Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, вказавши, що 21.02.2013 р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позичальник передав у користування позичальнику 3200 євро, що по курсу на той час складало 30000,00 грн. на безпроцентній основі для потреб бізнесу, на підтвердження чого останній надав розписку. Відповідач не виконав обов`язку по поверненню коштів до 31.09.2014 р., але не заперечуючи боргу в сумі 3200 євро поступово повертав кошти у валюті позики: 50 євро в серпні 2015 р., 50 євро в 24.09.2015 р., 100 євро 29.02.2016 р., 50 євро 01.07.2017 р., 50 євро було повернуто 15.02.2017 р. через дружину позивача [PERSON] , про що робилися відмітки на зворотньому боці розписки. Станом на дату останнього повернення 15.02.2017 р. залишок боргу становить 2900 євро, про що зазначено на зворотньому боці розписки. Решту коштів відповідач не повертає. З 15.02.2017 р. по 22.01.2017 р. позивачем нараховано 3 % річних від суми боргу 2900 євро у розмірі 254 євро. Позивач просить стягнути з [PERSON] суму позики у розмірі 2900 євро та 3 % річних від користування коштами у розмірі 254 євро, судовий збір та судові витрати. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, направив заяву про застосування строків позовної давності. Вказав, що востаннє повернення [PERSON] позики відбувалося 29.02.2016 р., про що є підпис на зворотній стороні розписки. Написання на зворотній стороні розписки власноручного напису « [PERSON] 50 Є (15.02.2017 р.) передала [PERSON] Остаток 2900 Є» не відповідає дійсним обставинам справи. Враховуючи, що позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення коштів із пропуском встановленого строку позовної давності, позивач просить застосувати позовну давність у спорі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: судом об`єктивно встановлено, що 21 лютого 2013 року між\~\~ [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 30000,00 грн. та зобов`язався повернути їх до 31.08.2014 р. Свої зобов`язання відповідач виконав частково, зокрема згідно даних, які містяться на зворотньому боці розписки, [PERSON] повернув 50 євро в серпні 2015 р., 50 євро 24.09.2015 р., 100 євро 29.02.2016 р. Повернення 50 євро 15.02.2017 р. через [PERSON] , запис про що міститься на зворотньому боці розписки, відповідачем заперечується, доказів тому, що вказані кошти [PERSON] надавав [PERSON] , на повернення позики від 21.02.2013 року, до суду не надано. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 15 січня 2020 року у справі № 758/7747/13-ц Проте у спірних правовідносинах за умови договору позики [PERSON] отримав у власність від [PERSON] 30000,00 грн., які і зобов`язався повернути. Грошового еквіваленту вказаного зобов`язання у євро у сумі 3200 умови, а також зобов`язання щодо повернення позики у євро, договір позики не містить. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі було укладено договір позики на суму 30000 гривень, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, які зобов`язався повернути до 31 вересня 2014 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суд уз вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки [PERSON] останнє повернення позики здійснив 29.02.2016 року, а [PERSON] звернувся до суду з позовом 21 січня 2020 року, про що зробив відповідну заяву, суд вважає, що строк звернення до суду про захист свого порушеного права сплив, що є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення коштів за договором позики. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed