Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в подальшому уточнивши її, до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Управління державної реєстрації юридичного департаменті Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину-салону, загальною пл. 96, 3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39, укладеного 30 грудня 2009 року між [PERSON], який діяв від його імені на підставі довіреності та [PERSON], [PERSON] за №1714; зобовязати Управління державної реєстрації юридичного департаменті Одеської міської ради скасувати запис у Державному реєстрі правочинів прав власності на нерухоме майно реєстрацію права власності на приміщення магазину-салону, загальною пл. 96, 3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39, на імя [PERSON] та [PERSON]; зобовязати Управління державної реєстрації юридичного департаменті Одеської міської ради вилучити записи про реєстрацію права власності у Державному реєстрі правочинів прав власності на приміщення магазину-салону, загальною пл. 96, 3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39, на імя [PERSON] та [PERSON]; визнати за ним право власності на приміщення магазину-салону, загальною пл. 96, 3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39. Позивач обґрунтовує вимоги тим, що йому на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. 17 грудня 2007 року між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір про іпотечний кредит №1592-ДКФ, згідно з яким Банку було передано в іпотеку вищевказану квартиру, в забезпечення виконання зобовязань за договором про іпотечний кредит від 17 грудня 2007 року за №1592-ДКФ. В подальшому він здійснив реконструкцію вищевказаної квартири шляхом збільшення її площі до 96, 3 кв. м., та отримав відповідний технічний паспорт на нежитлове приміщення магазину-салону, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2008 року за ним було визнано право власності на вказане нежитлове приміщення. Також позивач зазначив, що в 2014 році після звернень до Банку та правоохоронних органів йому стало відомо про те, що 30 грудня 2009 року внаслідок зловмисної домовленості між [PERSON], який діяв від його імені на підставі довіреності та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірного приміщення. Позивач стверджує, що про вказаний правочин йому нічого не було відомо, коштів за належне йому майно він не отримував, та згоду на реалізацію нежитлового приміщення магазину-салону, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39, не надавав. Крім того, позивач також зазначає, що ПАТ «Державний ощадний банк України», як іпотекодержатель спірного майна, ніякої згоди на реалізацію також не надавав. У звязку з вказаними обставинами, [PERSON] вважає, що договір купівлі-продажу спірного приміщення є недійсним на підставі ст. 232 ЦК України. Представник [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, та надала пояснення аналогічні обставинам, викладеним в позовній заяві. Представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину-салону, загальною пл. 96, 3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39, від 30 грудня 2009 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON], [PERSON], був укладений на законних підставах, сторони розуміли суть та зміст вказаного договору. Законність вказаного договору був перевірений та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та підписаний обома сторонами на підставі вільного волевиявлення сторін. В довіреності від 26 грудня 2009 року було чітко зазначено, що [PERSON] діяв від імені [PERSON] та був уповноважений на укладення правочинів з розпорядження магазином-салоном, загальною пл. 96, 3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39. Представник відповідачки також подав заяву про застосування строків позовної давності, як додаткову підставу для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] Представник ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання за ним права власності на приміщення магазину-салону, загальною пл. 96, 3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39, оскільки позивачем було передано в іпотеку Банку саме квартиру [ADDRESS], та реконструкція вказаної квартири без згоди Банку суперечила вимогам п. 4.1.7 іпотечного договору. Інші учасники процесу до суду не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думки сторін та їх представників, повно і всебічно з'ясувавши обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2007 року належала квартира [ADDRESS], загальною пл. 44, 9 кв. м. 17 грудня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено іпотечний договір №2028, згідно з яким Банку було передано в іпотеку вищевказану квартиру, в забезпечення виконання зобовязань за договором про іпотечний кредит від 17 грудня 2007 року за №1592-ДКФ. Згідно вимог п. 4.1.7 іпотечного договору іпотекодавець зобовязаний протягом дії цього договору не провадити будь-які будівельні роботи відносно предмета іпотеки, окрім здійснення поточного, а у разі необхідності капітального ремонту квартири. Всупереч вищевказаним умовам договору [PERSON] здійснив реконструкцію квартири, шляхом збільшення її площі до 96, 3 кв. м., та отримав відповідний технічний паспорт на нежитлове приміщення магазину-салону, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2008 року за ним було визнано право власності на вищевказане нежитлове приміщення магазину-салону. Також судом встановлено, що 30 грудня 2009 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 26 грудня 2009 року та [PERSON], [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу вищевказаного нежитлового приміщення. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №1714, та підписаний обома сторонами власноручно. Жодних застережень у вказаному договорі не передбачено. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.\~Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У судовому засідання було встановлено, що під час підписання договору купівлі-продажу від 30 грудня 2009 року сторони діяли добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їхній внутрішній волі. Таким чином, позивачем не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений внаслідок зловмисної домовленості відповідачів. Тому, вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу не підлягають задоволенню. Оскільки вказаний договір є дійсним, то вимоги позивача щодо зобовязання Управління державної реєстрації юридичного департаменті Одеської міської ради скасувати запис у Державному реєстрі правочинів прав власності на нерухоме майно реєстрацію права власності та вилучити записи про реєстрацію права власності у Державному реєстрі правочинів прав власності на приміщення магазину-салону, загальною пл. 96, 3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39, на імя [PERSON] та [PERSON], є також безпідставними. Також у судовому засіданні доведено, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою ВССУ від 02 вересня 2015 року, було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2008 року в частині визнання за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення магазину-салону, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 39. Так, зі змісту ухвали ВССУ від 02 вересня 2015 року вбачається, що визнання за позивачем права власності на вищевказане нежитлове приміщення є неможливим, у звязку з тим, що здійсненням самовільної реконструкції квартири [ADDRESS], [PERSON] було порушено права ПАТ «Державний ощадний банк України», а саме таку реконструкцію було здійснено без згоди Банку всупереч ст. 9 Закону України «Про іпотеку» та п. 4.1.7 іпотечного договору від 17 грудня 2007 року. У звязку з цим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання за ним права власності на вказане нежитлове приміщення. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У судовому засіданні також доведено, що позивачу лише в кінці 2014 року стало відомо про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, під час звернення до Другого Приморського ВДВС ОМУЮ. Тому, суд вважає, що [PERSON] не було пропущено строк звернення до суду з дійсною позовною заявою. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed