Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору лізингу недійсним, стягнення сплаченого авансового платежу та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що через мережу Інтернет він дізнався, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається продажем товарів. Він уклав договір фінансового лізингу № 000686 (далі - Договір) з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», маючи намір придбати автомобіль «ЗАЗ Форза». Однак, як виявилось пізніше предметом даного договору є автомобіль [PERSON] за 750 тис. грн., який в декілька разів перевищує вартість домовленого раніше автомобіля «ЗАЗ Форза». Ним було сплачено половину вартості автомобіля у сумі 75000 грн.. Коди він прийшов наступного разу йому запропонували написати заяву про розірвання даного Договору, потім йому поштою повинна прийти відповідь про його розірвання і вже після цього він повинен знову прийти до них для укладення нового договору на потрібний йому автомобіль «ЗАЗ Форза». Працівник зазначив, що при цьому сума сплаченого авансового платежу буде повністю зарахована до майбутнього договору. Зачекавши близько тижня часу відповідь на його адресу так і не надійшла. Пізніше він звернувся в офіс компанії де працівники здивовано відповіли, що не укладали із ним ніяких договорів та взагалі перший раз його бачать. Вважає, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» з ним було укладено несправедливі умови договору та оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не надала йому автомобіль та не повернула сплачені кошти, чим порушила його права та вимоги чинного законодавства, вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Просить суд визнати договір фінансового лізингу № 000686 від 24 лютого 2015 року укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь сплачені ним грошові кошти в сумі 75 000 грн. та 3000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не з'явився, але на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи у відсутності представника відповідача, а також надіслав письмове заперечення в якому вказав, що підстав для визнання договору фінансового лізингу № 000686 від 24 лютого 2015 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не має. Дійсно, 24 лютого 2015 року було укладено договір фінансового лізингу з [PERSON], який ознайомився з договором, про що свідчить його особистий підпис на кожній сторінці договору та є підтвердженням досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору. Договір укладений у письмовій формі, тобто усі вимоги щодо чинності правочину сторонами було дотримано, оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» здійснює свою діяльність відповідно до норм чинного законодавства. Вважає, те що позивач не скористався своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення його ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в оману, і це є лише способом ухилися від виконання взятих на себе зобов'язань. Просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Заслухавши позивача, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно вимог частини 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, виник спір. Судом встановлено, що 24 лютого 2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 000686 між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», предметом якого є автомобіль [PERSON] Express, 2.0л/бензиновий. 24 лютого 2015 року він сплатив авансовий платіж, що становить 50 % вартості предмета лізингу в сумі 75000 грн.. При винесенні даного рішення суд вважає за необхідне керуватися слідуючими нормами. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. З пункту 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» випливає, що фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. З чого випливає, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» надає фінансові послуги, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Статтею ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачений перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, однак він не є вичерпним. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Свідок [PERSON], що доводиться братом позивачу, в судовому засіданні показав, що 24 лютого 2015 року [PERSON], звернувся у Тернопільське відділення ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул. Руська 8, з метою придбання у них автомобіля «ЗАЗ Форза». [PERSON] та дружина позивача [PERSON] були присутні разом із ним. Менеджер компанії Вікторія розповіла їм умови придбання даного автомобіля. Вона повідомила, що придбати у них автомобіль можна за договором лізингу, сплативши 50% від вартості автомобіля (вартість потрібного автомобіля становила 150 тис. грн.) при укладанні договору та 50% від вартості автомобіля протягом одного року без комісії. Враховуючи, що у них обмаль часу, Вікторія запропонувала йому підписати пустий бланк договору і поки вона його буде оформляти він повинен сплатити авансовий платіж. Він отримав у них рахунок згідного якого потрібно сплатити аванс та пішов в банк оплачувати. Сплативши даний платіж він повернувся в офіс і отримав оформлені документи, а саме Договір фінансового лізингу № 000686, з яким в приміщенні компанії ознайомитись не зміг, оскільки працівники кудись поспішали. Після чого їдучи додому та прочитавши договір виявилось, що предмет договору - автомобіль [PERSON] за: 750 тис. грн., який в декілька разів перевищує вартість домовленого раніше автомобіля «ЗАЗ Форза». Частиною 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Більшість пунктів Договору виключає або обмежує юридичну відповідальність лізингодавця, порушуючи п.2, 7, 11-13, 16 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 7 Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов'язання продавців, виготівників, виконавців. Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані винною особою в повному обсязі. За таких умов суд вважає, що договір фінансового лізингу № 000686 від 24 лютого 2015 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» обмежує право споживача, в даному випадку лізингоодержувача та не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», саме тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При подачі позовної заяви до суду, позивачка [PERSON] був звільнений від оплати судового збору у розмірі 993 грн. 60 коп., тому у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, дані витрати підлягають до стягнення з відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс».

Outcome: partial