Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.01.2021 у м. Золотоноша по вул. Троїцька [PERSON] , керуючи легковим автомобілем марки «BYD Е-6» номерний знак [NUMBER] , проявив неувагу за кермом та вчинив дорожньо-транспортну пригоду із заподіянням позивачу тяжких тілесних ушкоджень. З 24.01.2021 по 02.02.2021 позивач проходив стаціонарне лікування у неврологічному відділенні КНП «Золотоніська багатопрофільна лікарня». За фактом дорожньо-транспортної пригоди 24.01.2021 до ЄРДР внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України. Розмір завданої шкоди позивач оцінює в 61569,57 грн., яка складається із: витрат на лікування 11569,57 грн., моральної шкоди в розмірі 50000 грн., які просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.09.2021 відкрито позовне провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18.10.2021 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що на даний час досудове розслідування по кримінальному провадженню триває, тому зарано стверджувати про вину [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді та тих наслідків, які отримав позивач. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. виходячи з того, що вини водія [PERSON] у скоєнні ДТП не встановлено, проте у діях [PERSON] є порушення пункту 4.8 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП, під час якої йому заподіяно шкоду, та враховуючи, що позивач усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (рух пішохода в непередбачуваному для цього місці), оскільки позивач , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, але направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Побиванець Ю.В. в судове засідання не з`явились. Від представника відповідача адвоката Побиванця Ю.В. надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника. У задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі та не розглядати клопотання про зупинення розгляду справи. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин при зверненні до суду з позовом саме на позивача покладається обов`язок доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу. Судом установлено, що 24.01.2021 близько 18.30 год. [PERSON] рухався на автомобілі BYD E-6 д.н.з. [NUMBER] в м. Золотоноша по вул. Троїцькій та під час руху по проїжджій частині відбулось зіткнення із [PERSON] . Внаслідок зіткнення потерпілий отримав тілесні ушкодження. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань факту дорожньо-транспортної пригоди було зареєстроване кримінальне провадження № 12021250370000083 від 24 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Із висновку експерта № 05-8-01/14/105 вбачається, що [PERSON] під час дорожньо-транспортної пригоди 24.01.2021 отримав тілесні ушкодження легкого та тяжкого ступеня тяжкості. Згідно даних історії хвороби № 343 неврологічного відділення КНП «Золотоніської багатопрофільної лікарні» Золотоніської районної ради на ім`я [PERSON] на момент поступлення обставин справи не пам`ятав, був збудженим, агресивним, мав запах алкоголю з рота. Скаржився на біль в області голови. Згідно виписки з історії хвороби [PERSON] з 24.01.2021 по 02.02.2021 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КНП «Золотоніської багатопрофільної лікарні» Золотоніської районної ради. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до п. 16 Постанови Пленуму ВССУ « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди , завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 Відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. Не пред`явлення вимог до страховика, за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика, є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. Відповідно до правового висновку Великої Палати ВС від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15- ц у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Вказані висновки викладені також і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження№ 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18). На підставі зазначеного, враховуючи, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в УТСК з страховою сумою на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю в розмірі 260000 грн., доказів, що позивач звертався до страхової компанії про відшкодування шкоди в матеріалах справи не має, а в позовній заяві просить стягнути завдану шкоду лише з [PERSON] , суд дійшов висновку про безпідставність вказаних вимог та відмову позивачу у задоволенні позову.

Outcome: dismissed