Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні), укладеного між ним та відповідачем. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2010р. на його користь було стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 800000 грн., три проценти річних за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 68000 грн., 1700 грн. судового збору, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 430 грн. вартості оголошення, а всього 870250 грн. 09.04.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого останній отримав право вимоги до [PERSON] про стягнення суми боргу згідно вищевказаного судового рішення. Також позивач зазначив, що 25.04.2013року він підписав довіреність [PERSON] та його представникам, а [PERSON] повинен був розрахуватися протягом 3-х днів, але не зробив цього, тому позивач скасував довіреність. 08.07.2013 року відповідач надав позивачу розписку про виконання своїх зобов'язань, у якій вказано, що договір від 09.04.2013 року про відступлення права вимоги вважати недійсним з 1 червня 2013 року. Рішенням Тетіївського районного на користь [PERSON] стягнуто з позивача 870250 грн. У зв'язку з цим та недодержанням сторонами письмової форми правочину, позивач просить визнати договір про відступлення права вимоги від 09.04.2013 року недійсним. В ході судового розгляду [PERSON] заявлені вимоги підтримав, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, а також зазначив, що між ним та відповідачем 09.04.2013 року був укладений договір про відступлення права вимоги, вони підписали декілька примірників договору, однак, його паспортні дані були вказані невірно. Крім того, позивач пояснив, що на виконання умов договору він видав довіреність на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], для здійснення ними повноважень від його імені щодо стягнення заборгованості за договором позики з [PERSON], однак в подальшому припинив дію довіреності, так як ніхто гроші йому не повернув. Позивач в судовому засіданні підтвердив, що сторони договору від 09.04.2013 року ([PERSON] та [PERSON]В.) особисто підписували його. Крім того, позивач надав суду для огляду декілька примірників вказаного договору. Відповідач [PERSON], який у встановленому порядку повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, а також клопотання, в якому просив відмовити у відкритті провадження у справі. Ухвалою Ярмолинецького районного суду від 07.04.2015 року у вказаному клопотанні відмовлено, розгляд справи продовжено. Суд, заслухавши позивача, дослідивши докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2010 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто з останнього на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 800000 грн., три проценти річних за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 68000 грн., 1700 грн. судового збору, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 430 грн. вартості оголошення, а всього 870250 грн. 09.04.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні), за умовами якого (п.5) останній отримав право вимоги до [PERSON] про стягнення суми боргу згідно вищевказаного судового рішення. Дані обставини підтверджуються рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26.06.2014 року і позивачем підтверджені. 08.07.2013 року відповідач надав позивачу розписку про виконання своїх зобов'язань щодо повернення позивачу заборгованості [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Зокрема, в силу ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповдно до п.12 цієї ж постанови порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України тощо. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] договір про відступлення права вимоги від 09.04.2013 року укладався у письмовій формі. Зокрема, до позовної заяви позивачем додано копію договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) від 09.04.2013 року. Крім того, позивач в судовому засіданні підтвердив, що договір про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) від 09.04.2013 року між ним та відповідачем укладався та особисто підписувався сторонами; позивач також вказав, що було виготовлено декілька примірників договору, які надав для огляду суду. Крім посилання позивача у позові як на підставу визнання недійсним договору про відступлення права вимоги - недодержання сторонами письмової форми правочину (ст.218 ЦК України), позивач у позовній заяві також вказує ту підставу, що у розписці від 08.07.2013 року зазначено, що договір від 09.04.2013 року про відступлення права вимоги вважати недійсним з 1 червня 2013 року. Крім того, позивач у позовній заяві також посилається на ст.651 ЦК України (підстави для зміни або розірвання договору), однак, вимоги про зміну або розірвання договору про відступлення права вимоги від 09.04.2013 року не ставить. Зважаючи на викладене, а також на суперечливість позовних вимог, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 203, 208, 215, 218, 513 ЦК України,

Outcome: dismissed