Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 06 січня 2015 року ним було укладено договір фінансового лізингу з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», згідно якого останнє повинно було придбати у власність предмет лізингу транспортний «Jinma 264Е» та передати йому в користування, в зв'язку з чим, він цього ж дня перерахував відповідачу кошти в сумі 11119,50 грн. Однак, вважає даний договір фінансового лізингу недійсним, оскільки ним грубо порушуються його права як споживача, передбачені ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (відсутні відомості про продавця, хоча згідно п.1.4 договору останній несе певну відповідальність перед лізингоодержувачем; не зазначено комплектацію/модифікацію транспортного засобу, об'єм двигуна, тип КПП, привід; частина умов договору є несправедливими). В зв'язку з цим, просить визнати вказаний договір фінансового лізингу від 06.01.2015р. недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь 11119,50 грн., сплачених ним на виконання договору. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав, зазначивши, що [PERSON] укладав оспорюваний договір будучи юридично не освіченим і даний договір не може бути фактично виконаним. Відповідач був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заперечення проти позову та докази на їх обгрунтування не подав. Тому, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні встановлено, що 06 січня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №000910 (з додатками), предметом якого є транспортний засіб марки «Jinma 264Е». На виконання умов даного договору [PERSON] згідно квитанції №50 від 06.01.2015р. були внесені кошти в сумі 11119,50 грн. За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з чч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими, визначені в ч.3 ст.18 зазначеного Закону, хоча їх перелік не є вичерпним. Відносини між сторонами, що виникли з договору фінансового лізингу, врегульовані положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Закону України «Про фінансовий лізинг», тобто як загальними, так і спеціальними нормами, які необхідно застосовувати у системному взаємозв'язку. Положеннями ст.ст.6, 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, а у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Приписами ст.204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Зі змісту спірного договору фінансового лізингу вбачається, що всі його умови були врегульовані між сторонами до підписання правочину. Бажання [PERSON], який має необхідний обсяг цивільної дієздатності, придбати обумовлений транспортний засіб, було добровільним і відповідало його внутрішній волі, а його обізнаність, розуміння та погодження з умовами договору, їх правовими наслідками, підтверджується наявністю власноручного підпису позивача на договорі та додатках до нього, що дає суду підстави зробити висновок, що умови вказаного договору повністю задовольняли позивача та були йому вигідними. Сторони в договорі визначили ті технічні характеристики предмету лізингу, які є необхідними, достатніми й задовольняли їх, що не суперечить вимогам ст.638 ЦК України, ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг». Посилання позивача на відсутність в договорі певних умов також не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки у відповідності до положень ст.6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Також безпідставними є посилання позивача на несправедливість пп.1.4, 5.4, 7.3, 10.15, ст.ст.9, 12 умов договору фінансового лізингу, оскільки з огляду на приписи ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими потрібна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві, проте таких у судовому засіданні не було встановлено. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позивачем та його представником всупереч вимогам ст.ст.58-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів порушення з боку відповідача при укладенні договору фінансового лізингу від 06 січня 2015 року вимог Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших положень чинного цивільного законодавства, даний договір фінансового лізингу відповідає вимогам ст.203 ЦК України й підстав для його недійсності не встановлено, а тому позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Оскільки [PERSON] на підставі п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, спір вирішений не на його користь, то у відповідності до положень ст.88 ЦПК України компенсацію цих судових витрат слід покласти за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed