Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Мукачівська районна державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності. Позовні вимоги мотивує тим, що 27.05.2011 року померла [PERSON], яка відповідно до заповіту від 01.03.2001 року заповіла все своє майно в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] Зазначає, що на день смерті [PERSON] він проживав разом з нею в будинку за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область. 15.09.2016 року [PERSON] звернувся до Мукачівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак листом від 23.09.2016 року № 488 йому було повідомлено, що свідоцтво про право на спадщину за померлою вже видано на імя [PERSON] Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.03.2012 року, видане на імя [PERSON], порушує його права як спадкоємця, а тому із врахуванням уточнених позовних вимог просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] 12.03.2012 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-70, на імя [PERSON], на житловий будинок за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область, в частині посвідчення права власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область. Також просить визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили. Додатково відповідач пояснила, що до 2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В будинку за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, вони разом сімєю проживали з 2001 року. Також пояснила, що дійсно [PERSON] проживав на момент смерті [PERSON] в спірному будинку, займався її похованням. Третя особа Мукачівська районна державна нотаріальна контора в судове засідання не зявилася, повідомлялась належним чином. Заслухавши пояснення позивача його представника та заперечення відповідача та її представника, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до заповіту від 01.03.2001 року [PERSON], [INFO], все своє майно заповіла у рівних частинах заповіла сторонам у справі, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ФМ № 217268 від 31.08.2016 року [PERSON] померла 27.05.2011 року. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, який знаходиться за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область. Згідно з заявою від 12.03.2012 року № 124, [PERSON] звернулась до Мукачівської районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] 12.03.2012 державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область. Також встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.09.2016 року, домоволодіння за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-70 від 12.03.2012 року, виданого Мукачівською районною державної нотаріальної конторою. Згідно з положеннями ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Як зазначено в ч. 1 ст. 1270 ЦК України, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач зазначає, що прийняв спадщину за померлою [PERSON] в порядку та у спосіб визначених законом, оскільки до того, так і на момент смерті проживав разом з нею. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 15.09.2016 року звертався до Мукачівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою від 15.09.2016 року № 453/02-31 йому було відмовлено, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки такий у встановлений законом строк не звернувся із заявою про прийняття спадщини по заповіту після смерті [PERSON] Також судом встановлено наступне. Відповідно до довідки, виданої Сернянською сільською радою 12.09.2011 року № 02-13/2079 вбачається, що на день смерті [PERSON] (померла 27.05.2011 року) разом з нею в будинку за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область були також зареєстровані відповідач [PERSON], та інші родичі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Разом з тим також встановлено, що згідно з довідкою, виданої Сернянською сільською радою 19.09.2016 року № 02-13/2434, на день смерті [PERSON] (померла 27.05.2011 року) разом із нею проживав (без реєстрації) її брат [PERSON], [INFO]. Аналогічна обставина також підтверджується довідкою, виданою Сернянською сільською радою 07.06.2016 року № 02-13/925. Як зазначено в 3.22. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, що доказом постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Із врахуванням наведеного вище, оскільки позивач з 2001 рік проживав в спірному будинку разом з [PERSON], в тому числі і на момент її смерті, оцінивши в сукупності всі докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] вважається таким, що спадщину прийняв. При цьому матеріали справи не містять доказів про те, що позивач у встановленому законом порядку, відмовився від прийняття спадщини на будинок. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмову від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Нормами ст. 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства [PERSON] як спадкоємець за заповітом прийняв спадщину, а тому є власником спадкового майна з моменту відкриття спадщини. Зазначене також знайшло своє підтвердження і в постанові Верховного Суду України від 14.05.2014 року (справа № 6-42цс14) де суд зробив висновок про те, що оскільки відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (аналогічні положення містяться в ч. 5 ст. 1268 ЦК України), то факт отримання чи неотримання таким спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, із врахуванням обраного способу захисту, суд приходить до висновку, що [PERSON] прийняв у встановлений законом порядку спадщину за померлою [PERSON] як спадкоємець за заповітом, така належить позивачу з моменту відкриття спадщини і порушені права позивача потребують захисту, а тому позовні вимоги в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] 12.03.2012 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-70, на імя [PERSON], на житловий будинок за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область, в частині посвідчення права власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область є підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на спадщину за заповітом на 1/2 частини житлового будинку адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область суд вважає зазначити наступне. Згідно з ст. 328 ЦК України громадянин набуває права власності на майно на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно з розяснень, що містяться в п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати зокрема наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобовязаний витребувати такі докази (ч. 1 ст. 137 ЦПК). У разі якщо особи, які беруть участь у справі, не заявляють клопотання про витребування доказів, зокрема, копій документів із спадкової справи, обовязком суду на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК є розяснення наслідків невчинення такої процесуальної дії. Крім того також розяснено, що вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до якого свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. При цьому звертається увага на те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. І тільки у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З огляду на це Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 1 листа від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вказує, що у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Статтею ст. 66 Закону України «Про нотаріат» регламентується порядок та строки видачі свідоцтва про право на спадщину, яка визначає, що на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Таким чином законодавством чітко визначено, що дії з приводу оформлення спадкових прав, в тому числі і видача свідоцтва про право на спадщину проводиться виключно нотаріусом за місцем відкриття спадщини в межах свого нотаріального округу. При цьому звертається увага на те, що перешкоди оформити спадщину в нотаріальному поряду з підстав, зазначених в постанові нотаріуса від 15.09.2016 року № 453/02-31, із врахуванням вище встановлених обставин, відпали. Отже, з огляду на те, що у позивача, який є спадкоємцем за заповітом, відсутні перешкоди на звернення у встановленому законом порядку до нотаріуса для вирішення питання оформлення спадкових прав у позасудовому порядку, а також те, що судом не встановлено жодних прав та інтересів позивача, що в своїй сукупності вказує на відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку адресою с. Серне, вул. Ракоці Ференца ІІ, 233, Мукачівський район, Закарпатська область в порядку спадкування слід відмовити. Згідно з ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, розмір якого становить 551,20 грн.

Outcome: partial