Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив визнати за ним право власності на 21/100 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що йому на підставі договору купівлі-продажу № Н2-248 від 01.06.1995 року та договору дарування реєстровий № 5-1464 від 03.03.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Лучкіною І.М., належить на праві власності 79/100 частин квартири [ADDRESS]. В зазначеній квартирі позивач проживав разом зі своїми батьками [PERSON] (померлою [INFO] року ) та [PERSON] (померлим [INFO] року) з 01.06.1995 р., а починаючи з 26 квітня 2001 р., з моменту набуття його батьками права власності на 49/100 спірної квартири, користуються всією квартирою одноособово. Ні до їх вселення в зазначену квартиру, ні після, 21/100 частинами зазначеної квартири крім них ніхто не користувався, нікому на праві власності зазначена квартира не належала та не належить. Позивач вважає, що він має право вимоги визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги. Представник Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи. Суд за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку. Суд, вислухав пояснення позивача, перевірив матеріали справи, приходить до наступного. В судовому засіданні встановлені наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідношення. На підставі договору купівлі-продажу № Н2-248 від 01.06.1995 року та договору дарування реєстровий № 5-1464 від 03.03.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Лучкіною І.М., належить на праві власності 79/100 частин квартири [ADDRESS] / а. с. 7, 9 / Згідно наданій суду довідки зазначеній квартирі позивач проживав разом зі своїми батьками [PERSON] (померлою [INFO] року ) та [PERSON] (померлим [INFO] року). 21/100 частини квартири літ. [ADDRESS] ні за ким не зареєстровані. Вказаний будинок [ADDRESS] складається з 4 - х кімнат, кімнатами літ. 2-1, літ.2-2 площею відповідно 13,2 кв.м. та 16,4 кв.м. користувався [PERSON], а кімнатами літ. 3-1, літ.3-2 користувались батьки [PERSON] за життя / а. с. 14 /. Таким чином, об'єктом нерухомого майна яким позивач фактично володіє, та на яке просить визнати право власності за давністю володіння, є 21/100 частина квартири [ADDRESS], інші 79/100 частин зазначеного об'єкту нерухомості знаходиться у власності позивача. [PERSON] зі своїми вже померлими батьками володіє об'єктом нерухомого майна від початку купівлі їм 30/100 частин спірної квартири, тобто починаючи з 01.06.1995 року, володіє публічно та відкрито, сплачує комунальні послуги, здійснює поточні та капітальні ремонти. Загальний строк володіння складає понад 10 років (з 1995року), та починаючи з 01.01.2001 року складає повних 10 років та 3 роки і 11 місяців. Об'єкт нерухомого майна не відноситься до категорії «безхазяйне нерухоме майно» та «відумерла спадщина». Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, становлять три складові: право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч.4 ст. 344 ЦКУ). Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Кодексу він набирає чинності з 1 січня 2004 року Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати тільки після 1 січня 2001 року. Отже, правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном (в тому числі нерухомим) почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, починається з 01.01.2001 року. У роз'ясненнях Міністерства юстиції України від 13.10.2011 року «Про деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» зазначене наступне. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року №1952-І передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб. Відповідно до пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №703 від 22 червня 2011 року документам, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема є рішення суду,що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. На підставі ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник або інша заінтересована особа мають право звернутися до суду за забезпеченням права власності, пов'язаних з усуненням перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцеві здійснювати в повній мірі та беззаперечно свої права володіння та розпорядження майном. З урахуванням наведеного, [PERSON] має право на звернення до суду, в порядку ст.344 ЦК України, з вимогою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved