Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою як в своїх інтересах, так і в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та дружини [PERSON], в якій зазначив, що його діду [PERSON] та бабі [PERSON] належала трикімнатна квартира [ADDRESS]. Дід та баба були тяжкохворими, тому його батьки [PERSON] та [PERSON] в листопаді 1996 забрали їх для подальшого догляду на постійне проживання [INFO] по Березовському вїзду у м. Харкові, що належав батькам на праві приватної власності, а позивач вселився у звільнену спірну квартиру. В подальшому позивач уклав шлюб з [PERSON], яка теж вселилась у квартиру. Від шлюбу у них народилися діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які постійно проживають разом з ними. Квартира [ADDRESS] є кооперативною, пайові внески за неї сплачував батько позивача [PERSON], але оформлена квартира була на діда [PERSON] Позивач здійснював у квартирі поточний ремонт, утримував квартиру в належному стані, оплачував комунальні послуги з моменту вселення, тобто з грудня 1996 року. В червні 2015 відповідач [PERSON] повідомила [PERSON], що [PERSON] подарував їй квартиру та запропонувала виселитися з неї, проте такі дії позивач вважає незаконними, оскільки бабусі позивача [PERSON] на праві спільного майна подружжя належала 1/2 частина спірної квартири, спадщину після якої фактично прийняв батько позивача, і з бабусею договір дарування квартири не узгоджувався, як і з службою у справах дітей, хоча в квартирі мешкають малолітні діти. Позивач просить позов задовольнити, визнати за ним, його дружиною та дітьми право користування квартирою № 199 у будинку № 65 по пр. Тракторобудівників в м. Харкові. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення, відповідні обставинам, викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представники відповідача позов не визнали, послались на дійсність договору дарування, та зазначили, що позивач не є членом сімї відповідача, що б давало йому право мешкати разом зі своєю сімєю у спірній квартирі. Крім того є рішення суду, яке набрало законної сили про визнання позивача таким, що втратив право користування спірною квартирою (а.с. 46-48). Третя особа [PERSON], який є батьком позивача, позов підтримав у повному обсязі, послався на незаконність договору дарування, просив позов задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, що не є перешкодою для розгляду справи. Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні обставини: спірною є квартира [ADDRESS], яка належить на праві власності на підставі договору дарування від 15.12.2004 відповідачу [PERSON] (а.с. 62). В спірній квартирі фактично мешкають позивач разом з дружиною [PERSON] та неповнолітніми дітьми [PERSON] і [PERSON], що сторонами не заперечується (а.с. 7, 8, 10). Вказана квартира неодноразово була предметом судових спорів. Так, батько позивача [PERSON] (третя особа у справі) оскаржував, крім іншого, договір дарування спірної квартири, укладений між його батьком [PERSON] та [PERSON], проте рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.10.2012 у задоволенні його позову відмовлено у повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.11.2013 вказане рішення залишено без змін та встановлено, що [PERSON] вселився до квартири з дозволу колишнього власника квартири [PERSON] (а.с. 51-60). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.09.2016 позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задоволений. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.11.2016 вказане рішення залишено без змін (а.с. 74-79). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі наданих доказів судом встановлено, що позивач не є членом сімї [PERSON], яка є власником спірної квартири. Попередній власник житла померлий дідусь позивача [PERSON] розпорядився своєю власністю, подарувавши квартиру відповідачу, тому право користування позивача та членів його сімї спірною квартирою є похідним від права власності на житло попереднього власника [PERSON] Наявність рішення, яке набрало законної сили, про визнання позивача таким, що втратив право користування спірною квартирою унеможливлює визнання за ним права користування цією ж квартирою. Стосовно подання позову в інтересах неповнолітніх дітей та дружини слід зазначити, що згідно ч. 7 ст. 119 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання позову до суду, яка повністю кореспондується з ч. 5 ст. 175 ЦПК України у новій редакції), у разі пред'явлення позову особами, які діють на захист прав, свобод та інтересів іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Інтереси неповнолітніх дітей в суді представляють їх батьки, опікуни або особи, що їх замінюють. Дружина позивача є повнолітньою особою, даних про її недієздатність не має, отже має змогу самостійно звернутися до суду, проте позовну заяву у якості другого позивача вона не підписувала, довіреності на імя позивача на представництво її інтересів останнім не надала, отже підстав для звернення позивача до суду в інтересах дружини немає. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б доводили його право користування спірною квартирою, тому суд вважає, що останній вимог ст. 81 ЦПК України не дотримався, в звязку з чим позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню. Щодо посилань представника відповідача про пропуск строку звернення до суду з позовом, як на підставу для відмови у його задоволенні (а.с. 39-40), суд вважає, що застосування наслідків пропуску такого строку можливе в разі встановлення порушення прав позивача. За відсутності доказів порушення прав позивача суд має ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову по суті. Оскільки судом встановлено недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові, підстав для застосування строків позовної давності немає.

Outcome: dismissed