шкоди в результаті порушення її цивільного права, відповідна шкода може бути відшкодована шляхом відшкодування збитків або в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватись в натурі, що чітко прописано законодавцем в ст. 22 ЦК України, де зазначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Однак згідно зі змісту позовної заяви та пояснень позивача в судовому засіданні, завдана позивачу шкода полягає в понесені ним судових витрат, які проявились в необхідності являтись до суду, поїздок до органів прокуратури, оформленні позовної заяви та зняття з неї копії, здійснення оплати за надсилання поштової кореспонденції до ВККС України, ГПУ, МВС України. При перевірці правильності позиції позивача щодо завдання йому шкоди, суд дослідив наступні надані позивачем докази: Повідомлення про розгляд справи № 127/28533/13-п у приміщенні Апеляційного суду Вінницької області та відповідні судові повістки надсилались [PERSON] Апеляційним судом Вінницької області 04.02.2014, 03.03.2014 та 11.03.2014(а.с. 20-22, 28). Квитки на автобус являють собою чисті бланки без зазначення назви станції відправлення, без зазначення назви станції прибуття, номеру рейса, номеру місця, відсутнє підтвердження сплати відповідної вартості проїзду тощо (а.с. 23-27), при цьому два квитка, а саме: тип ІІІ АВАВ № 107032 та № 107592 містять зазначення відправлення Вінниця - Київ, Київ - Вінниця датовані 11.03.2014 роком, що не може підтверджувати обставини, які охоплюються даним предметом позову, так як до предмету доказування по даній справі входять обставини, що виникли не в м. Києві, а виникли в м. Вінниці, оскільки зазначене місце проживання позивача та місце знаходження судів першої та апеляційної інстанції знаходиться в м. Вінниці, при цьому поїздки до інших міст не були викликані необхідністю та особливостями даних правовідносин, а є наслідком особистої ініціативи позивача, разом з тим, суд звертає увагу, що форма видачі проїзних квитків на автобуси видається автобусними станціям, в тому числі АС м. Вінниці та АС м. Києва, із застосуванням електронних технічних засобів, в силу чого дані докази відхиляються судом як недопустимі докази і не враховуються при прийнятті рішення. Разові квитки для проїзду в міському трамваї та тролейбусі, надані позивачем та дослідженні в судовому засіданні (а.с.27) не містять відбитків механічного застосування компостером як і не містять механічного пошкодження контролером, що вказує на не погашення таких квитків у разі їх використання при проїзді в міському трамваї чи тролейбусі, а відтак відсутні об'єктивні підстави вважати про застосування таких квитків позивачем при проїзді в міському трамваї чи тролейбусі, в силу чого дані докази також відхиляються судом як недопустимі докази і не враховуються при прийнятті рішення. Зміст товарного чеку від 26.03.2014 року на суму 3 грн. 20 коп. із зазначенням найменування продукції - копії (а.с. 28), не містить посилань щодо документів, з яких зроблено копії, за умови, що копії робились із документів, не містить іншої будь-якої інформації, пов'язаної із відповідними правовідносинами щодо завдання позивачу шкоди, а тому також відхиляється судом як недопустимий доказ і не враховується при прийнятті рішення. Інших доказів понесення шкоди позивачем - суду не надано. Оцінюючи вищеописані та дослідженні докази, суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів нанесення позивачу шкоди, в тому числі щодо підтвердження наявності витрат, які позивач зробив для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), оскільки надсилаючи до особи судові повістки та викликаючи [PERSON] до суду з метою розгляду апеляційної скарги, суд не завдавав шкоди такій особі, а, навпаки, діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений нормами чинного процесуального права, з метою додержання законних прав та інтересів апелянта, при цьому, за умови понесення [PERSON] певних витрат, пов'язаних із відновленням його порушеного права, суду не надано жодного доказу порушеного права позивача, а, навпаки, суду надано докази вчинення саме позивачем відповідного адміністративного правопорушення. Крім цього, суд звертає увагу на те, що згідно загальних положень про відшкодування шкоди, в тому числі ст. 1173 ЦК України, законодавець передбачає обов'язкову наявність відповідної особи, яка завдала таку шкоду, надаючи такій особі можливість довести, що шкоди завдано не з її вини, останнє чітко прописується в нормі ст. 1166 ЦК України, забезпечуючи в послідуючому такій особі право на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, а тому саме така особа повинна бути зазначена відповідачем по справі, так як зазначення співвідповідачем Державної казначейської служби України є наслідком виключно особливостей механізму відшкодування шкоди державою і не пов'язане із обставинами спричинення таким органом шкоди відповідній особі, а відтак суд вважає, що позивач не зазначив належного відповідача по даних правовідносинах, тобто особу, яка, на думку позивача, завдала їй шкоди, що вказує на наявність підстав відмови у задоволенні позову, на що звертає увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висвітлюючи розуміння вищою судовою інстанцією норми ст. 33 ЦПК України, яка визначає процесуальні дії та їх наслідки незалежно від характеру спірних правовідносин, прописуючи в п. 1 листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. За даних обставин, враховуючи, що позивач не заявив клопотання про залучення в справу як відповідача Вінницький міський суд Вінницької області, оскільки, виходячи із позиції позивача, саме рішення даного органу державної влади завдало позивачу шкоди, з огляду на відсутність та не надання суду жодних доказів спричинення позивачу шкоди внаслідок порушення його права, беручи до уваги наявність судового рішення, що набрало законної сили, яким підтверджується про правильний висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини [PERSON] у вчиненні ним вказаного адміністративного правопорушення, при цьому суд бере до уваги те, що рішення першої інстанції не було виконане [PERSON], оскільки держава, передбачаючи можливість суду першої інстанції неправильно застосувати норму матеріального чи процесуального права, утворила суди апеляційної інстанції та забезпечила осіб гарантованим правом на апеляційне оскарження відповідного судового рішення, закріпивши повноваження судів апеляційних інстанцій щодо скасування чи зміни таких рішень та відповідних повноважень суду касаційної інстанції, чим чітко прописала наслідки неправильного чи помилкового застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не пов'язуючи такі наслідки із завданням шкоди, в силу чого остаточне судове рішення, яке приведене повноважною судовою інстанцією до норм чинного законодавства України, не може по своїй правовій природі завдавати шкоди, а відтак позиція позивача щодо спричинення йому шкоди рішенням суду, яке було приведене до вимог чинного законодавства у межах єдиної судової системи України у спосіб, передбачений чинним законодавством України - є безпідставною та такою, що суперечить правовим засадам здійснення судочинства в Україні, в результаті чого, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з підстав заявлення вимоги не до належного відповідача та з підстав не доведеності позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed