Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, відповідно до ордеру № 988, що виданий 13.09.2001 року Черкаським виробничим обєднанням «Хімволокно», [PERSON], разом зі своєю дружиною [PERSON], вселився до житлового приміщення кім. 16-17, по вул. С. Кішки, 189/1 в м. Черкаси. Згідно з по квартирною карткою позивач є основним квартиронаймачем. З середини 2016 року відповідач за адресою: м. Черкаси, вул. С. Кішки, 189/1 кім. 16-17 не проживає, що підтверджується актом опитування сусідів, особистих речей в ній не має, поважні причини відсутності відповідача за вищевказаною адресою відсутні. Позивач будь яких перешкод, щодо користуванням вищевказаними житловими приміщеннями не чинить. Відповідач фактично проживає в [INFO], де створила іншу сімю. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. У вищевказаних кімнатах постійно проживають [PERSON] та [PERSON], [INFO] Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватися майном, а також він несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, не має можливості оформити субсидії та інші послуги, передбачені законодавством. Просить суд визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням кім. 16-17 по вулиці С. Кішки, буд. 189/1 (колишня [PERSON]) в м. Черкаси. Судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача в судове засідання не зявився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року справі № 6-2139цс15 викладено правову позицію, відповідно до якої спори про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та про зобовязання взяти на квартирний облік підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного, а не особистого немайнового права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а повязаний з вирішенням питання щодо права на житло. Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-14цс16. Матеріалами справи встановлено, що позивач відповідно до ордеру № 988, що виданий 13.09.2001 року Черкаським виробничим обєднанням «Хімволокно», [PERSON], разом зі своєю дружиною [PERSON], вселився до житлового приміщення кім. 16-17, по вул. С. Кішки, 189/1 в м. Черкаси. Згідно з по квартирною карткою [PERSON] є основним квартиронаймачем. З середини 2016 року відповідач за адресою: м. Черкаси, вул. С. Кішки, 189/1 кім. 16-17 не проживає, що підтверджується актом опитування сусідів, відповідно до якого особистих речей [PERSON] в кімнатах не має, поважні причини відсутності відповідача за вищевказаною адресою відсутні. Позивач будь яких перешкод, щодо користуванням вищевказаними житловими приміщеннями не чинить. Відповідач фактично проживає в [INFO], де створила іншу сімю. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2018 року шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У вищевказаних кімнатах постійно проживають [PERSON] та [PERSON], [INFO] Абзацом 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст. 71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації без поважної причини більше шести років. Відповідач виїхав зі спірної квартири у 2002 році, шість місяців за ним зберігалось право на житло. Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Відповідно з наведеною нормою та п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за № 2, наймач або член його сімї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо). У відповідності з вимогами ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Судом встановлено, що внаслідок розірвання шлюбу з позивачем відповідач [PERSON] перестала бути членом сім'ї позивача, ведення спільного господарства вони припинили, у спірній квартирі відповідач не проживає понад 2 років, її майно у житлі відсутнє, угод щодо певного порядку користування спірною кімнатою та інших умов припинення права користування житлом сторони не укладали. З урахуванням встановлених обставин суд вважає доведеним, що перебування відповідача на реєстраційному обліку у кімнаті перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися майном, а відтак вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний ним спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 704,80 грн. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved