Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та відсотків за час прострочення виконання грошового зобовязання, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 01 вересня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, укладений у формі письмової розписки. За умовами розписки [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 8\~000 доларів США та 1\~000 євро, строком до 15.01.2015 року за умови щомісячної виплати 2, 5 % із усіх суми за користування грошовими коштами. У визначений строк [PERSON] борг не повернув. Станом на 31.05.2017 року загальна сума заборгованості за курсом Національного банк України становить 240\~240 грн. З 01.09.2014 року відповідач часткового виконував свої зобовязання по сплаті відсотків за користування грошовими коштами. З 17.10.2014 року по 10.06.2015 року виплата відсотків не здійснювалось. За період з 11.06.2015 року по 05.06.2015 року відповідач повернув 3\~115 грн. Оскільки борг не повернуто, відсотки за користування не сплачуються, просить суд стягнути з [PERSON] на його користь суму основного боргу в розмірі 240\~240 грн.; суму відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 275\~427 грн.; суму інфляційного нарахування 162 9052, 89 грн.; три відсотки річних в розмірі 18\~729, 63 грн. В ході розгляду позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] на його користь суму основного боргу в розмірі 240\~240 грн.; суму відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 388\~179, 53 грн.; суму інфляційного нарахування 190\~047, 14 грн.; три відсотки річних в розмірі 29\~976, 88 грн. Позивач в судовому засіданні позовні ви могли підтримав, просив їх задовольнити з підстав зазначених в позові. Відповідач в судове засідання не зявився, надав повноваження представнику. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, судом установлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти, а позичальник\~ зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та порядку, що встановлені договором. Частиною другою\~ статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У відповідності до частини першої та третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передавання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківські рахунки. Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до письмової розписки від 01.09.2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 8\~000 доларів США та 1\~000 євро, які зобовязався повернути в строк до 15.01.2015 року. Також, зобовязався сплачувати 2,5% за користування грошовими коштами в місяць від суми боргу, а у разі неповернення боргу 0,3 % від залишку заборгованості щоденно. Станом на 26.02.2018 року грошові кошти відповідачем не повернуто. Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною( сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, дослідивши боргову розписку про отримання в борг грошових коштів, яка видавалася відповідачу (боржнику) позивачем (позикодавцем), суд приходить до висновку, що між сторонами укладено письмовий договір позики, який в силу його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових сум позичальнику, тому невиконання відповідачем грошових зобовязань у встановлені строки, свідчить про порушення ним права позивача, яке підлягає судовому захисту. З огляду\~на викладене\~вище з\~ [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 240\~240, 00 грн. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, відповідно до умов розписки з [PERSON] на користь [PERSON], підлягають стягненню відсотки за користування в розмірі 2, 5 % за період з 16.10.2014 по 26.02.2018 року 388\~179, 53 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до положень статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційного збільшення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини\~другої статті\~625\~ЦК України\~щодо сплати\~боргу з\~урахування встановленого\~індексу інфляції\~поширюються лише\~на випадки\~прострочення грошового\~зобовязання,\~визначеного у\~гривнях. (Постанова ВСУ від 27 січня 2016р. у справі № 6-771цс15). Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог, а саме 73, 37%, тому з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1 643, 49 грн., однак враховуючи той факт, що позивачем було недоплачено судовий збір, в дохід держави з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 4\~044, 20 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 1046 -1050 ЦК України,

Outcome: partial