Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом його вселення до даної квартири та передачі ключів від неї, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Фактично він з 10.07.2014 року по 17.06.2020 року був власником квартири [ADDRESS] . 17.06.2020 року на прохання відповідачки, належну йому квартиру він подарував синові. Після дарування квартири, він залишився у ній проживати, перебуває на реєстраційному обліку та сплачує комунальні послуги. Надалі відповідачка ставши по суті власником квартири вигнала його з дому, змінила вхідні замки, не пускає його, постійно звертається до органів поліції про скоєння відносно неї насильства. Позбавивши його житла, відповідачка фактично зробила його безхатченком, у зв`язку з чим, він вимушений був звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав. Відповідачка [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення. Даний зустрічний позов ухвалою суду від 02.10.2020 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог по зустрічному позову [PERSON] вказала, що дійсно перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] .Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 17.06.2020 року її неповнолітній син отримав від батька [PERSON] у дар квартиру [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстровані вона, [PERSON] та [PERSON] . Сумісне проживання з [PERSON] є нестерпним, так як він веде аморальний спосіб життя, вживає наркотичні засоби, приходить до квартири у нетверезому стані, вчиняє сварки, псує майно та вчиняє сварки, через що вона вимушена була звертатись до поліції та змінити у квартирі замки. Крім того, [PERSON] не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує комунальні послуги. До того ж, [PERSON] має постійне проживання, за адресою: [ADDRESS] , а також може проживати по [ADDRESS] де знаходиться квартира його матері. Посилаючись на те, що [PERSON] систематично порушує правила соціалістичного співжиття, що робить неможливим проживання із ним у спірній квартирі, просила задовольнити позов. В судовому засіданні [PERSON] та його представник - адвокат Сотська С.О. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Вимоги зустрічного позову не визнали, оскільки [PERSON] є членом сім`ї власника квартири, а тому має право у ній проживати нарівні із позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] . Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Рудяк С.О. вимоги зустрічного позову підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши інвентаризаційну справу на квартиру [ADDRESS] та матеріали справи, суд дійшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . 17.06.2020 року [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] подарував сину - [PERSON] , [INFO] . Тобто, на даний час [PERSON] , володіє спірною квартирою як законний представник неповнолітнього [PERSON] , власника квартири, а [PERSON] є членом сім`ї власника. Як випливає із пояснень сторін та пояснень свідків, після укладання договору дарування квартири стосунки між сторонами зіпсувались, [PERSON] почала чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою, зокрема, вигнала його з квартири та змінила вхідні замки. Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України»). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1,2 статті 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначено статтею 383 ЦК України. Так, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 150 Житлового Кодексу УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] чиняться перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням, зокрема, щодо доступу до квартири. При цьому, позивачка [PERSON] за зустрічним позовом, посилаючись на відсутність законних підстав для користування [PERSON] спірним житлом, заявила вимогу про його виселення. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачами за зустрічним позовом не доведено. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Схожі за змістом висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Судом встановлено, що [PERSON] вселився у спірну квартиру на законних підставах, тривалий час проживав у ній. Дана квартира є єдиним постійним місцем його проживання, іншого житла у власності він не має, несе витрати на її утримання, тобто [PERSON] має тривалий зв`язок із спірною квартирою, як із житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, чи доказів систематичного порушення ним правил співжиття, що робить неможливим проживання із ним у спірній квартирі, позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] суду надано не було. Надані ж нею талони-повідомлення про прийняття заяви про кримінальне правопорушення, без надання рішення про притягнення [PERSON] до відповідальності, не є доказом порушення ним правил співжиття. Суд вважає, що право користування позивача за первісним позовом підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому, його виселення із спірної житлової квартири є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла. Належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності виселення [PERSON] зі спірної квартири позивачкою за зустрічним позовом, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано. З урахуванням викладеного, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] , слід стягнути витрати по сплаті судового збору, в сумі 840 грн. 80 коп. Понесені [PERSON] витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом необхідно віднести за її рахунок.

Outcome: approved