Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. про визнання недійсним правочину, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого володіння, обґрунтовуючи вимоги тим що, починаючи з 1995 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за ним було зареєстровано право власності на 3/5 частини кв. [ADDRESS] . Однак в 2014 році він виїхав за кордон та повернувся тільки у 2018 році, та намагаючись зайти до належної йому частини квартири з`ясував, що двері в ній змінені та особа, що з них вийшла, не представившись заявила, що квартири належить йому на праві власності, а позивачу порадив звертатися до суду за захистом своїх інтересів. [PERSON] зазначає, що не відчужував нікому свою частку квартири та посилаючись на зазначені обставини, вважає, що квартира вибула з його володіння незаконно та просить визнати недійсним договір дарування від 21.04.2016 року укладений від його імені на користь [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., витребувати 3/5 належної йому частини кв. [ADDRESS] .пл. 17,71 кв.м. з чужого володіння [PERSON] та покласти судові витрати на відповідачів. Додатково в позовній заяві було заявлено клопотання про витребування доказів від Приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України Фаст Л.Д. копію документів нотаріальної справи що до Договору дарування від 21.04.2016 року зареєстрований у реєстрі за № 325. Також представник позивача звернувся з клопотанням витребувати з Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання громадянином [PERSON] державного кордону України та вибуття за межі території України в період 2015 р.-2016 р. Клопотання були задоволені, постановлені відповідні ухвали суду. В судове засідання представник позивача не з`явився, одночасно з позовом суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність без проведення фіксації судового процесу, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, причину неявки суду не сповістив, про день і місце слухання справи завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку, відзиву до позовної заяви суду не надав,у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача напідставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, причину неявки суду не сповістив, про день і місце слухання справи завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку, відзиву до позовної заяви суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України до суду не з`явилась, про день і місце слухання справи завчасно повідомлялась у встановленому законом порядку, надала копію матеріалів нотаріальної справи, що до Договору дарування від 21.04.2016 року зареєстрованого у реєстрі за № 325. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідачів та третьої особи. Дослідивши матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого сьомою Запорізькою державною нотаріальною конторою від 01.06.1995 року за реєстром № 2-713 та зареєстрованого 17.06.1995 року Запорізьким міським бюро технічної інвентаризації згідно запису №266 реєстровий № 37762, було зареєстровано право власності на 3/5 частини кв. [ADDRESS] . Позивач виїхав з України в 2014 році та до 2018 року не повертався. Повернувшись здійснив спробу зайти до належної йому кімнати, однак з`ясував, що в квартирі змінені двері та проживає невідомий йому чоловік, що назвався власником квартири. З електронного реєстру нерухомого майна Позивач з`ясував, що в той час коли він перебував по за межами України, від його імені, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., посвідчено Договір дарування належної йому частки квартири на ім`я відповідача [PERSON] . Договір дарування був посвідчений 21.04.2016 року та зареєстрований у реєстрі за № 325. Оціночна вартість частки квартири за договором дарування склала 24850 гривень. Також в подальшому зазначена частка за договором купівлі-продажу № 489 від 17.08.2016 року, посвідченого нотаріально, була продана [PERSON] , [PERSON] , який залишається власником на день подання позову. Зазначене підтверджується доданим до позовної заяви витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень. Інформацією наданою Державною прикордонною службою України 22.04.2019 року про перетинання громадянином [PERSON] державного кордону України та вибуття за межі території України в період 2015 р.-2016 р. зазначено про відсутність даних про перетинання кордону [PERSON] в період 2015 р.-2016 р. З наданої третьою особою [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України до суду копії нотаріальної справи що до засвідчення Договору дарування від 21.04.2016 року зареєстрованого у реєстрі за № 325 видно, що для реєстрації договору надавались наступні документи: Заява [PERSON] , [PERSON] від 21.04.2016 року, картка про реєстрацію місця проживання особи , паспорт [PERSON] , [PERSON] , картка фізичної особи платника податків видана на ім`я [PERSON] , відповідь ОП „ ЗМБТІ від 07.04.2016 року , свідоцтво про право спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] , звіт паро оцінку майна № 1036962_ 20042016_191., Договір дарування 3/5 частки на квартири [ADDRESS] від 21.04.2016 року укладений між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдарованим, договір підписано сторонами. Також позивачем до матеріалів справи долучено заяву від 01 серпня 2018 року до державної податкової інспекції у соборному районі м. Дніпра головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області та відповідь від 01 серпня 2018 року № 880/6/04.63-08.01.41 про надання інформації якою [PERSON] повідомлено про відсутність інформації щодо отримання реєстраційного номера облікової картки платника податків ( [NUMBER] ) на його ім`я, що спростовує данні зазначені в оскаржуваному договорі та підтверджує підробність цього документа наданого приватному нотаріусу для реєстрації Договору дарування від 21.04.2016 року. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За змістом статей 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого право чину недійсним судом не вимагається. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Вказана позиція також викладена в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як підтверджено матеріалами справи, згідно інформації Державної прикордонної служби [PERSON] був відсутній на території України в 2016 році під час укладання договору дарування від 21.04.2016 року № 325 відповідно не міг підписувати зазначений документ, та нотаріус засвідчувала не його підпис. Також позивач ніколи не отримував в Україні особистого ідентифікаційного коду № [NUMBER] який був використаний при укладенні правочину. Це свідчить про порушення конституційних прав позивача щодо позбавлення його належного нерухомого майна. Тому такий правочин, а саме, договір дарування від 21.04.2016 року за № 325 у відповідності до ст. 228 ЦК України є нікчемним в силу закону у зв`язку з використання підробних особистих документів [PERSON] та вчинення правочину без його участі з підробкою підпису від його імені. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони,і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Така ж правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року та від 18 січня 2017 року по справах № 6-2766цс15 та № 6-648цс16. Оскільки відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного договору недійсним не вимагається. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Однак з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 134495846 від 15.08.2018 року наданої Позивачем до позовної заяви, з`ясовано, що в подальшому спірне майно, за договором купівлі-продажу № 489 від 17.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою Оксаною Миколаївною, було продане [PERSON] . Таким чином необхідно витребувати майно від власника, що набув його за відплатним договором. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» передбачено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину. В пункті 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. Так як на час розгляду справи не підтверджено незаконне володіння [PERSON] спірною часткою квартири, то розглядаємо витребування спірного майна від нього як від добросовісного набувача за відплатним договором. Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з його волі іншим шляхом. Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV ( 1952-15 ) „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень). [PERSON] , як сторона на користь якої виноситься рішення суду, також має право в порядку ст. 141 ЦПК України на стягнення пропорційно з відповідачів понесених документально підтверджених витрат судового збору у розмірі 1921 грн.

Outcome: approved