Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просив визнати пункт 7.12 шлюбного договору недійсним. Позовна заява мотивована тим, що 24 листопада 2005 року між сторонами було укладено шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 24 листопада 2005 року та зареєстровано за № 27464, а 25 листопада 2005 року між ними було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох доньок - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 14 лютого 2014 року рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона шлюб між сторонами було розірвано. 25 листопада 2014 року [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів на дітей [PERSON] обґрунтувала тим, що згідно з умовами пункту 7.12. шлюбного договору позивач має сплачувати аліменти на дітей із розрахунку не менш 200 (двісті) доларів США щомісяця на одну дитину за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України на день виплати. Однак, позивач умови пункту 7.12. шлюбного договору вважає такими, що не ґрунтуються на нормах закону, оскільки, згідно законодавства України, розмір аліментів на дитину визначається, як правило, часткою заробітку (доходу) одного з батьків, а у випадку, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі. Також розмір аліментів визначається батьками за домовленістю або судом. Укладаючи шлюбний договір та визначаючи умови утримання на дітей в пункті 7.12. шлюбного договору, де визначена тверда грошова сума утримання на кожну дитину в розмірі не менше 200 доларів США щомісяця, позивачем не враховано можливі негативні наслідки такого правочину на майбутнє, а саме не враховано, що його доходи можуть суттєво знизитись, що позбавить його можливості виконати зазначений правочин в майбутньому з обєктивних причин, так як, на час укладання шлюбного договору позивач був впевнений, що розмір його доходів, який він мав на той час та розраховував, що буде мати в майбутньому, дозволить йому виконати умови пункту 7.12. шлюбного договору. Як зазначає позивач, на даний час розмір його доходів значно зменшився, а вимога відповідача до позивача про стягнення аліментів на підставі умов пункту 7.12. шлюбного договору ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки виконувати зазначені умови шлюбного договору, а саме сплачувати аліменти на двох дітей в розмірі не менше 400 доларів США щомісяця (тобто не менше 9380,00 гривень за офіційним курсом НБУ станом на 01.04.2015 року), для позивача нереально. На підставі вищенаведеного позивач усвідомив, що ним допущено помилку під час укладення шлюбного договору з відповідачем щодо умов пункту 7.12. шлюбного договору, оскільки не враховано, що можливість виконання цих умов в майбутньому залежить від розміру його доходів, у звязку з чим просить визнати пункту 7.12. шлюбного договору недійсним. Крім того, представники позивача в судовому засіданні зазначили, що національною валютою нашої держави є гривня, а відтак обовязок сплачувати аліменти в доларах США суперечить чинному законодавству.? Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач у свої запереченнях на позовну заяву та в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилася, посилаючись на те, що позовні вимоги позивача являються безпідставними та необґрунтованими, оскільки п.7.12 шлюбного договору, укладеного між сторонами 24.11.2005р. породжує обовязок сплачувати аліменти як чоловіка так і дружини, залежно від того, з ким будуть проживати неповнолітні діти, тому ця домовленість ніяким чином не звужує особисті права позивача, оскільки є двостороннім обовязком. Крім того позивач не надав суду належних доказів допущення ним на час укладання шлюбного договору помилки, оскільки обставина, щодо якої помилилася сторона правочину повинна існувати саме на момент вчинення правочину, а в даному випадку, зі слів позивача, такі обставини виникли набагато пізніше ніж було укладено оскаржуваний шлюбний договір. Разом з тим, відповідач наголосила, що сам позивач за допомогою юристів складав текст шлюбного договору, що спростовує його аргументи відносно наявної помилки. Також відповідач зазначила, що позивач порушує покладені на нього обовязки по утриманню своїх дітей, оскільки з моменту розірвання шлюбу і до теперішнього часу, останній не сплачував жодних коштів на утримання своїх дітей. Крім того, на думку відповідача безпідставними є посилання позивача на ст. 182-184 Сімейного кодексу України, які до існуючих правовідносин не можуть бути застосовані, а також на думку відповідача позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності, оскільки шлюбний договір був укладений 24.11.2005р. З огляду на вказане відповідач просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась. Конверти з копією позовної заяви, копією ухвали про відкриття провадження у справі та судовими повістками поверталися до суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання», що розцінюється судом, як належне повідомлення третьої особи про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 24 листопада 2005 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 24 листопада 2005 року та зареєстровано за № 27464. 25 листопада 2005 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований у Дніпровському відділі реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції, про що було видано свідоцтво серії 1-КГ №007848. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-БК № 066454, виданого 20 вересня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-БК № 178281, виданого 26 червня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, які проживають разом з відповідачем. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 14.02.2014р. у справі № 666/438/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як пояснила в судовому засіданні відповідач та не заперечувалося представниками позивача діти позивача та відповідача на даний час проживають з відповідачем, при цьому в провадженні апеляційного суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за її позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав. Справ про стягнення аліментів з позивача в провадженні судів України на даний час не має. Пунктом 7.12. шлюбного договору від 24.11.2005р. встановлено, що надання утримання для дітей здійснюється тому з подружжя, з ким залишаються діти, за домовленістю між подружжям, але не нижче ніж в розмірі 200 (двісті) доларів США щомісяця на одну дитину за офіційним курсом валют встановленим Національним банком України на день виплати. Дослідивши матеріали справи та надавши юридичну оцінку доказам в їх сукупності суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до частини 2 статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Згідно з частиною 1 статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Частиною 1 статті 92 СК України передбачено можливість укладення шлюбного договору особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (ст. 94 СК України). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 листопада 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 24 листопада 2005 року та зареєстровано за №27464. Відповідно до частини 1 статті 95 СК України якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Таким чином, оскільки 25 листопада 2005 року [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, шлюбний договір від 24.11.2005р. набув чинності 25.11.2005р. Відповідно до частини 1 статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Статтею 93 СК України передбачено, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Відповідно до пункту 1.1. шлюбного договору від 24.11.2005р. цей договір стосується майнових відносин між подружжям, включаючи їх майнові права та обовязки як батьків у разі народження спільних дітей, і поширюється на будь-яке майно та грошові кошти. Інші питання подружнього життя, які б не були повязані з майновими відносинами, вирішуються відповідно до чинного законодавства. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що від шлюбу сторони мають двох спільних дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Як зазначено вище, пунктом 7.12. шлюбного договору від 24.11.2005р. сторони передбачили, що надання утримання для дітей здійснюється тому з подружжя, з ким залишаються діти, за домовленістю між подружжям, але не нижче ніж в розмірі 200 (двісті) доларів США щомісяця на одну дитину за офіційним курсом валют встановленим Національним банком України на день виплати. Звертаючись до суду з позовною заявою про визнання пункту 7.12 шлюбного договору недійсним позивач посилається на те, що ним не враховано можливі негативні наслідки такого правочину на майбутнє, а саме не враховано, що його доходи можуть суттєво знизитись, що позбавить його можливості виконати зазначений правочин в майбутньому з обєктивних причин, а тому позивач вважає, що умови пункту 7.12. шлюбного договору укладені під впливом помилки, оскільки не враховано розміру доходів в майбутньому того з батьків, з якого мають здійснюватись утримання на дітей, у звязку з чим, на даний час, ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Таким чином, наявність чи відсутність помилки при укладанні шлюбного договору позивачем ставиться в залежність від рівня свого матеріального забезпечення, а саме зі зниженням своїх доходів на даний час позивач повязує помилку допущену ним при укладанні шлюбного договору. Однак, такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими та безпідставними виходячи з наступного. Відповідно до частини першої та другої статті 99 СК України сторони можуть домовитися про надання утримання одному з подружжя незалежно від непрацездатності та потреби у матеріальній допомозі на умовах, визначених шлюбним договором. Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов'язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Одностороння зміна умов шлюбного договору та одностороння відмова від шлюбного договору не допускається (ч. 1 ст. 100, ч. 1 ст. 101 СК України). Згідно зі статтею 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В судовому засіданні судом не встановлено обставин, які б вказували на невідповідність пункту 7.12 шлюбного договору вимогам визначеним статтею 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Разом з тим, згідно з частиною 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного суду України в пункті 19 постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив судам , що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, з аналізу вищенаведених правових норм слідує висновок, що зниження рівня доходів позивача, яке має місце на даний час, не може вважатися помилкою при укладанні шлюбного договору. Передбачивши у шлюбному договорі розмір аліментів на утримання своїх дітей з розрахунку 200 (двісті) доларів США щомісяця на одну дитину позивачем допущено власне недбальство, що не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, посилання позивача та його представників на ту обставину, що умови пункту 7.12 шлюбного договору ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, судом до уваги не приймаються, оскільки як зазначено вище обставини щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину, при цьому сам позивач в позовній заяві зазначає, що на час укладення шлюбного договору рівень доходів позивача дозволяв позивачу виконувати пункт 7.12 шлюбного договору. Крім того, шлюбний договір є різновидом правочинів, наслідком укладання якого є виникнення зобовязань у сторін. Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. При цьому, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, в тому числі з посиланням на зниження рівня доходів, не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, посилання представників позивача на ту обставину, що обовязок сплачувати аліменти в доларах США суперечить національному законодавству судом до уваги також не приймаються, оскільки відповідно до частини 2 статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. При цьому, відповідно до частини другої та третьої статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, враховуючи приписи вищенаведених правових норм суд вважає, що здійснення утримання на дітей, згідно шлюбного договору, в доларах США з визначенням грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству, при цьому як уже зазначалося сторона яка здійснює таке утримання не позбавлена можливості, з урахуванням положень пункту 7.12 шлюбного договору, здійснювати утримання у національній валюті за офіційним курсом валют встановленим Національним банком України на день виплати. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено належними засобами доказування правомірності заявленого позову, а відтак останній задоволенню не підлягає. Що стосується посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даною позовною заявою, варто зазначити наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, Пленумум Верховного суду України в абз. 3 п. 11 Постанови №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив судам, про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки правомірність заявлених позовних вимог не доведено позивачем, посилання відповідача на пропуск строку позовної давності в даному випадку судом до уваги не приймається. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed