Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Старокутської сільської ради про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та рішення Старокутської сільської ради від 19.07.2018 року, скасування договору дарування земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та адвокат Богданець Ю.М. позов підтримали, суду пояснили та в позовній заяві позивач зазначив, що він виріс і народився в [ADDRESS] . В господарстві за вказаною адресою проживала вся його родина, де і по даний час позивач мешкає з дружиною та сином. [INFO] померла мати позивача, [PERSON] , яка за життя вчинила заповідальне розпорядження про те, що після її смерті все належне їй нерухоме майно переходить у власність до сина - [PERSON] . Після смерті матері позивач вступив у фактичне володіння спадковим майном, а 15.04.2010 року на підставі свідоцтва про право на спадщину №329 від 12.03.2010 року в ОКП «Коломийське МБТІ» отримав Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно - спадковий житловий будинок в [ADDRESS] . Крім того, разом з будинком після смерті мами позивачем було успадковано і земельну ділянку площею 0, 27 га, яка належала останній на праві приватної власності. Успадкована земельна ділянка складається з двох частин: із земельної ділянки площею 0,14 га для обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] та 0,13 га - для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS]. Перед отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачем було замовлено у землевпорядної організації відновлення меж та винесення меж в натурі, яке виконане ПП «Гектар». В процесі відновлення меж та винесення меж в натурі складено відповідний акт та виготовлено кадастровий план. На підставі зазначених документів та Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , який виданий Старокутською сільською Радою 21 жовтня 1996 року на підставі рішення тієї ж ради №56-1 від 29.12.1993 року успадкованим земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER] , які й зазначені у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 12.03.2010 року, яке посвідчене державним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу і внесене до реєстру за №331 від 12.03.2010 року. Як в батьків позивача, так і у самого позивача, ні з ким ніколи не було ніяких конфліктів. З сусідами та односельчанами він та члени його родини завжди перебували в нормальних добросусідських відносинах. Із східної сторони господарство позивача межує з господарством [PERSON] , який успадкував його після смерті бабусі - [PERSON] , яка була рідною сестрою матері позивача. В липні 2018 року [PERSON] намагався з допомогою електроінструментів різати металеву сітку, якою обрамлене господарство позивача. Позивач не дозволив йому це робити і попросив пояснити про причину його дій. На що відповідач відповів, що Старокутська сільська Рада виділила йому частину земельної ділянки, якою користується позивач, і в нього є відповідні про це документи. З того часу відповідач неодноразово намагався повторити спроби знесення паркану, приводив на місце різні комісії, створював конфліктні ситуації. При цьому відповідач особисто показував документи про його право власності на частину вказаної земельної ділянки. Вважає, що такими діями сільської ради і відповідача порушене його право користування земельною ділянкою, а тому просить скасувати оскаржувані ним рішення. Окрім того, відповідач договором дарування подарував спірну земельну ділянку відповідачці [PERSON] , який також слід скасувати. В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Андрусяк Г.В. позов не визнала, суду пояснила, що спірна земельна ділянка перебувала у вільному фонді Старокутської сільської ради і у встановленому законом порядку була передана у власність [PERSON] А договір дарування земельної ділянки [PERSON] був укладений у відповідності до чинного законодавства. Просить в позові відмовити. Представник Старокутської сільської ради Галицька Л.М., в судовому засіданні вказала, що доручає вирішення спору на розсуд суду, однак зазначила, що при оформленні відповідачу [PERSON] документів на право власності на спірну земельну ділянку, не було дотримано всіх вимог закону, тобто були допущені порушення. А також заперечила твердження адвоката відповідачів стосовно того, що спірна земельна ділянка була у вільному фонді сільської ради. Вислухавши сторони, свідків, та вивчивши матеріали справи, суд вважає позов слід задоволити з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, згідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] після смерті матері [PERSON] отримав у спадок належне їй нерухоме майно, а саме: 1) житловий будинок за [ADDRESS] , на який 12.03.2010 року Косівською державною нотаріальною конторою Максимчуку М.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за № 329 та на підставі якого 15.04.2010 року за позивачем було зареєстровано право власності у ОКП «Коломийське МБТІ», що стверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.11). 2) а також, дві земельні ділянки загальною площею 0,27 га, а саме: земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0,14 га (кадастровий номер [NUMBER] ) та земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,13 га (кадастровий номер [NUMBER] ), на які 12.03.2010 року Косівською державною нотаріальною конторою Максимчуку М.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за № 331 (а.с.19). А в свою чергу право власності спадкодавця [PERSON] на вказані земельні ділянки стверджується копією Державного акту серії [NUMBER] , виданого 21 жовтня 1996 року і зареєстрованого за № 1212 в Книзі реєстрації Державних актів (а.с.12, 16) та копією рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року про передачу [PERSON] у власність вищенаведених земельних ділянок (а.с.13). Видачі позивачу вказаних свідоцтв про право на спадщину передувало відновлення та винесення в натуру меж земельної ділянки, яка належала його матері [PERSON] , згідно Державного акту [NUMBER] , виданого 21.10.1996 року, про що було складено акт від 10.02.2010 року (а.с.17). Згідно даного акту, межові знаки, якими закріплена земельна ділянка в кількості 10 штук показані присутнім і передані на зберігання [PERSON] . Розміри меж земельних ділянок та місця закладки межових знаків наведені в кадастровому плані земельної ділянки. Тобто, позивачем разом із представниками органів місцевого самоврядування, від імені яких діяли голова і землевпорядник Старокутської сільської ради, а також представник землевпорядної організації - на місці було відновлено та винесено в натуру межі земельної ділянки [PERSON] , після смерті якої, її успадкував [PERSON] кадастровий номер [NUMBER] . При цьому, із копії кадастрового плану складеного в 2010 році (а.с.18), який погоджено сільським головою та землевпорядником Старокутської с/ради, видно, що суміжним межівником земельної ділянки матері, яку успадкував позивач, по лінії від точок В до Г вказаний сам позивач [PERSON] , тобто сільська рада не заперечувала, що саме він є користувачем сусідньої суміжної земельної ділянки, на яку згідно рішення Старокутської с/ради 19 липня 2018 року [PERSON] було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0279 га для ведення особистого селянського господарства. В процесі вирішення даного спору, судом було допитано свідків. Зокрема, свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суду дали пояснення про те, що спірною земельною ділянкою протягом багатьох років користувалася мати позивача [PERSON] разом із позивачем, який проживав там же. Металеву огорожу та бетон до неї було споруджено ще в 1990-х роках. До господарства матері відповідача [PERSON] вела стежка, під`їзду до її господарства там не було, а [PERSON] його і не вимагала, і за життя визнавала, що спірна земельна ділянка була землею сестри [PERSON] і без її дозволу ніхто тією землею не ходив і не їздив. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що на час виготовлення технічної документації матері позивача [PERSON] . працювали в Старокутській сільській раді. Зокрема, свідок [PERSON] був головою с/ради і видавав та підписував Державний акт серії [NUMBER] , виданий 21.10.1996 року. І додатково пояснив, що спірна земельна ділянка нікому не виділялася, бо була закріплена та господарством, яке в подальшому було передано у власність [PERSON] з післявоєнного часу. Приватизацію земель почали робити з 1993 року і згідно чинного на час видачі вищенаведеного Державного акту 1996 року законодавства, всі землі, які були у користуванні громадян, передавалися їм у власність. У сільській раді на той час працювало 4 землевпорядники, які щодня ходили здійснювати заміри земельних ділянок жителів села, які в подальшому передавалися їм у власність. І ця спірна земельна ділянка також перебувала у користуванні [PERSON] , допускає, що при обмірах землі могли бути неточності, в зв`язку із чим ця земля не вказана у Державному акті. На той час сільська рада не мала права вилучати у людей будь-які землі. При затвердженні технічної документації сільська рада приділяла увагу тому, щоб всі землі, які були у користуванні були передані людям, а питання відповідності вказаним у документах цифрам щодо площі землі не ставилося. Жодного спору між сестрами [PERSON] та [PERSON] щодо вказаної землі не було. Свідок [PERSON] працював землевпорядником сільської ради і здійснював обміри земельної ділянки [PERSON] . У Державному акті площа може не співпадати площі фактичного користування землею, бо обміри здійснювали метром без замірювання кутів. Тобто, площа може бути менша, але розміри метражу по периметру землі мають співпадати. Спорів не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що фактично, спірна земля не могла бути у вільному фонді сільської ради, а тому критично ставиться до показів свідка [PERSON] яка ствердила, що з 1976 по 1984 роки проживала у господарстві [PERSON] і знає, що спірна земля була у вільному фонді сільської ради, оскільки у вказані роки вся земля належала колгоспу або його членам і поняття «землі вільного фонду сільської ради» було введено набагато пізніше. Однак, зважаючи на те, що на спірну земельну ділянку в 2018 році було виготовлено технічну документацію, а при виготовлені такої документації земельній ділянці присвоюється кадастровий номер із внесенням її площі, точок координат та конфігурації, до земельного кадастру, то вказана земля дійсно не була у чиїйсь власності. Проте, вона і не була у вільному фонді сільської ради, так як перебувала у довготривалому добросовісному користуванні сім`ї [PERSON] . Як передбачено статтею 116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. 2. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 3. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. 4. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. 5. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Вислухавши свідка [PERSON] , який суду пояснив, що з середини 2015 року по листопад 2018 року він працював землевпорядником Старокутської сільської ради і він знає, що голова сільської ради особисто викликав сторони для вирішення конфлікту, які так і не з`являлися. Коли поступила заява [PERSON] про виділення землі, земельна комісія тричі виходила на місце і складала акти, в яких вказувала, що земельна ділянка належала до земель сільської ради. Був присутній при здійсненні зйомки і сільська рада погодила заяву і винесла відповідне рішення. А також додатково пояснив, що спірна земля самозахоплена сім`єю [PERSON]. Проте суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON] , оскільки жодних доказів того, що вказана земля була у вільному фонді сільської ради і в подальшому самовільно захоплена сім`єю позивача, суду надано не було. І крім того, представник Старокутської сільської ради [PERSON] , яка представляє позицію сільської ради як органу місцевого самоврядування, вказала, що передача спірної земельної ділянки у власність відповідачу [PERSON] була здійснена з порушенням вимог законодавства. А крім того, проаналізувавши положення ст.ст. 141 та 144 Земельного кодексу України, в яких чітко вказано як підстави припинення права користування земельною ділянкою, так і порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства, судом встановлено, що вказаних вимог закону сільською радою дотримано не було, і у відповідності до їх вимог органом місцевого самоврядування не ухвалювалося рішення про припинення [PERSON] чи її спадкоємцем [PERSON] права користування земельною ділянкою по [ADDRESS]. Натомість, згідно копій документів Проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки [PERSON] (а.с.87-96), Старокутською сільською радою своїм рішенням від 23.02.2018 року надала дозвіл останньому на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності (а.с.90). Після цього, 07.03.2018 року склала акт перенесення (встановлення) та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки, в якому вказано, що дані дії виконувалися в присутності суміжних користувачів [PERSON] та [PERSON] , у яких претензій при встановленні меж не виявлено, і підпис [PERSON] на вказаному акті є, а підпис [PERSON] - відсутній, і акту про його відмову від підпису немає, що вказує на те, що позивача ні при обмірах спірної земельної ділянки, ні при складанні вказаного акту - не було (зворотній бік а.с.94). А далі, сільська рада своїм рішенням від 27.04.2018 року погодила межу земельної ділянки [PERSON] із межею земельної ділянки [PERSON] (зворотній бік а.с.91). А в пояснювальній записці представника землевпорядної організації вказано, що на час обстеження дана земельна ділянка вільна від інженерних комунікацій та багаторічних насаджень (зворотній бік а.с.88), що не відповідає дійсності. Відповідно до п. «г» ч.3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що також передбачено ч.1 ст. 155 ЗК України, відповідно до якої, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення двадцять першої сесії сьомого демократичного скликання Старокутської сільської ради від 19 липня 2018 року «Про затвердження [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0279 га для ведення особистого селянського господарства - слід скасувати, що тягне за собою як скасування державної реєстрації права власності на вказану землю, так і скасування договору дарування, оскільки предметом даного договору є саме спірна земельна ділянка. На підставі ст. 15 ЦК України, ст.ст.116, 119, 152, 155 ЗК України та

Outcome: approved