Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, посилаючись на те, що з серпня 1994 року він почав проживати з [PERSON] однією сім'єю за адресою: Херсонська область, Білозерський район, с. Зарічне, вул. Центральна, 25. В період спільного проживання позивач робив ремонт у спільному житловому приміщенні, вели спільне господарство, господарські справи вирішували разом. З грудня 2016 року стосунки з відповідачем погіршилися і позивача виселяють з квартир № 1 та № 2. У звязку з викладеним, просить суд встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнати квартири № 1 та № 2 , що знаходяться у будинку № 25 по вул. Центральній, в с. Зарічне Білозерського району Херсонської області спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартир № 1 та № 2 , що знаходяться у будинку № 25 по вул. Центральній, в с. Зарічне Білозерського району Херсонської області. [PERSON] подала зустрічний позов, в якому вказує, що в період спільного проживання з [PERSON] придбали легковий автомобіль «Mitsubishi Lancer», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], вважає автомобіль обєктом спільної сумісної власності. На момент подачі позову автомобіль перебуває у користуванні [PERSON] Враховуючи те, що автомобіль є річчю неподільною, просить поділити його між [PERSON] та [PERSON] шляхом присудження [PERSON] компенсації за ? частину автомобіля, що становить 90590,83 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача за первісним позовом підтримали заявлені позовні вимоги, з підстав викладених у ньому. Зустрічний позов не визнав, оскільки вважає що вартість автомобіля необґрунтовано висока. В судовому засіданні позивача та представник позивача за зустрічним позовом позов підтримали, з підстав викладених у ньому. Первісний позов не визнали, оскільки вважають, що квартира не є обєктом спільної сумісної власності, тому що право власності набуте в результаті приватизації. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази подані сторонами, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не оспорюється той факт, що з серпня 1994 року [PERSON] почав проживати однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, разом забезпечували матеріальне становище, всі сімейні та господарські справи вирішували разом. Згідно зі статтею 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Отже, наведені обставини, свідчать про те, що позивач за первісним позовом відповідно до ст. ст.10,60 ЦПК України, довів факт проживання з відповідачем за первісним позовом однією сім'єю, оскільки судом, з досліджених доказів, пояснень сторін встановлено, що сторони спільно проживали, вели спільний побут та господарство з 1994 року по грудень 2016 року. Таким чином, вимога про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про визнання квартир № 1 та № 2 , що знаходяться у будинку № 25 по вул. Центральній, в с. Зарічне Білозерського району Херсонської області спільною сумісною власністю та визнання за [PERSON] право власності на ? частину квартир № 1 та № 2 , що знаходиться у будинку № 25 по вул. Центральній, в с. Зарічне Білозерського району Херсонської області, то необхідно зазначити наступне. За приписами статті 74 СК - якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними; на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За правилами вимог статті 63 СК - дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами ч.1 ст. 69 СК - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За приписами ч. 1 ст. 70 СК - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідності до ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому п.4 ч.1 ст. 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно свідоцтва про право власності на житло від 04 квітня 2005 року, виданого Уповноваженим органом приватизації при Білозерській селищній раді, [PERSON] належить на праві приватної власності квартири № 1 та № 2, що знаходяться у будинку № 25 по вул. Центральній, в с. Зарічне Білозерського району Херсонської області, інших осіб або членів її сімї в свідоцтві не вказано. За положеннями ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Правилами ст. 7 Закону передбачено, що громадяни вправі вільно обирати право приватизувати житло чи ні. Тобто [PERSON], отримавши одноособово у приватну власність вказані квартири від держави без будь-яких порушень закону, є її особистою власністю і в даному випадку відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 57 СК України це нерухоме майно не може розглядатися як спільно нажите майно подружжя. Таким чином, в задоволенні вимог по первісному позову щодо визнання квартир № 1 та № 2 , що знаходяться у будинку № 25 по вул. Центральній, в с. Зарічне Білозерського району Херсонської області спільною сумісною власністю та визнання право власності на ? частину необхідно відмовити. Разом з тим зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В період спільного проживання [PERSON] з [PERSON] було придбано легковий автомобіль «Mitsubishi Lancer», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який було зареєстровано за відповідачем за зустрічним позовом [PERSON], співвласником зазначена [PERSON] Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 09 листопада 2017 вартість автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], ідентификаційний номер JMBSRCS3A9U000472 становить 93033 гривень. Статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ч.1,2 статті 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. За приписами ч. 1 ст. 70 СК - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1,2 ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до розяснень абз.1п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст. 69, 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Сторони у вирішенні питання поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме автомобіля, добровільно у позасудовому порядку не дійшли згоди. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. За таких обставин, суд доходить до висновку, що автомобіль «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер JMBSRCS3A9U000472 є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. При розподілі майна суд залишає у користуванні та власності [PERSON] автомобіль «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер JMBSRCS3A9U000472 вартістю 93033 гривень. На підставі ч. 4 ст. 71 СК України необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю у вартості майна, що є спільною сумісною власністю подружжя у сумі 46516 грн. 50 коп.(93033/2). Таким чином, зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З врахуванням викладеного, з відповідача за первісним позовом на користь позивача мають бути стягнуті судові витрати за сплачений судовий збір в сумі 320 грн. З відповідача за зустрічним позовом на користь позивача мають бути стягнуті судові витрати у сумі 2771 грн. 86 коп., що складається зі сплаченого судового збіру в сумі 640 грн., витрат, повязаних з проведенням судової автотоварознавчої експертизи у сумі 1413 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial