Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], а також зняти його з місця реєстрації за вищевказаною адресою. Позивач обґрунтовує вимоги тим, що на підставі посвідчення №421 на право заняття службової житлової площі в сімейному гуртожитку від 01 липня 1996 року йому була надана квартира [ADDRESS], в якій він і був прописаний. У зазначеній квартирі на момент заселення позивача ніхто не проживав, квартира була порожньою та ніяких сторонніх речей в квартирі не було. Однак в жовтні місяці 2013 року позивачу стало відомо про те, що у вказаній квартирі зареєстрований також відповідач [PERSON], з яким [PERSON] не знайомий. Також позивач вказує, що факт наявної прописки відповідача в належній йому квартирі перешкоджає йому реалізувати своє право на приватизацію житла. Тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та подав заяву про розгляд справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, був сповіщений про розгляд справи повідомлявся належним чином згідно вимог ст. 74 ЦПК України за місцем його реєстрації, про причини неявки до суду не повідомляв. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності таких осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином. До суду повернулось поштове повідомлення форми ф-20 від 10 травня 2014 року з відміткою «за зазначеною адресою не проживає». Зважаючи на викладене, згідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, вважається, що судовий виклик на 04 червня 2014 року [PERSON] вручено належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тобто, враховуючи неявку відповідача за даною цивільною справою, а також наявність відповідної заяви представника позивача про можливість винесення заочного рішення, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку представника позивача, повно і всебічно з'ясувавши обставини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до посвідчення №421 на право заняття службової житлової площі в сімейному гуртожитку від 01 липня 1996 року [PERSON] була надана квартира [ADDRESS]. У даній квартирі позивач був зареєстрований 01 липня 1996 року, що підтверджується відповідною карткою прописки «форми А». Також судом встановлено, що з 01 липня 1996 року [PERSON] був зареєстрований у вищевказаній квартирі, оплачував всі комунальні послуги за її користування, що підтверджується укладеним з позивачем договором №161 від 05 березня 2012 року про надання послуг з утримання будинків, прибудинкових територій та послуг з надання централізованого опалення, постачання холодної води і водовідведення. Під час реєстрації у вказаній квартирі доньки позивача [PERSON] у жовтні місяці 2013 року було з'ясовано, що в даній квартирі зареєстрована також невідома особа - [PERSON], що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 28 листопада 2013 року. Згідно з карткою прописки «форми А» на [PERSON] вбачається, що він був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] 06 квітня 1992 року. Однак в судовому засіданні встановлено, що з моменту прописки у вищевказаній квартирі позивача, тобто з 01 липня 1996 року, [PERSON] в квартирі не проживав, жодного разу у ній не з'являвся та ніяких особистих речей там не зберігав. Факт наявної реєстрації відповідача в належній [PERSON] квартирі перешкоджає позивачу реалізувати своє право на приватизацію житла, оскільки відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved