Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати: недійсним рішення 24 сесії ІV скликання Тетіївської міської ради від 13.01.2005 року №243 про визнання права власності за [PERSON] на земельні ділянки площею 0.1000га з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, та площею 0.1882га з цільовим призначенням -ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0.1000га з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0.1882га з цільовим призначенням -ведення особистого селянського господарства. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] в порушення вимог п. «а» ч.4 ст.83 ЗК України, самовільно заволодів землями загального користування, до яких відносяться землі [ADDRESS], а третя особа: Тетіївська міська рада при розгляді клопотання відповідача про приватизацію земельних ділянок не звернула увагу на дану обставину, тому прийняла незаконне рішення, надавши дозвіл на розроблення проекту землеустрою що відведення земельних ділянок, що привело до порушення його права в користуванні землями загального призначення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю Архангельський А.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Порхун О.П. позовні вимоги не визнала, посилаючись на відзив. (а.с.35-56). Представник третьої особи Тетіївської міської ради Складена Н.М. заперечує проти позову, посилаючись на пояснення. (а.с.64-65). Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, третьої особи, свідка [PERSON], дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.1000га, розташованої за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. (а.с.13). Відповідач [PERSON] є власником земельних ділянок площею 0.1000га та площею 0.1882га, розташованих за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копіями Державних актів на право власності на земельні ділянки серії [NUMBER] та серії [NUMBER].(а.с.39-40). Вказані земельні ділянки передано безкоштовно у власність на підставі рішення №243 двадцять четвертої сесії ІV скликання Тетіївської міської ради Тетіївського району Київської області від 13 січня 2005 року, що підтверджується Витягом з рішення №243 двадцять четвертої сесії ІV скликання Тетіївської міської ради Тетіївського району Київської області від 13.01.2005 року «Про передачу громадянам у власність земельних ділянок». (а.с.66). Із Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, наданих відповідачу [PERSON] 01.03.2018 року, вбачається, що відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2012 року №1051, не зареєстровані. (а.с.41-46). Між земельними ділянками позивача та відповідача є ділянка, яка є землею загального користування. Із пояснень позивача вбачається, що станом на 1998 рік ширина дороги (земля загального користування) між земельними ділянками його та відповідача становила 6м, проте станом на лютий місяць 2018 року дана ширина становить 4.78м, а в кінці - 6.17м, що підтверджується Витягом з програми «Діджіталс». Тому, вважає, що Тетіївською міською радою відповідачу незаконно передано в приватну власність близько 40кв.м земель загального користування. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено статтями 78,81,116 Земельного кодексу України. Відповідно до ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Рівність умов захисту прав власності на землю передбачено нормами ст. ст. 21,55 Конституції України та ст.152 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Як встановлено судом, позивач просить захистити своє право на землю загального користування шляхом визнання недійсним рішення 24 сесії ІV скликання Тетіївської міської ради від 13.01.2005 року №243 про визнання права власності на земельні ділянки та визнання недійсними Державних актів на право власності на земельні ділянки. Особливістю цього способу захисту є те, що відповідачами виступають органи, наділені владними повноваженнями (органи місцевого самоврядування, органи виконавчої влади). Однак, в даному позові позивач пред'являє лише вимоги до відповідача [PERSON] Відповідно до ст.51 ЦПК України, позивач не надав суду клопотання про залучення до участі в справі Тетіївську міську раду, як співвідповідача. Посилання позивача на Акт виносу в натуру вісей житлового будинку та господарських споруд від 20.11.1998 року та лист відділу містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури Тетіївської районної державної адміністрації від 29.11.2017 року №81, як на докази про те, що Тетіївська міська рада при розгляді клопотання відповідача про приватизацію земельних ділянок не звернула увагу на ту обставину, що відповідач самовільно заволодів землями загального користування, до яких відноситься вул.Сонячногірська (ширина якої становила 6м), прийняла незаконне рішення, надаючи дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, суд не вважає належними та допустимими доказами, оскільки, вони не підтверджені відповідними документами. Дані посилання також спростовуються поясненнями представника Тетіївської міської ради, яка вказує, що жодною технічною документацією спірній земельній ділянці не встановлено статусу дороги, державні акти відповідачу були видані міською радою у межах повноважень та у спосіб, встановлений законом. Отже, надані суду документи не дають необхідної інформації щодо спірної ділянки, яка є землею загального користування, зокрема, чи це дорога, чи проїзд, її розміри. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, і суд, діючи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, не вправі на власний розсуд визначати статус спірної ділянки. Відповідно до ч.4 ст.83 ЗК України, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Враховуючи, що спірна земля, є землею комунальної власності, тому вирішення питання щодо параметрів даної ділянки є компетенцією Тетіївської міської ради, оскільки, планування територій населеного пункту, в тому числі, доріг, проїздів, затверджується міською радою. Належних доказів звернення позивача у встановленому законом порядку до Тетіївської міської ради щодо вирішення питання щодо статусу даної землі загального користування, її параметрів, суду не надано. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На виконання вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, позивач належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо порушення його права саме відповідачем [PERSON], суду не надав. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, матеріалів справи, аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи, що позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено порушення відповідачем його законних прав, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання недійсним рішення 24 сесії ІV скликання Тетіївської міської ради від 13.01.2005 року №243 про визнання права власності на земельні ділянки та визнання недійсними Державних актів на право власності на земельні ділянки, відсутні, тому, в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Щодо вирішення вимоги представника відповідача адвоката Порхун О.П., зазначеної у відзиві, про стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000гривень, то, суд вважає наступне. Відповідно до п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, до яких, зокрема відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст.137 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Факт надання відповідачу правничої допомоги підтверджується: договором про надання правової допомоги від 28.02.2018 року; ордером серії [NUMBER]; розрахунком понесених витрат на правову допомогу; квитанцією до прибуткового касового ордера №2 від 07.03.2018 року про сплату [PERSON] 5000грн. Однак, представником відповідача адвокатом Порхун О.П. в наданому розрахунку не зазначено здійснених нею витрат по кожному вказаному опису наданих послуг, тому, в задоволенні понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000грн. необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed