Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачем договірних зобов'язань по передачі майнових авторських і суміжних прав на твори в авторстві та виконанні [PERSON], скомпоновані в музичний альбом «[INFO]». Зазначив, що 19 листопада 2016 року передав відповідачеві 10 000 доларів США в якості авансу. Тривалий час вони не могли укласти договір, оскільки зі слів відповідача, він вживав заходів до розірвання договорів з третіми особами. В 2017 році відповідач змінив свою поведінку, і почав повідомляти, що договір з ним укладати не бажає та готовий повернути отриманий аванс, однак жодних дій до цього не вчиняв. Як йому стало відомо, що відповідач в квітні 2017 року права на вказаний альбом передав третім особам. Просив стягнути з [PERSON]. безпідставно набуті грошові кошти за зобов'язанням в розмірі 261 620 грн., компенсацію упущеної вигоди в розмірі 800 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. Представники позивача в суді позов підтримали з викладених у ньому підстав та просили про його задоволення. Значили, що сторони досягли всіх істотних умов договору, а тому вважають його укладеним, однак відповідач взяті на себе обов'язки не виконав порушивши цим умови договору. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач повністю не погоджується з доводами позову, вважає їх такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що позивачем порушено виключні авторські права відповідача. В суді 18 жовтня 2018 року зазначила, що вимоги позивача непідтверджені належними доказами. Права на альбом «[INFO]» відповідач третім особам не передавав. Натомість позивач сам уклав договір з третіми особами та отримував від них винагороду без правових на те підстав і без згоди відповідача. Просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є співаком зі сценічним псевдонімом [PERSON]. Згідно розписки від 11 листопада 2016 рок [PERSON] у отримав від [PERSON] 10 000 доларів США, в якості третини авансу за альбом «[INFO]», що підтверджується копією письмової розписки. Як вбачається з матеріалів справи, сторони вели перемовинами та мали намір укласти договір по передачі майнових авторських і суміжних прав на твори (альбом [INFO]) в авторстві та виконанні відповідача, однак згідно закону його так і не уклали. Відтак грошове зобов'язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем. З дослідженого в суді електронного доказу, а саме цифрового диску та роздруківки повідомлення вбачається, що між сторонами відбувалась переписка за допомогою телефонного месенджера WhatsApp, з яких вбачався намір сторін укласти згаданий договір. 21 квітня 2017 року позивач висунув вимогу відповідачу про повернення сплаченого авансу в розмірі еквівалентному 10 000 доларів США. Однак відповідач на вимогу позивача не відреагував, гроші не повернув. Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1, ч. 2ст. 509 ЦК України, цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Попередній договір згідно ст. 635 ЦК України укладається у формі, встановленій для основного договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 431 ЦК України порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену цим Кодексом, іншим законом чи договором. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані. Згідно ч. 1, 2 ст. 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону. Передача права на використання твору іншим особам може здійснюватися на основі авторського договору про передачу виключного права на використання твору або на основі авторського договору про передачу невиключного права на використання твору. Згідно ч. 1, 2, 6, 8 ст. 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» договори про передачу прав на використання творів укладаються у письмовій формі. В усній формі може укладатися договір про використання (опублікування) твору в періодичних виданнях (газетах, журналах тощо). Договір про передачу прав на використання творів вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов (строку дії договору, способу використання твору, території, на яку поширюється передаване право, розміру і порядку виплати авторської винагороди, а також інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнено згоди). Авторська винагорода визначається у договорі у вигляді відсотків від доходу, отриманого від використання твору, або у вигляді фіксованої суми чи іншим чином. При цьому ставки авторської винагороди не можуть бути нижчими за мінімальні ставки, встановлені Кабінетом Міністрів України. За авторським договором замовлення автор зобов'язується створити у майбутньому твір відповідно до умов цього договору і передати його замовникові. Договором може передбачатися виплата замовником авторові авансу як частини авторської винагороди. Усі майнові права на використання твору, які передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як передані суб'єктом авторського права, вважаються такими, що не передані, і зберігаються за ним. Між сторонами не було досягнуто всіх істотних умов договору строку його дії, способу використання твору, території, на яку поширюється передаване право, розміру і порядку виплати авторської винагороди, а також інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Крім того з розписки не можна зрозуміти, на який саме твір відповідач мав намір передати позивачу права. Не зазначено й об'єму та кількості примірників альбому «[INFO]». Достатніх доказів на підтвердження того, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦПК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень наведених положень дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч . 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, вбачається що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Судом встановлено, що правова підстава згадана в позові щодо отримання коштів між сторонами не виникала, договір передачі майнових авторських і суміжних прав на твори чи інший правочин не укладався, а тому оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні ст. 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню. Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Аналіз норм ст. 99 Конституції, ст. ст. 192, 533 ЦК дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валюта платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня . Доводи позову щодо досягнення домовленості про передачу майнових авторських і суміжних прав на твори в авторстві та виконанні [PERSON] є безпідставними і на вимогах Закону не ґрунтуються. Крім того з самого тексту розписки не вбачається наміру відповідача в майбутньому укласти вказаний договір. З урахуванням вказаних вище вимог Законодавства України, суд доходить висновку про те, що відповідач безпідставно набув грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, що складає 261 620 грн., що належать позивачу. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача, яке підлягає захистові шляхом стягнення грошових коштів з відповідача. Що стосується вимог позову про стягнення з відповідача компенсації упущеної вигоди в розмірі 800 000 грн. то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Тобто в даному випадку сторони згоди щодо укладення договору по передачі майнових авторських і суміжних прав на твори в авторстві та виконанні [PERSON], скомпоновані в музичний альбом «[INFO]» не дійшли. Таким чином згідно ст. 33 Закону України «Про авторські і суміжні права» та ст. 628 ЦК України у позивача не виникло право на отримання доходів від реалізації музичного альбому «[INFO]». Посилання позивача на те, що він міг би отримати в майбутньому дохід є безпідставним та бездоказовим, що на вимогах Закону не ґрунтується і підставою покладання цивільної відповідальності на відповідача бути не може. Тому вимога позивача щодо стягнення з відповідача компенсації упущеної вигоди на вимогах Законодавства України не ґрунтуються та їм не відповідає. Згідно роз'яснень даних п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відтак судом не встановлено винних дій відповідача, через які позивачу могла бути завдана моральна шкода. Відповідач не може бути притягнутий до цивільної відповідальності за сам тільки факт відмови укласти договір. Тим самим дані дії відповідача (відмова від укладення договору) не могли завдати моральних страждань позивачу у розумінні вказаних вище вимог Закону. Отже підстав для відшкодування моральної шкоди згідно вимог ст. ст. 23, 1167 ЦК України по справі не встановлено. Таким чином позовна заява в цій частині задоволенню не підлягає. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захистові, а позов про це частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial