Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення грошових коштів у вигляді витрат, які нею понесені на оплату комунальних послуг, будівельні матеріали та ремонтні роботи, проведені в квартирі відповідача. В позовній заяві вказала, що мати відповідача подарувала їй у 2000 році ? частки квартири [ADDRESS]. Вона проживала в цій квартирі, а відповідач, будучі власником ? частки цієї квартири, ніколи витрат за комунальні послугам не ніс, ремонтні роботи не проводив. Вона з 2000 року по теперішній час понесла витрати за теплову енергію у розмірі 8244,11 грн., за квартирну плату у розмірі 7213,84 грн. та здійснила ремонтні роботи та поліпшення в квартирі, на що витратила 31906,60 грн. Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 21.07.2011 року, визнано недійсним договір дарування квартири від 20.05.2000 року, згідно якого мати відповідача подарувала їй ? частки вказаної квартири та встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті його матері та за ним визнано право власності на ? частки цієї квартири. Оскільки договір дарування був визнаний недійсним з часу його укладання та власником квартири [ADDRESS], на теперішній час є відповідач, то просила стягнути з нього понесені нею витрати на утримання його майна та його поліпшення. У подальшому зменшила розмір позовних вимог та просила стягнути з відповідача витрати за теплову енергію у розмірі 8244,11 грн., за квартирну плату у розмірі 7213,84 грн. та витрати на будівельні матеріали та роботи у розмірі 28211 грн. Позивач у судовому засіданні підтримала змінені позовні вимоги у повному обсязі на підставах, вказаних в позовній заяві, та просила їх задовольнити. Суду додатково пояснила, що вона проживала в квартирі [ADDRESS] з 2000 року по час подачі вказаного позову, відповідач в квартирі не проживав, витрати за її утримання не ніс. Квартира була в незадовільному стані, тому вона здійснила ремонт в квартирі, але у відповідача дозвіл на проведення в квартирі ремонту вона не отримувала, хоча знала, що йому належить ? частки квартири. Представник позивача у судовому засіданні підтримав змінені позовні вимоги на підставах, вказаних в позовній заяві, та просив їх задовольнити. Суду додатково пояснив, що позивачка несла витрати за комунальні послуги за період з 2000 року по квітень 2013 рік без достатньої на то підстави, але ці витрати повинен був нести власник квартири - відповідач. Оскільки договір дарування спірної квартири був визнаний недійсним, то застосовується подвійна реституція та сторона повинна повернути все, що вона отримала за цим правочином. Відповідач незаконно збагатився на суму, понесених позивачем витрат на ремонт квартири. Вважав, що строк позовної давності не пропущений, оскільки про порушення свого права позивач дізналася лише після визнання договору дарування недійсним. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та суду пояснив, що він отримав у спадщину після смерті свого батька ? частку квартири [ADDRESS], але в ній не проживав, ремонтні роботи в ній не здійснював, чи здійснювала позивачка ремонт, йому невідомо. У 2000 році він бачив квартиру, коли ночував у матері, стан квартири був нормальний. У 2009 році він дізнався, що його мати подарувала ? частки квартири позивачці. З 2000 року по 2012 рік він приїжджав до квартири, але позивачка його не впускала та він знав, що вона проживала в цій квартирі. Представник відповідача позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволені з тих підстав, що невірно застосовані як підстава позову статті 1212 та 1213 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач не є набувачем майна позивачки, відсутня правова підстава вважати, що відповідач безпідставно набув майно, оскільки саме його право власності було порушено. Позивачка проживала в квартирі, оскільки вважала себе її власницею, а утримання майна покладається на власника цього майна. Крім того позивач є недобросовісним набувачем, проводила ремонт в квартирі, в якій сама проживала, а не для того щоб зберегти майно. Позивач не надала доказів того, що квартира потребувала ремонту, що вона була без вікон, дверей та іншого майна, або вони були в непридатному для використання стану. Відповідач не сплачував витрати за надання послуг теплопостачання та квартирну плату, але й не проживав у вказаній квартирі з 2000 року та по теперішній час, оскільки позивач до теперішнього часу не повернула квартиру відповідачу. Крім того, з 01.03.20012 року позивачка втратила право власності на квартиру,оскільки подарувала її онуку. Просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки вважала, що він почав спливати з часу, коли позивач почала сплачувати витрати за комунальні послуги, а саме з 2000 року. Просила стягнути з позивача на користь відповідача сплачені останнім витрати за представлення його інтересів представником в суді в сумі 3000 грн. Суд вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши висновок судової будівельно-технічної експертизи, письмові докази, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 21.07.2011 року, яке набрало законної сили 28.11.2011 року, позивачу на підставі договору дарування від 20.05.2000 року, укладеного з матір'ю відповідача, [PERSON], належала ? частини квартири [ADDRESS]. У зв'язку із тим, що мати відповідача, [PERSON], при укладенні договору дарування належної їй частки квартири не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки виявляла стійкій хронічний психічній розлад - хронічний алкоголізм постійної форми пияцтва з деградацією особистості за алкогольним типом (психічні та поведінкові розлади в наслідок вживання алкоголю, синдром залежності, договір дарування вказаної квартири був визнаний судом недійсним та за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на ? частки цієї квартири.(а.с. 128-130). Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав № 35826333 від 12.10.2012 року, [PERSON] на підставі рішень Жовтневого районного суду № 2-105/11 від 21.07.2011 року та № 2/0519/2225/2012 від 29.08.2012 року, належить ? частки квартири [ADDRESS]. (а.с.133). Відповідачу згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2002 року належала ? частина вказаної квартири. Як встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04.07.2013 року, яке набрало законної сили, про що сторони не заперечували, квартиронаймачем квартири [ADDRESS], була [PERSON], яка також зареєстрована та проживає в цій квартирі. З 2000 року у вказаній квартирі проживала позивачка, яка користувалася квартирою, та послугами теплопостачання, несла з цього приводу витрати, та на час вирішення даної справи не повернула відповідачу квартиру, останній в цій квартирі не проживав, про що сторони не заперечували. Позивачем, у вказаній вище квартирі, було проведено ремонт, на який вона витратила 28211 грн., що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 12.12.2013 року. (а.с.189-196). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно наданих позивачем квитанцій, позивач сплачувала витрати з теплопостачання та квартирної плати по квартирі [ADDRESS] за період з 2002 року по листопад 2012 року.(а.с. 6-112). Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. П. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначає, що саме споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо утримання на балансі та/або управління майном приймається відповідно до закону. Згідно ч. 1- 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Оскільки між позивачем та відповідачем не існувало домовленості щодо утримання квартири, позивачка користувалася всією квартирою, в тому числі й частиною квартири, яка належала відповідачу, як споживач житлово-комунальних послуг та сплачувала за квартирну плату з розрахунку на одну особу, тобто за себе, оскільки саме вона була зареєстрована в квартирі, послугами теплопостачання користувалася також як споживач, самостійно, то суд вважає, що її вимоги щодо стягнення з відповідача витрат, які вона понесла у зв'язку з оплатою послуг, які вона ж і споживала, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач та її представник як на підставу позову посилалися на ст. 1212 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Але відповідач отримав у власність ? частку вищезазначеної квартири згідно свідоцтва про право власності на спадкове майно, а ? частки квартири згідно судового рішення від 21.07.2011 року, які відповідно до ст. 11 ЦК України є правовими підставами виникнення права власності відповідача. Крім того, як було встановлено рішеннями Жовтневого районного суду від 21.07.2011 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на ? частки квартири та від 04.07.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення, саме право власності [PERSON] на спірну квартиру було порушено з боку [PERSON] Статтею 151 ЖК УРСР передбачені обов'язки власника по забезпеченню схоронності жилого будинку (квартири), та в частині першій зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Відповідно до ч. 3 ст. 390 ЦК України, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Позивачем та її представником не доведено, що витрати, які позивач понесла у зв'язку із ремонтом квартири, були спрямовані саме на збереження майна відповідача, а не поліпшення умов проживання позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Позивач не є добросовісним набувачем частки спірної квартири, оскільки отримала у власність ? частки квартири внаслідок вчинення правочину, який був в подальшому визнаний недійсним з підстав того, що [PERSON] скористалася станом дарувальника, а саме матері відповідача, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Крім того, суд не бере до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи від 12.12.2013 року, яким встановлена сума вартості робіт з урахуванням матеріалів, виробів та конструкцій та їх зносу у сумі 28211 грн., оскільки для застосування ч. 4 ст. 390 ЦК України про право добросовісного володільця на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилась вартість майна, необхідно стягувати не всю суму витрат, а витрати у сумі, на яку збільшилася вартість майна, але представник позивача та позивач відмовилися проводити експертизу для визначення суми, на яку збільшилася вартість всієї квартири. Таким чином суд вважає, що і в цій частині позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню Що стосується заяви представника відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності, то суд вважає, що такий строк позивачем не пропущений, оскільки відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач вважала, що її право порушено з часу ухвалення рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 21.07.2011 року, яким було визнано недійсним договір дарування ? частки спірної квартири, але оскільки суд при даному розгляді справи, встановив, що права позивача відповідачем не порушені, то суд вважає необхідним відмовити в заяві представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача судові витрати стягненню не підлягають, оскільки в позовних вимогах суд відмовляє в повному обсязі. Що стосується судових витрат відповідача, які він сплатив своєму представнику [PERSON], то суд у їх стягненні з позивача на користь відповідача відмовляє з наступних підстав. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. [PERSON] допущена до участі в розгляді справи як особа, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду не була, та здійснювала представництво інтересів відповідача згідно договору (а. с. 200), тому, відсутні правові підстави стягувати витрати на правову допомогу на користь відповідача. На підставі ст. ст. 261, 390, 1212-1213 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: dismissed