Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої в результаті проведення АТО, який протягом розгляду справи уточнив. В остаточній редакції позовних вимог просив суд стягнути з Держави в особі Кабінету Мінстрів України, Державної казначейської служби України на його користь заподіяну йому терористичним актом (пошкодження внаслідок терористичного акту належного йому транспортного засобу) матеріальну шкоду в сумі 97789,52 гривень (т. 4 а.с. а.с. 128-131). В\~обґрунтування позову\~зазначає,\~що 24.01.2015\~року у мікрорайоні Східний Орджонікідзевського району м. Маріуполя в результаті терористичного акту, зокрема артилерійського обстрілу, снарядами було пошкоджено автомобіль Nissan Primera, державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, який належав йому на праві власності. В результаті влучення снарядів в автомобіль, транспортний засіб отримав механічні пошкодження, до експлуатації стало непридатне, втратило товарний вигляд, споживчі і експлуатаційні якості, вимагає відновлюваного ремонту. Це підтверджується звітом про експертну оцінку від 07 лютого 2015 року, яку проводив ФОП [PERSON] . Він звернувся з заявою про кримінальне правопорушення до органів СБУ у Донецькій області. Його заяву було прийнято та зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань кримінальне провадження №22015050000000047 від 24.01.2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.258 КК України (Терористичний акт), за яким його визнано потерпілим. В ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» зазначено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяну шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов`язок відшкодувати шкоду покладається на державу незалежно від її вини. Посилаючись на ст..56 Конституції України, ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, 1172 ЦК України, ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, практику Європейського суду з прав людини, просив суд стягнути з Держави України на його користь заподіяну йому терористичним актом матеріальну шкоду, внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу, у розмірі 97789,52 гривень. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Самодерженкова І.Г. підтримали позовні вимоги та надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог. Крім того позивач суду пояснив, що він дійсно проживає на вулиці Київській. В день обстрілу він знаходився дома, автомобіль стояв біля під`їзду його будинку. Після обстрілу, в той же день, він звернувся до спеціаліста з метою оглянути його пошкоджений від обстрілу автомобіль. Огляд автомобіля відбувався за місцем проживання його матері по [ADDRESS] , куди було доставлений на евакуаторі його пошкоджений автомобіль. В 2017 році померла його мати, після смерті якої він прийняв в спадщину будинок по [ADDRESS] . Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Він по теперішній час проживає по вул. Київській. Представником відповідача Кабінету Міністрів України подано до суду відзив на позов, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів, оскільки саме Секретаріат Кабінету Міністрів України отримує кошти Державного бюджету України за бюджетним призначеннями на забезпечення діяльності Кабінету Міністрів України. На теперішній час відсутній будь-який закон чи нормативний акт, який регулює порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не встановлено державний орган на який покладено обов`язок здійснювати таке відшкодування. Позивач не надав суду жодних доказів про залучення його в якості потерпілого по кримінальному провадженню за ст. 258 КК України, інформацію про стан розслідування кримінального провадження та про наявність вироку суду в кримінальній справі, який набрав законної сили. Наявність самої заяви до органів СБУ у Донецькій області не надає право позивачу звертатися до суду про відшкодування шкоди. Надані позивачем докази не підтверджують вину відповідача у заподіянні шкоди. Також представником Кабінету Міністрів України було подано до суду письмові пояснення, зміст яких аналогічні змісту відзиву. У судовому засіданні представник відповідача КМ України надав пояснення аналогічні змісту відзиву. Також суду пояснив, що позивачем не в повній мірі доказаний факт пошкодження належного йому автомобіля. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судовому засідання позовні вимоги не визнав, підтримав позицію представника відповідача Держави в особі КМ України. Ухвалою суду від 10 лютого 2017 року відкрито провадження по даній цивільній справі. Ухвалою суду від 16 лютого 2018 року витребувано з Головного слідчого управління Служби безпеки України витяг з кримінального провадження №22015050000000047 від 24.01.2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.258 КК України, інформацію про стан досудового розслідування, протокол огляду пошкодженого автомобіля Nissan Primera, державний номерний знак [NUMBER] . Ухвалою суду від 23 травня 2018 року направлено судове доручення до Міністерства юстиції України для надіслання цього доручення Міністерству закордоних справ України для передачі дипломатичними каналами компетентним органам Російської Федерації щодо вручення Уряду Російської Федерації копій позовної заяви та доданих до неї матеріалів, копії заяви про залучення у даній цивільній справі в якості третьої особи Російську Федерацію в особі Уряду Російської Федерації. Зупинено провадження у даній цивільній справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено у даній цивільній справі нову суддю Костромітіну О.О. на підставі закінчення терміну повноважень у судді Міхєєвої І.М. Ухвалою суду від 12 листопада 2018 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 8 вересня 2020 року поновлено провадження у справі, призначено судовий розгляд справи. Ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні не виходячи до народної кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання від 26 жовтня 2020 року, визначено, відповідно до ч.12 ст.33 ЦПК України, повторно розпочати розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 12 листопада 2021 року за клопотанням позивача [PERSON] залишено позов в частині вимог до відповідачів Міністерства оборони України, Міністерства Внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України без розгляду. Виключено третіх осіб у справі, які не заявляють самостійних вимог: Службу безпеки України та Державну службу України з надзвичайних ситуацій. Відповідно до ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями ст. ст.\~12,\~13 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до\~ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених\~ЦПК. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзиви на позовну заяву, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить автомобіль Nissan Primera, державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 24\~січня 2015\~року у мікрорайоні Східний Орджонікідзевського району м.Маріуполя даний автомобіль пошкоджено. В результаті влучення снарядів в автомобіль, транспортний засіб отримав механічні пошкодження, до експлуатації стало непридатне, втратило товарний вигляд, споживчі і експлуатаційні якості, вимагає відновлюваного ремонту, що підтверджується звітом про експертну оцінки транспортного засобу від 07 лютого 2015 року, проведеної ФОП [PERSON] , який має стаж експертної роботи з 1995 року. Відповідно до цього звіту автомобіль Nissan Primera, державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску до експлуатації не при годен, втратив товарний вид, вимагає відновлюваного ремонту. Сума матеріальної шкоди на момент проведення дослідження складає 97789,52 гривень. 24 січня 2015 року Управління Служби безпеки України в Донецькій області за фактом обстрілу 24 січня 2015 року мікрорайону Східний м Маріуполя Донецької області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою\~статті 258 КК України, кримінальне провадження № 22015050000000047 від 24.01.2015. За даним кримінальним провадженням [PERSON] є потерпілим, що підтверджується відповіддю Управління Служби безпеки України в Донецькій області. Позивач неодноразово звертався до органів державної влади та місцевого самоврядування з питанням про відшкодування завданої шкоди. Однак йому було відмовлено. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України\~визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі\~статтею 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 21 Конституції України\~передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. У\~статті 22 Конституції України\~проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією\~Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70). Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову. Відповідно до ч. 1\~ст. 175 ЦПК України\~у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 ч. 3 ст.175 ЦПК України\~позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. З викладеного\~вбачається,\~що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). З аналізу наведених норм процесуального права суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічна правова позиція також висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Позивач звернувся до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що не отримав від держави відшкодування за пошкодження (знищення) його майна, на яке він, на його думку, має право згідно з чинним законодавством України, та практикою Європейського суду з прав людини. Також позивач зазначав, що право на судовий захист гарантовано\~Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено\~статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». У\~статті 3 Конституції України\~проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96). Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави. Суд виходить із того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на\~статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»\~та\~статтю 86 Кодексу цивільного захисту України\~у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 44912/98, пункти\~\~49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Позивач обґрунтував розмір завданої йому шкоди опосередкованою вартістю знищеного автомобіля,

Outcome: partial