Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики, яка включає в себе: 3% річних від суми позики, що становить 1317,07 грн. та проценти індексу інфляції в розмірі 5373,80 грн. Також просить суд стягнути з відповідачів на його користь витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 18.11.2013 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач передав, а відповідач прийняла у власність грошові кошти в сумі 19400,00 грн. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, власноруч написаною [PERSON] в момент передачі їй суми позики. [PERSON] розпискою від 18.11.2013 року взяла на себе обов`язок повернути борг позивачу в тому випадку, якщо [PERSON] його не поверне. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.11.2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, з відповідачів на його користь стягнуто борг за договором позики в сумі 19400,00 грн., індекс інфляції 14550,00 грн. та три відсотки річних в сумі 896,12 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.07.2017 року позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідачів нарахувань відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України задоволено в повному обсязі, на його користь стягнуто 3% річних в розмірі 951,93 грн. та інфляційні витрати в розмірі 3045,80 грн. Проте з моменту винесення вказаного рішення його виконання у добровільному та примусовому порядку не здійснено. Порушення відповідачами прав позивача триває увесь цей час, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач до судового засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на задоволенні позову, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили, про день і час розгляду справи повідомлялись вчасно належним чином, відзив до суду не надали, у зв`язку з чим справа розглядалась відповідно до вимог\~ст. 280 ЦПК України. Дослідивши надані матеріали, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу. У п. 1 частині другої статті 11 ЦК України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Судом встановлено, що 18.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач передав, а відповідач прийняла у власність грошові кошти в сумі 19400,00 грн. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, власноруч написаною [PERSON] в момент передачі їй суми позики. Поручителем за вказаним договором виступила відповідач [PERSON] , яка зобов`язувалась нести відповідальність перед позивачем за невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики. Вказане підтверджується розпискою від 18.11.2013 року. У зв`язку з порушенням відповідачами своїх зобов`язань да договором позики [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.11.2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, з відповідачів на його користь стягнуто борг за договором позики в сумі 19400,00 грн., індекс інфляції 14550,00 грн. та три відсотки річних в сумі 896,12 грн. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.07.2017 року позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідачів нарахувань відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України задоволено в повному обсязі, на його користь стягнуто 3% річних в розмірі 951,93 грн. та інфляційні витрати в розмірі 3045,80 грн. Вказаними рішеннями було встановлено як факт отримання грошових коштів, так і обов`язок по поверненню коштів відповідачами. Згідно ч.4 ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте з моменту винесення вказаного рішення його виконання у добровільному та примусовому порядку не здійснено. Позивач не має можливості користуватися своїми коштами і отримувати економічну вигоду. Біль того, сума, яка підлягає стягненню, поступово зменшується через знецінення грошової одиниці. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такий висновок відповідає правовому висновку викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові Верховного Суду України від 12.09.2011 року «Про стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних» зазначено, що виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Таким чином договірні відносини між позивачем та відповідачами у період з моменту винесення рішення суду до теперішнього часу не припиняються та продовжують існувати. Позикодавець має право на стягнення з позичальників додаткових санкцій за увесь цей період. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 02.09.2015р. по справі №6-369 цс15, згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. За такого, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що відповідачі, які неодноразово викликались в судове засідання, будь-яких заперечень або відзиву на позов не надали, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів індексу інфляції та відсотків за користування позикою обґрунтовані та підлягають задоволенню, з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 3% річних від суми позики в розмірі 1317,07 грн. та проценти індексу інфляції в розмірі 5373,80 грн., що в сумі становить 6690,87 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~ з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved