Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання договору дарування 1/2 частки квартири недійсним. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивачем в порядку спадкування за законом було отримано у власність квартиру в м. Києві, що знаходиться [ADDRESS]. Це підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане 07.06.12р. за № 1-1379 та зареєстроване в Спадковому реєстрі за № 52014340. В позовній заяві позивач також вказує, що між сторонами було розірвано шлюбу за рішенням суду від 26.01.16р., від якого у позивача та відповідача є спільна дитина - [PERSON] В інтересах спільної дитини 06.11.15р. було укладено між сторонами договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] Як зазначає позивач, вказаний договір дарування було укладено з умовою, що відповідач не буде в подальшому претендувати на отримання у власність автомобіля DACIA LOGAN 2007 р.в., який був придбаний в період перебування сторін у шлюбі. В порушення вказаної обіцянки даної відповідачем, автомобіль став предметом розподілу, після розірвання шлюбу, в судовому порядку. Відтак, як стверджує позивач, договір дарування спірної частки квартири було укладено шляхом введення в оману позивача, а його майнові права та інтереси порушено. За таких обставин позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору дарування 1/2 частки квартири недійсним. У зв'язку з тим, що спір про право, який є предметом розгляду зачіпає права та майнові інтереси неповнолітньої дитини, судом було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували. Представник Органу опіки та піклування просила суд ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем, яка діяла як законний представник неповнолітнього сина - [PERSON], 06.11.2015р. було укладено договір дарування частки квартири № 4, що знаходиться в [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 1653 (а.с. 5). Як вбачається зі змісту п. 6 Договору позивач на момент підписання договору, стверджував, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (а.с. 5). Одночасно, як вбачається зі змісту Договору, сторони діючи вільно, свідомо і добровільно, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір (в тому числі, щодо недійсності договору) уклали договір дарування 1/2 частки квартири № 4, що знаходиться в [ADDRESS], про що відповідно свідчать підписи сторін здійснені ними на договорі та відповідний посвідчувальний напис нотаріуса (а.с. 5). В судовому засіданні були задоволені клопотання сторін щодо допиту в якості свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON] Покази вищевказаних осіб суд не приймає до увагу, адже в них не міститься відомостей щодо обставин укладення договору дарування, вони не спростовують і не підтверджують обставини викладені в позовній заяві. В своїх запереченням на позовну заяву відповідач зазначає, що жодних обіцянок щодо автомобіля та порядку його користування не давала, перешкод у користуванні відповідачем квартирою не чинить, а позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на жодному об'єктивному доказі, який би свідчив про факт введення позивача в оману при укладенні спірного договору дарування. Ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно п. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У відповідності до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. П. 8. Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. П.19 вказаної Постанови регламентує, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. П.20 Постанови вказує, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В порушення вказаних положень, позивачем у судовому засіданні не надано жодного доказу, який би підтверджував факт введення його в оману при укладенні договору дарування, а відтак позовні вимоги є такими, що не мають підтвердження, та є недоведеними. На підставі викладено, та ст.ст. 11, 202, 203, 215, 216, 717, 719 ЦК України,

Outcome: dismissed