Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення про оформлення трудових відносин між ним та роботодавцем [PERSON], стягнути з [PERSON] на його користь середню заробітну плату в розмірі 37975 грн. 53 коп., зобов'язати відповідача нарахувати та сплатити на його користь податок на доходи фізичних осіб в розмірі 6835 грн. 59 коп. та зобов'язати відповідача нарахувати та сплатити на його користь суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 8354 грн. 61коп. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що з 22.06.2017 року по 26.10.2017 року він працював у фізичної особи [PERSON] працівником по ремонту вантажних автомобілів. Робочий день тривав щодня з 9 до 18 години, субота, неділя - вихідні дні. Заробітна плата складала 3500-4000 гривень щомісяця, яку роботодавець мав сплатити в кінці року однією сумою. 26.10.2017 року під час виконання трудових обов'язків, а саме накачування колеса до автомобіля Камаз, [PERSON] отримав травму голови, в результаті чого залишив місце роботи, йому була присвоєна друга група інвалідності. При цьому роботодавець [PERSON] не виплатив позивачу заробітну плату за відпрацьований період та не сплатив відповідних внесків. В зв'язку з тим, що трудові відносини між позивачем та [PERSON] не були оформлені у відповідності до норм діючого трудового законодавства, позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали. [PERSON] суду пояснив, що працював у [PERSON] за усною домовленістю з 22.06.2017 року по 26.10.2017 року. Домовленість була виконувати будь-яку роботу за вказівкою з 9 годин ранку до 18 години вечора, оплата праці 3,5-4 тисячі гривень на місяць з повним розрахунком в кінці року. Офіційного оформлення трудових відносин він не хотів, оскільки вважав, що тоді його виключать з учнів Тетіївського ПТУ. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовних вимог не визнали. [PERSON] суду пояснив, що позивач [PERSON] є товаришем його сина і неодноразово допомагав йому по господарству. Ніякої домовленості між ним та позивачем про трудові відносини не було. Його допомогу сину він не оплачував, лише один раз дав їм із сином 100 доларів США. Адвокат [PERSON] зазначила, що [PERSON] в період з 22.06.2017 року по 26.10.2017 року навчався на денній формі навчання в Тетіївському ПТУ, а тому не міг при цьому працювати у [PERSON] на таких умовах, як вказав позивач. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не обґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 26.10.2017 року в гаражному приміщенні, що знаходиться в [ADDRESS] Київської області та належить [PERSON], під час накачування колеса до автомобіля Камаз отримав травму голови у вигляді забою головного мозку з формуванням внутрішньо-мозкової гематоми правої лобно-тім?яної ділянки та субдувальної гематоми лобної долі зліва, лінійного перелому лобної, скроневої кісток зправа з переходом на основу черепа з лівобічним геміпарезом, когнітивними розладами, в результаті чого проходив відповідне лікування, що підтверджується поясненнями сторін, копіями витягу з історії хвороби, консультативного висновку та виписки із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] (а.с.6-8). Дані ушкодження відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 05 від 23.01.2018 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (а.с.9-13), в результаті чого [PERSON] була присвоєна друга група інвалідності ( копія довідки до акта огляду МСЕК від 06.02.2018 року - а.с.5). Свідок [PERSON] суду пояснила, що є матір?ю позивача і зі слів сина знала, що він з літа 2017 року працював у [PERSON] Де саме він працював і що робив вона не бачила та не знала чи він офіційно працевлаштований чи ні. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є батьком позивача і знав, що син з 22.06.2017 року по 26.10.2017 року працював у [PERSON] Про те, що син йде на роботу він повідомляв по телефону. Працював після навчання та на канікулах. Неповнолітній свідок [PERSON], допитана в присутності батьків, суду пояснила, що є рідною сестрою позивача та часто на велосипеді їздила до нього на роботу. Зі слів брата, він працював у [PERSON] - ремонтував автомобілі марки Камаз. Свідок [PERSON] суду пояснив, що часто приїжджав в магазин, що знаходиться поряд із гаражем [PERSON] Декілька разів він там бачив [PERSON], проте що саме останній там робив він не знає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що бачив як [PERSON] брав велосипед та, з його слів, їхав на роботу. Куди саме він не уточняв. Один раз він бачив [PERSON] біля гаража, ймовірно [PERSON], проте це непряма інформація. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною тіткою [PERSON] та 5-6 разів бачила його біля гаража [PERSON] В гараж вона не заходила, а тому не знає ,що саме він там робив. Свідок [PERSON], яка є бабусею позивача, суду показала, що знала про те, що її внук неофіційно працює у [PERSON] зі слів сина [PERSON] [PERSON]. Вони із [PERSON] приїжджали до неї один раз приблизно у вересні 2017 року. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001року за №260, фізична особа повинна зареєструвати трудовий договір у центрі зайнятості, а працівник який влаштовується на роботу до фізичної особи при реєстрації договору повинен надати паспорт, трудову книжку та за наявності довідку податкової про присвоєння ідентифікаційного номера. Отже, при укладені трудового договору з фізичною особою, яка використовує найману працю, обов'язок належного оформлення трудових відносин покладено на обидві сторони трудового договору. Як встановлено в судовому засіданні, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту звернення до роботодавця [PERSON] з письмовою заявою про укладення трудового договору, передачі трудової книжки, ознайомлення його з правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією, документами, у яких обумовлено розмір щомісячної заробітної плати, визначено робоче місце, тощо. Натомість сам [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що не бажав офіційного працевлаштування, так як вважав, що його можуть виключити з учнів Тетіївського ПТУ. Крім того, як вбачається з довідки ДНЗ «Тетіївське ПТУ» № 83 від 12.06.2018 року, [PERSON] в період з 22.06.2017 року по 26.10.2017 року навчався на денній формі навчання в Тетіївському ПТУ, а тому не міг при цьому працювати у [PERSON] на таких умовах, як зазначає в позовній заяві (а.с.61). У відповідності до роз'яснень, які містяться в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, фактичний допуск до роботи може бути прирівняний до укладення трудового договору лише у тому разі, якщо працівник допущений до роботи з відома власника чи уповноваженого ним органу. Натомість належних доказів, що саме з відома та погодження фізичної особи [PERSON] позивача [PERSON] дійсно було фактично допущено до роботи і він став працювати робітником по ремонту автомобілів, суду не надано. А сам [PERSON] даний факт заперечує. На підтвердження заявлених вимог позивач посилається на покази свідків. Проте всі свідки суду показали, що вони знали про те, що [PERSON] в літній період 2017 року працював у [PERSON] лише зі слів самого [PERSON], а тому їх покази не підтверджують дійсного факту перебування [PERSON] в трудових відносинах із фізичною особою [PERSON] Крім того, як визначено у вищевказаному Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, трудовий договір може бути укладений з фізичними особами, які використовують найману працю: фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо). Проте, як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 25.04.2007 року не є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.62), а також не використовує найману працю, пов'язану з ремонтом транспортних засобів, в зв'язку з чим не є особою, з якою можна укладати трудовий договір. Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позивачем [PERSON] не доведено факту перебування з відповідачем [PERSON] у трудових відносинах, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Щодо решти позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати, нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, то такі вимоги є похідними від первісної позовної вимоги про оформлення трудових відносин з працівником, а відтак суд в їх задоволенні відмовляє.

Outcome: dismissed