Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом у якому, посилаючись на норми ст.344 ЦК України просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] , який складається з житлового будинку А, ап, а , аг, а1, вбиральні літ В, сарай літ Е, сараю літ Є, гаража літ Ж, альтанки літ З, ями вигрібної І, водогону літ к, огорожі №1. Ухвалою суду від 19.06.2019 року по справі відкрито спрощене провадження. 10.02.2020 відповідачем - Кременчуцькою міською радою Полтавської області подано відзив на позов. Просять відмовити у його задоволенні. Вважають, що позивачем невірно обраний спосіб захисту. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримує, просить його задовольнити, з підстав, зазначених у позові та додаткових поясненнях. Повідомив суду, що [PERSON] проживає у буднку з 1999 року. За життя, [PERSON] заповіла позивачу все належне їй майно. Після смерті [PERSON] , як власник всього помешкання, позивач відкрито та безперервно володіє житловим будинком: сплачує комунальні послуги, здійснює ремонтні роботи. Разом з ним проживає його сім`я. Позивач [PERSON] , у судове засідання не з`явився. Представник відповідача Кременчуцької міської ради Полтавської області, третьої особи - Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори у судове засідання не прибули. Вислухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Кременчуцької міської ради від 09 липня 1957 року надано право індивідуальної забудови на земельній ділянці по [ADDRESS] . 16 жовтня 1978 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Автозаводського районного суду м Кременчука від 15 листопада 1989 року визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину домоволодіння по [ADDRESS] , залишивши у власності [PERSON] іншу Ѕ частину того ж володіння. Як встановлено судом відповідно договору №209 про надання земельної ділянки для будівництва будинку подружжя розпочало в 1957 році і к 1977 року повністю закінчили побудову житла. Кошти витрачались із сімейного бюджету. За даними архівного відділу виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 19.10.2018 договір на право на будівництво індивідуального житлового будинку в архівних документах не виявлено 01 жовтня 1996 року [PERSON] заповіла все належне їй майно - житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] [PERSON] .. [PERSON] померла [INFO] . 08 жовтня 2018 року державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Резніченко Н.А. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . З копії актового запису про смерть [PERSON] [INFO] Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Таким чином, він володіє майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності, оскільки він володіє майном як співвласник на підставі свідоцтва про право на спадщину. У судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] , та [PERSON] , які, кожен окремо, підтвердили безперервне проживання [PERSON] з 1999 року по теперішній час у будинковолодінні [ADDRESS] . Також, у судовому засіданні досліджені квитанції щодо оплати [PERSON] комунальних послуг та земельного податку. У позовній заяві [PERSON] стверджував, що оселяючись до спірного житлового будинку у 1999 році, вважав, що вказаний будинок належить двоюрідній бабі - [PERSON] та після її смерті у 2001 році вступив в управління спадком, який у 2018 оформив. Про існування власника житлового будинку фактично дізнався, після оформлення спадщини. Натомість, які дії вжив позивач щодо з`ясування власника майна, враховуючи, що з заявою про прийняття спадку за заповітом звернувся 20.12.2001 року, він суду не повідомив. Позивач достовірно знав, що з 20.12.2001 року є співвласником будинку і користується ним саме як співвласник , реалізує своє право власності відповідно до належної йому частки у праві спільної часткової власності. В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність підстав для набуття права власності. Таким чином позивач не довів наявності підстав для набуття права власності на спірну частину нерухомого майна за давністю володіння. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання житлового будинку не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Окремою підставою для відмови у позові є і те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що Ѕ частина спірного будинку після смерті [PERSON] не має власника. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Належних доказів щодо відсутності спадкоємців позивач суду не надав. Оскільки з свідоцтва про смерть вбачається, що він помер у м Каунас, Литва. Тому спадщина також відкрилась у Литві . Таким чином судом встановлено відсутність підстав, передбачених ст.344 ЦПК України, для визнання за позивачем права власності на частину нерухомого майна за набувальною давністю. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed