Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири № 2 з господарськими будівлями за адресою вул. Херсонська, буд. 40, село Роздольне, Каховського району між [PERSON] та [PERSON], від 28 серпня 1998 року, посвідченого Каховським відділенням Херсонської товарної біржі «Ва-Банк» за № 3-00099 - укладеним. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, який посвідчили лише на Херсонській товарній біржі, після чого його зареєстрували в органам БТІ. Однак, нотаріальне посвідчення договору не здійснювали, що на цей перешкоджає [PERSON] розпоряджатись належним йому майном. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності на позовних вимогах наполягає. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає та просить його задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]. Так, судом встановлено, що [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру № 2 з господарськими будівлями за адресою вул. Херсонська, буд. 40, село Роздольне, Каховського району 28 серпня 1998 року, про що сторони уклали договір купівлі-продажу, який був посвідчений Каховським відділенням Херсонської товарної біржі «Ва-Банк» за № 3-00099 (а.с. 4). Договір також пройшов державну реєстрацію в органах БТІ 11 січня 1999 року за № 100/1, однак не був при цьому посвідчений нотаріально. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст. 57, 58 Конституції України, ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у 1998 році, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Згідно із ч. 1ст. 227 ЦК УРСР чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами, угоду сторонами виконано, оскільки позивач сплатив вартість квартири відповідачу, а відповідач в свою чергу звільнив квартиру та передав її позивачу, після укладання договору відповідач на зв'язок із позивачем не виходив, а тому нотаріально посвідчити договір було неможливо. В судове засіданні після повідомлення відповідача про наявність позовної заяви, останній надав до суду відповідну заяву про визнання позову та відсутності претензій до позивача з приводу несплати вартості квартири, або будь-яких інших претензій. Крім того, судом враховано, що договір пройшов державну реєстрацію в органах БТІ відповідно до норм, які діяли на час укладання договору, тобто відсутні підстави для визнання договору недійсним у звязку з порушенням форми його укладання. З урахуванням викладеного, так позиції сторін, суд визнає, що договір купівлі-продажу квартири між позивачем та відповідачем від 28 серпня 1998 року є укладеним.

Outcome: approved