Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON], про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], в даному будинку зареєстровані його син [PERSON], [INFO] та малолітній онук [PERSON], [INFO], які фактично з 15.09.2015 не проживають за місцем реєстрації, особистих речей відповідачів в будинку немає. Ці обставини підтверджуються відповідним актом. Сторони у судове засідання не з'явилися. Позивач надав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про визнання позову і розгляд справи у його відсутність. Треті особи проти задоволення позовних вимог не заперечували, про що подали відповідні заяви, також просили суд проводити судовий розгляд справи без їх участі. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно [NUMBER] виданого 16.03.2004 року, на підставі рішення виконавчого комітету Кочетоцької селищної ради, Чугуївського району (а.с. 8). З акту обстеження, складеного комісією Кочетоцької селищної ради Чугуївського району Харківської області 03.08.2018, встановлено, що відповідач [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] з 15 вересня 2015 року у будинку, який належить позивачу, зареєстровані, але не проживають (а.с. 10). Відповідно до ст.72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. За ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як спільне проживання осіб, які пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Разом з тим судом встановлено, що відповідач та його неповнолітній син в будинку позивача не проживають з 15 вересня 2015 року. Оскільки відповідач у спірному житловому будинку не проживає понад 3 роки, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач у своїй заяві, визнані відповідачем, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації з місця проживання здійснюється за рішенням суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або про позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved