Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями посадових осіб державного органу, посилаючись на те, що 28.09.2016 року він зареєструвався фізичною особою-підприємцем, веде єдиний вид діяльності (69.10 - діяльність у сфері права) та перебуває на спрощеній системі оподаткування. Відповідно, як платник ЄСВ згідно п. 4 ч. 1 ст.4 Закону № 2464, має право визначати для себе ЄСВ, який не може бути меншим від 22% від мінімальної заробітної плати. З нижченаведеного слідує, що відштовхуючись від мінімального розміру ЄСВ у відповідні періоди, починаючи з 2016 року він сплачував та сплачує ЄСВ. Таким чином, він є платником ЄСВ, визначеного Законом як Єдиний консолідований платіж, одночасно являючись і страхувальником відносно себе, і застрахованою особою. Відповідно, він самостійно і добросовісно сплачував і сплачує ЄСВ за себе, не допускаючи жодних заборгованостей. Поряд з цим, Головне управління ДФС у Черкаській області (його правонаступником є відповідач ТУ ДПС у Черкаській області) всупереч Закону вважаючи його двома окремими платниками ЄСВ, стало нараховувати ЄСВ по два рази, систематично створюючи йому «заборгованість», застосовуючи штрафи і нараховуючи пеню. Так, ТУ ДПС у Черкаській області нарахувало штрафні санкції та пеню нібито за несплату ЄСВ - рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № 0007235413 від 17.10.2018 на загальну суму 2365,93 грн., а також направило на його адресу 2 вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-786-54 від 06.11.2018 (на суму 17600,08 грн.), а також № Ф-786-54 від 04.02.2019 (на суму 17354,44). Зауважує, що чинне законодавство про збір та облік єдиного соціального внеску (далі - ЄСВ) на відміну від Податкового кодексу України, не містить положень про те, що попередня вимога про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ вважається відкликаною у зв`язку з направленням нової вимоги. Відтак, фактично аж до скасування судом чинними (причому - виконавчими документами) обидві вказані вище вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ, з урахуванням рішення про накладення штрафних санкцій - на загальну суму 37320,45 грн. Зауважує суд, що вимога про сплату недоїмки з ЄСВ у відповідності до абз 3 ч. 4 ст. 25 закону України від 08.07.2010 р. № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон № 2464) є виконавчим документом. Більш того - грубо порушивши положення абз.10 ч.4 ст.25 закону № 2464-VI щодо узгодження вимоги з ЄСВ (встановлена Законом гарантія не звернення до примусового виконання вимоги з ЄСВ до завершення процедури адміністративного та судового оскарження вимоги) відповідач звернув до примусового виконання одну з вищевказаних вимог - № Ф-786-54 від 04.02.2019 на загальну суму 17354,44 грн., внаслідок чого відносно нього протягом 2019-2020 років тривало виконавче провадження з застосуванням відповідних процедур примушення до сплати «боргу», викликами до державного виконавця, внесенням до реєстру боржників, загрозою накладення арешту на майно, позбавлення спеціального права тощо. Заслуговує на увагу суду й те, що за ч. І6 ст. 25 закону № 2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується, що спричинювало додатково його душевні страждання і переживання за майбутнє у випадку можливого вирішення справи не на його користь. За результатами судового оскарження вищевказаних рішень відповідача у справі № 580/644/19 (набрало законної сили) суд визнав протиправними і скасував вищевказані вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 року № Ф-786-54, від 04.02.2019 року № Ф-768-54 та рішення про застосування штрафних санкцій від 17.10.18 № 0007235413. Таким чином, протиправними винними діями/рішеннями відповідача, що полягали у вищевказаних незаконних нарахуваннях його єдиного соціального внеску на загальну суму 37320,45 грн. (встановлено рішенням суду у справі № 580/644/19) і за відсутності в його діях складу правопорушення і жодної вини, йому нараховано доволі значні зобов`язання з ЄСВ, вжито заходів щодо примусового стягнення таких зобов`язань, у зв`язку з чим він має право вимагати поновлення порушених прав, відшкодування державою Україна завданої йому моральної шкоди. Зауважує суд, що про спричинення протиправними діями та рішеннями відповідача болісних, інтенсивних та тривалих душевних страждань, переживань, втрат немайнового характеру свідчить: власне незаконність застосування відповідачем до нього таких значних нарахувань з ЄСВ за повної відсутності з його боку протиправних дій (встановлено рішеннями суду, що набрали законної сили); протиправне вжиття заходів по стягненню з нього неіснуючого «боргу» навіть до завершення процедури адміністративного та судового оскарження; його розчарування у «правовій державі Україна»; усвідомлення власної безпорадності перед свавіллям відповідача як державного органу; безпідставне вжиття до нього на підставі вищевказаних дій/рішень відповідача заходів, пов`язані з примусовим виконанням рішення відповідача, перебування протягом 2019-2020 років в статусі «Боржника» зі включенням до відповідного державного реєстру як Боржника; усвідомлення можливості, що весь час протягом 2019-2020 років на все його рухоме і нерухоме майно може бути накладено арешт і страх що будь-якої хвилини сторонні особи мають право насильно увійти в його житло для опису майна тощо; встановлена законом необмеженість позовної давності з ЄСВ, можливість застосування до нього в значних розмірах нарахувань пені і штрафів в подальшому, а також можливість внаслідок тривалого відстоювання своїх прав у суді при оскарженні дій відповідача втрапити у вкрай скрутне матеріальне становище; необхідність тривалого (протягом 2019-2020 років) відстоювання своєї невинуватості у «несплаті ЄСВ». З самого початку вчинення у листопаді 2018 року відповідачем відносно нього протиправних дій і до цього часу він систематично перебуває у пригніченому стані, став знервований, постійно повертається думками до порушення його прав і вкрай негативних наслідків для нього у вигляді незаконного нарахування значних зобов`язань з ЄСВ, на які не поширюються жодні строки давності і у випадку вирішення спору про ЄСВ адміністративним судом не на його користь можуть бути стягнені з нього величезні суми пені і штрафів. Через такі думки і систематичне перебування у стресі йому важно сконцентруватись на своїй роботі, важко відволіктись від значних «боргів з ЄСВ», через що суттєво знизилась його працездатність і продуктивність праці; через його знервованість погіршились стосунки з друзями і родичами, що потребує значних зусиль для відновлення його попереднього стану. Вважає, що характер, інтенсивність, багаторічна тривалість і обсяг моральних страждань і обумовленої цим моральної шкоди, яка завдана і підлягає стягненню на його користь задля забезпечення справедливої сатисфакції, у грошовому виразі становить не менше трикратного розміру безпідставно нарахованої йому вищевказаними рішеннями відповідача «заборгованості з ЄСВ» в загальній сумі 111961,35 грн. (37320,45 *3), оскільки саме така сума буде відповідати співмірності завданих йому страждань і душевних переживань, ґрунтуватиметься на вимогах вище приведених норм чинного законодавства та відповідатиме принципу розумності та справедливості щодо захисту і відновлення порушених прав позивача. Одночасно зауважує на доцільності при вирішенні цієї справи застосування презумпції спричинення позивачу моральної шкоди неправомірними діями відповідача та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. Дана правова позиція відповідає висновкам ВСУ в постанові № 6-1435цс17 від 27 вересня 2017 року. Просить стягнути на його користь з Державної казначейської служби України, РНОКПП 37567646 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів у розмірі 111961,35 (сто одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят одну) грн. 35 коп. з єдиного казначейського рахунку в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 березня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та роз`яснено відповідачу право надати у десятиденний строк з дня вручення даної ухвали надати відзив на позовну заяву. 27.03.2020 року від Головного управління ДПС у Черкаській області до суду надійшов відзив на позов, у якому вимоги не визнано. Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, перенесення моральних страждань і переживань, ушкодження здоров`я та причинного зв`язку між такою шкодою та діями (рішеннями)ГУ ДФС у Черкаській області. Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, встановленим Верховного Суду у постанові від 19.19.2019 року у справі № 925/245/19. 31.03.2020 року від Головного управління державної казначейської служби України у Черкаській області надійшов відзив на позов, у якому вимоги не визнано зазначивши, що позивачем не надано підтверджуючих документів, щодо завдання «болісних, інтенсивних та тривалих душевних страждань», а також «переживань та втрат немайнового характеру» та відсутні докази щодо причинно-наслідкового зв`язку, що саме певні дії Управління ДПС спричинили саме такі наслідки. Сума моральної шкоди в розмірі 111961,35 грн. не підтверджена жодними документами та розрахунками і визначена самостійно позивачем виходячи з власних переконань. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). З матеріалів справи вбачається, що 28.09.2016 року [PERSON] зареєструвався фізичною особою-підприємцем, веде єдиний вид діяльності (69.10 - діяльність у сфері права) та перебуває на спрощеній системі оподаткування. 06 листопада 2018 року Головним управлінням винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-786-54, відповідно до якої у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску, що становить 17600,08 відповідно до статті 25 Закону Країни «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Рішенням Головного управління ДФС у Черкаській області № 0007235413 від 17.10.2018 на підставі частини 10 та пункту 2 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування вирішено застосувати до [PERSON] штраф у розмірі 1801,80 грн. за період з 20.10.2017 до 06.08.2018 та нарахувати пеню у розмірі 564,13 грн., загальна сума 2365,93 грн. 04 лютого 2019 року відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-786-54 відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у розмірі 17354,44 грн. Вважаючи вказані вимогу та рішення протиправними, позивач звернувся до суду. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 у справі № 580/644/19 адміністративний позов фізичної особи-підприємця [PERSON] до Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування вимоги і рішення задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління ДФС у Черкаській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-786-54 від 06.11.2018, № Ф-786-54 від 04.02.2019 та рішення про застосування штрафних санкцій № 0007235413 від 17.10.2018. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2020 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року залишено без змін. Предметом розгляду у даній справі є вимога позивача про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 111961,35 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями (рішеннями) органу державної влади. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За загальним правилом, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою, вини. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення заподіяної шкоди. Положення ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Ст. 1167 ЦК України визначені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також посадовою або службовою особою цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Також цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Отже, необхідною підставою деліктної відповідальності органу державної влади є наявність трьох таких складових у сукупності: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини 2, частиною 3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Звертаючись до суду позивач стверджував про завдання йому моральних страждань та переживань внаслідок протиправних дій відповідача 1 щодо видання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-786-54 від 06.11.2018, № Ф-786-54 від 04.02.2019 та рішення про застосування штрафних санкцій № 0007235413 від 17.10.2018, що були скасовані судами за наслідками оскарження позивачем. Як встановлено у адміністративній справі № 580/644/19 суд дійшов висновку про порушення прав позивача внаслідок протиправних дій (рішень) відповідача Головного управління ДПС у Черкаській області. Обставини, установлені судовим рішенням мають преюдиційне значення, не потребують доказування та засвідчують наявність такого елементу цивільно-правової відповідальності як неправомірність дій органу державної влади. Водночас судові рішення у цих справах їх сукупності не можуть бути достатнім доказом завдання позивачу моральної шкоди та причинного зв`язку між протиправними діями Головного управління ДПС у Черкаській області та заподіяною шкодою, що має довести позивач. Так, за усталеною судовою практикою під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку про ненадання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, перенесення моральних страждань і переживань, ушкодження здоров`я та причинного зв`язку між такою шкодою та діями (рішеннями) Головного управління ДПС у Черкаській області, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] з огляду на не доведення ним повного складу цивільного правопорушення та визнання необґрунтованими і недоведеними заявленої до стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed