Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування належної йому на праві спільної часткової власності з [PERSON] квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі з 10.09.20104 року у спірній квартирі не проживають без поважних причин більше ніж 1 рік, не сплачують комунальні платежі, в утриманні квартири участі не приймають, а тому втратили право користування квартирою. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.11.2020 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. 15.12.2020 року від [PERSON] надійшла заява про визнання позову, в якій вона, посилаючись на постійне місце проживання на території Російської Федерації разом з малолітньою [PERSON] просила розглянути справу у її відсутність. Аналогічного змісту заяви 15.12.2020 року надійшли від відповідачів [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 березня 2021 року залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування. 12.04.2021 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду за суттю позовних вимог. 14.04.2021 р. з виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні надійшов висновок щодо можливості позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням. В судове засідання відповідачі повторно не прибули - про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача адвоката Петрової О.О. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, додані нотаріально посвідчені документи щодо наявності зареєстрованого місця проживання [PERSON] . За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 13.08.2007 р., що набуло законної сили 11.10.2007 р. [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] по 1/2 частки за кожним. Не є спірним та визнається сторонами, що [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , внаслідок чого ця обставина за ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини. З рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 13 серпня 2007 року по справі № 2-226/07, що набрало законної сили 11.10.2007 р. вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] та [PERSON] (на час розгляду цієї справи - [PERSON] ). За актом обстеження від 10.08.2020 року, який не оспорюєтся відповідачами через визнання ними позову вбачається, що [PERSON] , малолітня [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та [PERSON] з 10 вересня 20014 року в квартирі [ADDRESS] не проживають (арк. справи 5). З доданих до заяв відповідачів документів вбачається, що вони виїхали на постійне місце проживання до іншої держави, є громадянами Російської Федерації та мають там зареєстроване місце проживання: [PERSON] , [INFO] з 19.07.2018 р., [PERSON] - з 19.07.2018 р.н. , [PERSON] - з 19.07.2018 р., Малолітня [PERSON] також має з 12.07.2018 р. зареєстроване місце проживання за адресою в Російській Федерації Брянській області. Малолітня [PERSON] є донькою [PERSON] , яка є її законним представником та також визнала позов стосовно вимог до своєї малолітньої доньки. За висновком органу опіки та піклування позовні вимоги відносно малолітньої є обґрунтованими та підлягають задоволенню (арк. справи 111-112). Крім того, з заяви представника позивача вбачається, що співвласники спірної квартири - позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] досягли згоди щодо продажу спільного майна. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та ЖК України. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За правилами положень ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та малолітня [PERSON] не є власниками квартири, не проживають в ній у строк понад 1 рік без поважних на те причин, та не беруть участі в утриманні майна за місцем реєстрації, що порушує права власника - позивача. При визнанні судом відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі тривалий час без поважних причин не проживають у зазначеній квартирі. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником квартири перешкод відповідачам у користуванні жилим приміщенням. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та малолітня [PERSON] втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відсутні у даному житловому приміщенні, не мають речей у спірному житлі, не беруть участі в утриманні майна за місцем реєстрації, вважає, майже шість років не користуються даним житловим приміщенням, не проживають в ньому, виїхавши на постійне місце проживання в іншу державу, визнають позов, докази того, що позивач або інші особи, чинили їм перешкоди у користуванні житлом не надано, також не надано будь-яких доказів про те, що між ними встановлені домовленості щодо користування даним житлом, чим перешкоджають власнику у здійсненні права користування та розпоряджання квартирою. При цьому, що стосується малолітньої, суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо відсутності порушення її прав. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Що стосується вимог до [PERSON] , то відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до рішення Верховного Суду від 23 листопада 2020 року № 214/368/19 встановлено, що законодавством не передбачена можливість визнання власника чи співвласника такими, що втратили право користування житлом. Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Таким чином, [PERSON] не втратила право власності на спірну квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідачки [PERSON] на належну їй частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано, оскільки право власності включає в себе користування власністю, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 02 серпня 2021 року.

Outcome: partial