Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому, після уточнення вимог, просить визнати недійсним договір дарування ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за номером 4436 від 19.12.2016р.; визнати недійсним договір дарування ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], пос відчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за номером 4435 від 19.12.2016р.; визнати недійсним договір дарування ? частини зупиночного місця [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 19.12.2016р. за номером 4437; визнати недійсним договір дарування ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобалія І.В. від 15.02.2017р. за номером 60; накласти стягнення на спадкове майно прийняте [PERSON] після смерті [PERSON] в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 10.04.2015 року в розмірі 6 527 500 грн., що на момент подачі даного позову згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 250 000 долларів США, шляхом визнання за [PERSON] права власності на: ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] вартістю згідно звіту про незалежну оцінку майна 813 183,50 грн.; ? частини квартири за адресою: [ADDRESS] вартістю згідно звіту про незалежну оцінку майна 3 569 948 грн.; ? частини квартири за адресою: [ADDRESS] вартістю згідно звіту про незалежну оцінку майна 447 583,25 грн.; ? частини зупиночного місця [ADDRESS] вартістю згідно звіту про незалежну оцінку майна 115 000,000 грн. При цьому позивач посилається на те, що [PERSON], відповідно до договору позики від 10.04.2015 року передав [PERSON] на строк до 10.04.2016 року грошові кошти в сумі 5 860 000 грн., що на момент укладення договору було еквівалентно 250 000 доларів США, що підтверджується розпискою позичальника від 10.04.2015 року. [INFO] позичальник - [PERSON] помер,однак грошові кошти, що були запозиченні, позичальник позивачеві не повернув. Про смерть [PERSON] та відкриття спадщини [PERSON] дізнався від дружини [PERSON] - [PERSON] в телефонній розмові 11.04.2016 р. Після цього, позивач звернувся до Першої Одеської нотаріальної контори з вимогами до спадкоємців померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] за місцем постійного та останнього проживання [PERSON] Також позивач звернувся до дружини померлого - [PERSON] із листом-вимогою, в якому просив задовольнити його кредиторські вимоги та сплатити заборгованість у розмірі 6 360 000 грн., що станом на момент пред'явлення вимоги було еквівалентно 250 000 доларів США, в межах вартості майна, одержаного [PERSON] у спадщину від померлого [PERSON] шляхом одноразової виплати. В листі-відповіді на претензію позивача [PERSON] повідомила, що на момент одержання вимоги нею вже було задоволено вимоги кредиторів на загальну суму 340 000 доларів США, в межах вартості майна, одержаного нею у спадщину, на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 06.01.2017 року. Також позивач звернувся до доньки померлого - [PERSON] із листом-вимогою, в якому просив задовольнити його кредиторські вимоги та сплатити заборгованість у розмірі 6 360 000 грн., що станом на момент пред'явлення вимоги було еквівалентно 250 000 доларів США, в межах вартості майна, одержаного [PERSON] у спадщину від померлого [PERSON] шляхом одноразової виплати. Проте, вказана вимога була залишена [PERSON] без задоволення, на момент звернення до суду з даним позовом грошові кошти в сумі еквівалентній 250 000 дол. США [PERSON] позивачеві не повернула. 03.02.2017 р. з даних державного реєстру прав власності на нерухоме майно позивачеві стало відомо, що 19.12.2016 р. [PERSON] оформила договори дарування одержаного нею у спадщину після смерті [PERSON] нерухомого майна, а саме: ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за номером 4436 від 19.12.2016р.; ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за номером 4435 від 19.12.2016р.; ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобалія І.В. від 15.02.2017р. за номером 60; ? частини зупиночного місця [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 19.12.2016р. на користь свого чоловіка - [PERSON]. Позивач вважає, що [PERSON] знала про те, що на момент смерті в її батька були непогашенні боргові зобов'язання перед Позивачем, останній звертався до неї та до нотаріуса, в якого було відкрито спадкову справу, з вимогами погасити наявну заборгованість померлого [PERSON] за рахунок отриманого у спадщину майна, а значить, укладаючи спірні договори [PERSON] та її чоловік [PERSON] не мали намірів створити правові наслідки правочинів, які уклали, а тому вказані договори дарування підлягають визнання недійсними, оскільки містять в собі ознаки фіктивності та були укладені з метою ухилення [PERSON] від сплати боргів Позивачу. Крім того, позивач вважає, що на підставі положень ст. 1282 ЦК України на спадкове майно прийняте [PERSON] після смерті [PERSON] в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 10.04.2015 року підлягає накладення стягнення. Представник позивача в судове засідання не з'явився, викликаний, надав заяву, якою вимоги підтримав, просив задовольнити повністю, слухати справу за його відсутності. Не заперечив проти заочного розгляду справи у разі не явки відповідача. Відповідачі про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином на підставі положень ч.8 ст. 76 ЦПК України, про причини своєї неявки не повідомили, заяви про слухання справи у їх відсутності до суду не надходило, заяву про відкладення справи до суду також не надавалося. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачів, враховуючи відсутність заперечень позивача, вважає за можливе розглянути справу заочно у відповідності до правил ст. ст. 169, 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] При цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], відповідно до договору позики від 10.04.2015 року передав [PERSON] на строк до 10.04.2016 року грошові кошти в сумі 5 860 000 грн., що на момент укладення договору було еквівалентно 250 000 доларів США, що підтверджується розпискою позичальника від 10.04.2015 року. Сума боргу яку зобов'язався повернути боржник вказана як 250000,00 доларів США. [INFO] позичальник - [PERSON] помер,однак грошові кошти, що були запозиченні, позичальник позивачеві не повернув. Про смерть [PERSON] та відкриття спадщини [PERSON] дізнався від дружини [PERSON] - [PERSON] в телефонній розмові 11.04.2016 р. Після того, як позивач дізнався від дружини [PERSON] - [PERSON] про смерть боржника, [PERSON] звернувся до Першої Одеської нотаріальної контори з вимогами до спадкоємців померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] за місцем постійного та останнього проживання [PERSON] Також 03.06.2016 року позивач звернувся до дружини померлого - [PERSON] із листом-вимогою, в якому просив задовольнити його кредиторські вимоги та сплатити заборгованість у розмірі 6 360 000 грн., що станом на момент пред'явлення вимоги було еквівалентно 250 000 доларів США, в межах вартості майна, одержаного [PERSON] у спадщину від померлого [PERSON] шляхом одноразової виплати до 13.06.2016 року. В листі-відповіді на претензію позивача [PERSON] повідомила, що на момент одержання вимоги нею вже було задоволено вимоги кредиторів на загальну суму 340 000 доларів США, в межах вартості майна, одержаного нею у спадщину, на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 06.01.2017 року. Також 03.06.2016 року позивач звернувся до доньки померлого - [PERSON] із листом-вимогою, в якому просив задовольнити його кредиторські вимоги та сплатити заборгованість у розмірі 6 360 000 грн., що станом на момент пред'явлення вимоги було еквівалентно 250 000 доларів США, в межах вартості майна, одержаного [PERSON] у спадщину від померлого [PERSON] шляхом одноразової виплати в строк до 13.06.2016 року. Судом встановлено, що вказана вимога була залишена [PERSON] без задоволення. Судом встановлено, що 03.02.2017 р. з даних державного реєстру прав власності на нерухоме майно позивачеві стало відомо, що 19.12.2016 р. [PERSON] оформила договори дарування одержаного нею у спадщину після смерті [PERSON] нерухомого майна, а саме: ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за номером 4436 від 19.12.2016р.; ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за номером 4435 від 19.12.2016р.; ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобалія І.В. від 15.02.2017р. за номером 60; ? частини зупиночного місця [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 19.12.2016р. на користь свого чоловіка - [PERSON]. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1, 2 ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним Суд знаходить, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При цьому, чинним законодавством не передбачено обмежень звертатися до суду з позовами про визнання правочинів фіктивними для інших заінтересованих осіб. Суд знаходить, що [PERSON] відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму чоловіку знала про те, що на момент смерті в її батька були непогашенні боргові зобов'язання перед Позивачем, так як останній звертався до неї та до нотаріуса, в якого було відкрито спадкову справу, з вимогами погасити наявну заборгованість померлого [PERSON] за рахунок отриманого у спадщину майна, а значить, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом накладення стягнення на це нерухоме майно. При цьому суд знаходить, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, тобто сторони договорів не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а дії сторін договорів направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про накладення стягнення на майно, так як дарувальник продовжив фактично володіти та користуватися подарованим майном. Таким чином, суд вважає встановленим, що укладаючи спірні договори [PERSON] та її чоловік [PERSON] не мали намірів створити правові наслідки правочинів, які уклали тобто передачу майна в дар, а тому вказані договори дарування підлягають визнання недійсними, оскільки містять в собі ознаки фіктивності та були укладені з метою ухилення [PERSON] від сплати боргів Позивачу. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1873цс16 від 19.10.2016 року. Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Суд знаходить, що наявність відмови [PERSON], як спадкоємця боржника [PERSON], від здійснення одноразового платежу на вимогу кредитора [PERSON] надає права останньому просити суд накласти стягнення на майно, яке було передано [PERSON] в натурі. Таким чином, суд робить висновок про обґрунтованість вимог [PERSON] і задовольняє їх повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved