Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з первісним позовом, мотивуючи його тим, що з 10 липня 2007 року він перебуває у шлюбі з [PERSON] . У період шлюбу в офіційного дистриб`ютора ТОВ «Корея Моторс» вони придбали автомобіль марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , який був зареєстрований на [PERSON] 5 квітня 2013 року автомобіль було поставлено на облік ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві та отримано номерний знак [NUMBER] . 27 грудня 2014 року [PERSON] переоформила автомобіль на своє ім`я на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 006494, яка видана ТОВ «Іннавто». Перереєстрація автомобіля була проведена в приміщенні Центру ДАІ № 4. Він ( [PERSON] ) вважає, що продаж та перереєстрація автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, є незаконним, необґрунтованим та таким, що повністю суперечить нормам чинного законодавства України. [PERSON] не видавала довіреності на вчинення продажу та перереєстрацію автомобіля, не надавала будь-якої іншої усної, письмової та нотаріально посвідченої згоди, а також не підписувала жодного договору купівлі-продажу автомобіля. [PERSON] перереєструвала на себе автомобіль, що є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди [PERSON] , чим грубо порушила положення ЦК України та СК України. Під час подачі до Центру ДАІ № 4 заяви про реєстрацію автомобіля від 27 грудня 2014 року [PERSON] до заяви додала дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Він ( [PERSON] ), а також [PERSON] , не зверталися за отриманням дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та не підписували жодних документів з цього питання. Йому ( [PERSON] ), а також [PERSON] , не відомо яким чином до [PERSON] потрапив дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. [PERSON] просив суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , який оформлений довідкою-рахунком серії ААЕ № 006494 від 27 грудня 2014 року, що видана ТОВ «Іннавто»; - стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати по сплаті судового збору. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, мотивуючи його тим, що 27 грудня 2014 року вона придбала у [PERSON] , який діяв у своїх інтересах та на підставі довіреності в інтересах своєї дружини [PERSON] , автомобіль марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . Договір-купівлі продажу цього автомобіля між нею та [PERSON] в особі [PERSON] був оформлений довідкою-рахунком серії ААЕ № 006494, що була видана ТОВ «Іннавто» після сплати (передачі) нею [PERSON] коштів в сумі, еквівалентній 20 000 тисяч доларів США. Перереєстрація автомобіля була проведена в приміщенні Центру ДАІ № 4, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 52. Сплативши повну вартість автомобіля і отримавши свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вона стала добросовісним набувачем. Позовні вимоги [PERSON] ставлять під\~ сумнів її право власності на автомобіль, чим порушують її законні права володіти і розпоряджатися своїм майном. [PERSON] просила суд: - визнати її добросовісним набувачем автомобіля марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , зареєстрованого 27 грудня 2014 року Центром ДАІ 8004 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ), та визнати за нею право власності на цей автомобіль; - стягнути з [PERSON] судові витрати. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, підстави якого у подальшому змінила, мотивувала його тим, що з 10 липня 2007 року вона перебуває у шлюбі з [PERSON] . У період шлюбу в офіційного дистриб`ютора ТОВ «Корея Моторс» за кошти в розмірі 283 720 грн. вони придбали автомобіль марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . 5 квітня 2013 року автомобіль було поставлено на облік ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві та отримано номерний знак [NUMBER] . 27 грудня 2014 року цей автомобіль без відповідної правової підстави був переоформлений [PERSON] на своє ім`я за довідкою рахунком серії ААЕ № 006494, яка була видана ТОВ «Іннавто». Перереєстрація автомобіля була проведена в приміщенні Центру ДАІ № 4 (ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві). [PERSON] без відповідної правової підстави заволоділа її ( [PERSON] ) автомобілем. 1 лютого 2018 року [PERSON] зняла автомобіль з обліку для реалізації та 10 лютого 2018 року через довірених осіб продала автомобіль [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2018/821091. У п. 1.2 цього договору вказано, що продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді, що не відповідало дійсності. [PERSON] просила суд: - витребувати у [PERSON] належний їй автомобіль марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , та передати цей автомобіль їй ( [PERSON] ). У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просили його задовольнити. Також просили задовольнити зустрічний позов [PERSON] , а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. У судове засідання відповідач за первісним позовом [PERSON] не з`явилася, її представник позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Зустрічний позов [PERSON] підтримав у повному обсязі з підстав, які зазначені у відповідній позовній заяві, та просив задовольнити. У судовому засіданні третя особа за первісним позовом [PERSON] та її представник підтримали первісний позов [PERSON] та свій зустрічний позов з підстав, які зазначені у відповідних позовних заявах, та просили їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] просили відмовити. У судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник не визнали позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] , просили відмовити у їх задоволенні з тих підстав, що ними не доведено, що [PERSON] незаконно заволоділа автомобілем марки «KIA Sportage», 2012 року випуску. Жодних документів про те, що [PERSON] вчинила будь-які протизаконні дії та привласнила автомобіль суду не надано. [PERSON] не вручена підозра по кримінальному провадженню, до відповідальності також не притягнуті працівники сервісного центру, які оформлювали автомобіль на [PERSON] . Ні [PERSON] , ні працівники сервісного центру чи ТОВ «Іннавто», не визнані судом особами, які вчинили злочин. Витребування майна у добросовісного набувача за позовом того з подружжя, хто не надав письмової згоди на відчуження, є неможливим. У такому разі співвласник має право на відповідну компенсацію. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися, про причини неявки до суду не повідомили, не просили розгляд справи відкласти. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача за первісним позовом [PERSON] , представників третіх осіб ТОВ «Іннавто» та Центру ДАІ м. Києва № 4 за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною 3 ст. 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У судовому засіданні встановлено, що з 10 липня 2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (том 1 а.с. 6). 3 квітня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу № М0403-5 подружжя [PERSON] придбало у офіційного дистриб`ютора ТОВ «Корея Моторс» за грошові кошти в розмірі 283 720 грн. легковий автомобіль марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . 5 квітня 2013 року автомобіль було поставлено на облік ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві на ім`я [PERSON] та отримано номерний знак [NUMBER] , що підтверджується матеріалами справи (том 1 а.с. 7-11). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1 та 2 ст. 60 СК України встановлено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ураховуючи те, що автомобіль марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , був придбаний подружжям [PERSON] у період шлюбу, зазначений автомобіль є об`єктом права їх спільної сумісної власності. 27 грудня 2014 року зазначений автомобіль на підставі дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу був переоформлений [PERSON] на своє ім`я за довідкою-рахунком серії ААЕ № 006494, що видана ТОВ «Іннавто». Перереєстрація автомобіля була проведена в приміщенні Центру ДАІ № 4, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, буд. 52 (ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві), що підтверджується матеріалами справи (том 1 а.с. 12-15). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не видавала довіреності на вчинення продажу та перереєстрацію спірного автомобіля, а також не надавала будь-якої іншої згоди на відчуження цього автомобіля. [PERSON] та [PERSON] не мали наміру відчужувати належний їм автомобіль, не вчиняли продажу автомобіля, особисто не підписували жодного договору купівлі-продажу, не зверталися про видачу дубліката свідоцтва про реєстрацію ТЗ та не підписували ніяких документів з цього питання. Суд вважає встановленим, що спірний автомобіль, який є спільною сумісною власністю подружжя, вибув з їх володіння поза їх волею. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] та її представник не довели, що відповідач за первісним позовом у законний спосіб та на законних підставах придбала спірний автомобіль, а тому договір купівлі-продажу автомобіля марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , який оформлений довідкою-рахунком серії ААЕ № 006494 від 27 грудня 2014 року, що видана ТОВ «Іннавто», підлягає визнанню недійсним. У судовому засіданні встановлено, що на підставі постанови старшого слідчого Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві Чередніченка Б.Ю. від 4 січня 2018 року про зміну місця зберігання речового доказу з 5 січня 2018 року спірний автомобіль фактично знаходився у [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (том 1 а.с. 227-232). 1 лютого 2018 року [PERSON] зняла автомобіль з обліку для реалізації, отримала знак для разових поїздок [NUMBER] , уповноважила громадян [PERSON] та [PERSON] бути представником у Сервісних центрах МВС з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням спірного автомобіля, для чого надала їм право продати ТЗ, підписати договір купівлі-продажу. 4 лютого 2018 року [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , уповноважив громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] бути представниками з усіх питань щодо володіння, продажу, користування та розпорядження спірним автомобілем. 10 лютого 2018 року між [PERSON] , в особі [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2018/821091, що підтверджується матеріалами справи (том 2 а.с. 87-90; 196-202). Відповідно до п. 1.2 договіру купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2018/821091 від 10 лютого 2018 року продавець гарантував, зокрема, що майно, яке є предметом продажу за цим договором, не являється предметом спору у суді. Пунктом 3.1 цього ж договору визначено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49 000 грн. 20 березня 2018 року спірний автомобіль був зареєстрований за [PERSON] , про що на її ім`я було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , що підтверджується матеріалами справи (том 2 а.с. 204). [PERSON] звернувся за захистом свого порушеного права до суду 19 квітня 2016 року. 12 липня 2016 року [PERSON] особисто звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання її добросовісним набувачем та визнання права власності на спірний автомобіль. 17 січня 2017 року між [PERSON] та адвокатом Яворським В.І. було укладено договір про надання правової допомоги у цій справі. Станом на день укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2018/821091 від 10 лютого 2018 року в провадженні Носівського районного суду Чернігівської області вже перебувала ця цивільна справа, тобто [PERSON] знала, що спірний автомобіль є предметом спору в суді. Таким чином, суд вважає, що автомобіль «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , вибув з володіння [PERSON] поза її волею, а [PERSON] без відповідної правової підстави заволоділа цим автомобілем. [PERSON] та її представник не надали суду доказів про те, що відповідач за первісним позовом заволоділа спірним автомобілем на відповідній правовій підставі, що підстави набуття права власності на цей автомобіль були законними. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] не може вважатися добросовісним набувачем. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені ст.ст. 387, 388 ЦК України, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2014 року № 6-140цс14. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного від 3 липня 2019 року у справі № 128/2526/16-ц, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387,388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є обґрунтованими, відповідають речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводять до ефективного захисту її прав, як власника спірного автомобіля. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити. Доводи відповідача за первісним позовом, її представника, відповідача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] та її представника про те, що спірний автомобіль був придбаний [PERSON] на законних підставах, є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У судовому засіданні встановлено, що у зв`язку із розглядом судом первісного позову [PERSON] поніс судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 256,01 грн., що підтверджується матеріалами справи (том 1 а.с. 5; 172; том 2 а.с. 3). Зазначені судові витрати [PERSON] підлягають стягненню на його користь з відповідача за первісним позовом [PERSON] . Зі змісту зустрічної позовної заяви [PERSON] (том 1 а.с. 40-41) вбачається, що при зверненні до суду з цим позовом остання судовий збір не сплачувала, зазначила, що у зв`язку із відсутністю працевлаштування і тяжким матеріальним становищем, не має можливості сплатити суму судового збору, яку зобов`язувалася внести на рахунок суду до моменту закінчення розгляду справи по суті. У судовому засіданні встановлено, що станом на 14 липня 2021 року [PERSON] не внесла на рахунок суду судовий збір, який підлягав сплаті при подачі нею зустрічного позову. Визначаючи розмір судового збору, який підлягав сплаті [PERSON] при подачі зустрічного позову, суд виходить із мінімальних ставок судового збору для позовних вимог майнового характеру та немайнового характеру, які були передбачені Законом України «Про судовий збір» станом на дату подачі нею зустрічного позову, тобто 12 липня 2016 року, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про вартість спірного автомобіля. Ураховуючи те, що у зустрічній позовній заяві [PERSON] містяться дві позовні вимоги, одна з яких немайнового характеру, а інша майнового, у задоволенні яких судом відмовлено, суд приходить до висновку, що з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 102,40 грн. У судовому засіданні встановлено, що при зверненні до суду із зустрічним позовом [PERSON] понесла судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 837,20 грн., що підтверджується матеріалами справи (том 1 а.с. 218). Зазначені судові витрати [PERSON] підлягають стягненню на її користь з відповідача за цим зустрічним позовом [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved