Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом. в якому із врахуванням змін та доповнень, просив визнати незаконним та скасувати: рішення [PERSON] міської ради від 19 квітня 2000 року № 409 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині передачі для [PERSON] у приватну власність земельної ділянки, розташованої в м. Полонне по вул. Лесі Українки, 128, Хмельницької області, площею 0,12 га, з яких 0,10 га для обслуговування житлового будинку та 0,02 га для ведення господарства; державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХМ № 027107, виданий на ім`я [PERSON] на підставі рішення [PERSON] міської ради від 19 квітня 2000 року № 409, площею 0,113 га, що розташована за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначав, що він являється власником 22,5 % частин житлового будинку, розташованого в м. Полонне по вул. Лесі Українки, 128. В 2016 року після його звернення з питання приватизації земельної ділянки для обслуговування належної для нього частини будинку дізнався, що власником всієї земельної ділянки являється [PERSON], а в ході судового розгляду для нього стало відомо, що його мати [PERSON] у 2000 році здійснила приватизацію земельної ділянки загальною площею 0,1130 га, розташовану в м. Полонне по вул. Лесі Українки, 128, із якої 0,10 га для обслуговування житлового будинку та 0,013 га для ведення особистого підсобного господарства, та в послідуючому [PERSON] подарувала вказану земельну ділянка для свого чоловіка [PERSON], а останній подарував її для своєї дочки [PERSON]. Вважає, що проведення приватизації земельної ділянки здійснене незаконно, оскільки не було враховано його право на користування спірною земельною ділянкою. В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали. Відповідачка [PERSON] та представник [PERSON] міської ради [PERSON] заперечили позовні вимоги, зазначивши, що передача згаданої земельної ділянки у власність для [PERSON] здійснена законно. Крім цього, [PERSON] вказала, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Представники третіх осіб в судові засідання не зявились. Заслухавши пояснення сторін, представників третіх осіб, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, позов слід задовольнити. Встановлено, що 30.06.1964 року після смерті [PERSON] для його дружини [PERSON] та сину [PERSON], [INFO], в порядку спадкування перейшло у власність в рівних частинах по 22,5 % домоволодіння, що знаходиться в м. Полонне по вул. Леніна № 47 (нині вул. ЛесіУкраїнки № 128), після чого для [PERSON] та [PERSON] стало належати відповідно 3375/10000 та 1120/10000 частин згаданого домоволодіння. Наведені обставини підтверджуються даними свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого [PERSON] державною нотаріальною конторою 30.06.1964 року, а також довідки-характеристики від 11.04.1997 року № 111. Рішенням [PERSON] міської ради від 19 квітня 2000 року № 409 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» для [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, розташовану в м. Полонне по вул. Лесі Українки, 128, Хмельницької області, площею 0,12 га, з яких 0,10 га для обслуговування житлового будинку та 0,02 га для ведення господарства, а 20.11.2000 року для [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХМ № 027107 площею 0,113 га, що розташована за вищевказаною адресу. 05.06.2010 року [PERSON] відповідно до договору дарування, посвідченого нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори, подарувала для свого чоловіка [PERSON] належні для неї 3375/10000 частин вищезазначеного жилого будинку з надвірними спорудами. 01.10.2010 року [PERSON] на підставі вказаного договору дарування були видані державні акти на право власності на земельні ділянки відповідно площами 0,10 га за цільовим призначенням обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 0,0131 га для ведення особистого селянського господарства, розташовані в м. Полонне, по вул. Лесі Українки, 128. 28.12.2012 року [PERSON] померла. 11.08.2015 року [PERSON], відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON], подарував для відповідачки [PERSON] вищезгадані земельні ділянки. Вирішуючи питання законності проведення безоплатної передачі для [PERSON] у власність спірної земельної ділянки, суд виходить із такого. Відповідно до ст.6 ЗК України 1990 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема для ведення особистого підсобного господарства, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Згідно ч.4 ст.17 названого Кодексу передача у власність вказаних земельних ділянок провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Як вбачається із даних державного акту про право власності [PERSON] на згадану земельну ділянку, для неї перейшла у власність також і земельна ділянка, на якій розташована частина житлового будинку, належна для [PERSON], що сторонами визнається. Останній, згідно до положень ч.2 ст.90 ЗК України 1970 року та ч.2 ст.30 ЗК 1990 року, після отримання ним у власність частини вищевказаного будинку, набув також право користування частиною земельної ділянки для його обслуговування. Разом з тим, [PERSON] міська рада при прийняті оскаржуваного рішення не врахувала наявність права користування земельною ділянкою [PERSON], передавши її всю у власність для [PERSON], чим порушила права позивача. Відповідно до ч.3 ст. 52 ЗК України 2001 року захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, суд знаходить, що рішення [PERSON] міської ради від 19 квітня 2000 року № 409 в частині передачі у власність для [PERSON] вищезгаданої земельної ділянки прийняте з порушенням вказаних вимог Закону, а відтак його слід визнати недійсним. Також є недійсним та підлягає скасуванню вищезазначений державний акт про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Щодо строку позовної давності суд зазначає про таке. Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст.76 ЦК УРСР). Згідно із ч.2 ст.80 ЦК Української РСР якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Також за положеннями ч.1 ст.261 ЦК України 2003 року перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За позицією позивача та його представників, [PERSON] не був обізнаний та не міг знати, що [PERSON] в 2000 році здійснила приватизацію земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, в якому він являється співвласником. Про наявність оскаржуваного рішення міської ради та державний акт про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку він дізнався лише в ході судового розгляду, після чого уточнив свої позовні вимоги. Відповідачі, заперечуючи позов, не довели, що [PERSON] знав або повинен був знати про отримання [PERSON] в 2000 року у власність в порядку приватизації згаданої земельної ділянки. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що право на позов у позивача виникло в 2017 році, коли до матеріалів справи відповідачка [PERSON] надала державний акт про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, а відтак [PERSON] не може визнаватись таким, що пропустив строк позовної давності. Згідно до ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] міської ради підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved