Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеною позовною заявою посилаючись на те, що він та [PERSON] уклали договір позики предметом якого є готівкові кошти передані ним як позикодавцем позичальниці [PERSON] на підставі розписок на загальну суму 25830 грн. [INFO] позичальник [PERSON] померла, а тому на час відкриття спадщини мали місце борги спадкодавця за договором позики, а тому для пред'явлення вимог до спадкоємців [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину, йому необхідно у судовому порядку визнати дійсним договір позики грошових коштів на суму 25830 грн. Представник позивача адвокат Кондрашова І.Ю. та позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити надав письмові заперечення. Законні представники неповнолітнього відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити. Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей Компаніївської районної державної адміністрації Кіровоградської області Карандєєв Ю.В. в судовому засіданні суду просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус Компаніївського нотаріального округу Солодова Л.А. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи та дослідженими у судовому засіданні доказами встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В період з 2014 по січень 2016 року позивач надавав відповідно до розписок від : -11.09.2014 на суму 200 грн.; 11.11.2014 на суму 300 грн.; 01.11.2014 на суму 200 грн.; 06.01.2016 на суму 600 грн.; 15.12.2015 на суму 8270 грн.; 24.08. 2014 на суму 600 грн.; 09.10.2014 на суму 200 грн.; 07.06.2014 на суму 400 грн.; 23.01.2015 на суму 200 грн.; 12.02.2015 на суму 300 грн.; 31.12.2014 на суму 200 грн.; 24.07.2015 на суму 9750 грн.; 26.05.2015 на суму 1770 грн. та 200 грн.; 26.04.2014 на суму 2440 грн.; 11.03.2015 на суму 200 грн. [PERSON] готівкові кошти були надані на загальну суму 25830 грн. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується актовим записом про смерть від 28.01.2016 (а.с.34). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідачі є дітьми померлої [PERSON] і відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги. Під час розгляду справи від приватного нотаріуса Компаніївського нотаріального округу Солодової Л.А. на адресу суду була направлена довідка від 06.04.2016 за №65/01-16, зміст якої свідчить про те, що після смерті [PERSON] померлої [INFO] спадкова справа не заводилась, відомостей про спадкоємців немає. 13.04.2016 від завідувача Компаніївською державною нотаріальною конторою надійшла спадкова справа № 20/2016 після смерті [PERSON] відповідно до матеріалів якої з заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] Права свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від 14 років до 18 років можуть захищати у суді відповідно їх батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом (ч.2 ст.39 ЦПК України). Грошові зобов'язання малолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), опікунами, а неповнолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), піклувальниками до набуття неповнолітніми особами повної цивільної дієздатності, передбаченої ст.34 ЦК України. Позикодавець надавши позичальниці в борг кошти за договором позики просить суд визнати дійсним договір позики на загальну суму 25830 грн., що необхідно для подальшого пред'явлення вимог до спадкоємців [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину. Свідок [PERSON], показав, що спільно проживав з померлою [PERSON], та він бачив, як остання декілька разів писала [PERSON] розписки про отримання грошей, які їй були потрібні для оформлення спадщини батьків. Точної кількість розписок він не пам'ятає, так як деякі укладались без його присутності, про чіткі домовленості з позивачем йому не відомо, однак розмови йшли щодо землі, яка залишилась у спадок [PERSON] після смерті її матері. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що представляв інтереси померлої [PERSON] на підставі доручення, шляхом подачі заяв до Компаніївського районного суду Кіровоградської області для оформлення документів пов'язаних з оформленням спадщини. Від [PERSON] отримав 500 грн. для сплати судового збору за подачу заяви до суду. Один раз був присутній при написанні померлою розписки про отримання коштів від [PERSON] точної дати та суми він не пам'ятає. Так, відповідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Разом з тим особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. При цьому, у ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначив, що між ним та [PERSON] виникли договірні правовідносини на підставі договору позики та на підтвердження своїх вимог надав суду копії розписок й відповідно просив суд визнати дійсним договір позики. Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як убачається із положень вищевказаних норм матеріального права, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. При цьому, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Таким чином, документом, що підтверджує укладення договору позики і фіксуючим передачу грошових коштів може виступати розписка, яка повинна бути оформлена також у письмовій формі. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов'язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів. Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа. Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Разом з тим, надані позивачем на підтвердження укладення договору позики копії розписок, оригінали яких досліджено судом, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з їх змісту не вбачаються відомості щодо сторін договору, дата його укладення, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача [PERSON] в якості позики із зобов'язанням наступного їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема сума позики, строк її повернення, а також розмір відсотків за користування позикою тощо. Таким чином, з огляду на те, що розписка може замінювати собою договір позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані найменування та відомості позикодавця та позичальника, їх паспортні дані, сума позики, строк та порядок повернення позики, а також підписи сторін, надані позивачем розписки, не підтверджують в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами договору позики. За таких обставин, вирішуючи питання про наявність між сторонами правовідносин, які виникають із договору позики й відповідно зобов'язання повернути грошові кошти, суд приймає до уваги доводи відповідачів в частині оспорення факту наявності між позивачем та [PERSON] договірних правовідносин, на підтвердження яких може бути розписка з підстав невідповідності її вимогам закону та відсутності у ній усіх притаманних для договору позики даних. При цьому, позивачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження своїх вимог не надано суду боргової розписки, яка б підтверджувала укладення між сторонами договору позики в письмовій формі, оскільки надані позивачем копія аркушів паперу не містить істотних умов характерних для договору позики, у тому числі й обов'язку [PERSON] у разі передачі грошей в борг, згідно з положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України повернути грошові кошти, а також з її змісту не вбачається, що вона взагалі стосується позивача та [PERSON], оскільки не містить їх анкетних даних тощо. Так, відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України обов'язок доказування у цивільному процесі покладається на сторін, разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, в судовому засіданні не здобуто доказів, які б вказували на існування між сторонами договірних правовідносин, які випливають із договору позики. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких підстав, суд оцінивши докази в їх сукупності та ураховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку, що [PERSON] не представлено суду належний договір позики укладений між ним та померлою [PERSON], який би був укладений відповідно до вказаних вимог закону й відповідно вважає, що між сторонами відсутній договір позики, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed