Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення вимог просить стягнути з ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 9568,00 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 49517,42 грн. та компенсацію в розмірі 3220,00 грн., а всього 62305,42 грн. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначав, що він працював на ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» з 1963 року; 30.09.2013 звільнений на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату), до теперішнього часу не отримав остаточний розрахунок, залишок заборгованості підприємства складає 9568,00 грн. Позивач неодноразово звертався із заявами з вимогою виплатити заборгованість по заробітній платі, однак відповіді не отримав. Позивач також просить виплатити йому середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з дня звільнення - 30.09.2013 за 19 місяців в розмірі 49517,42 грн., посилаючись на те, що підприємством порушені строки проведення остаточного розрахунку із ним. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» - Луценко О.І. у судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] був звільнений 30.09.2013, однак в цей день покинув територію підприємства, не дочекавшись остаточного розрахунку, із заявами щодо виплати йому належних сум не звертався. 30.12.2013 підприємством здійснювались виплати заробітної плати, однак і тоді [PERSON] не з'явився до каси підприємства, а тому належні йому кошти були повернуті до банку та за депоновані на банківському рахунку. Для отримання належних позивачу грошових коштів, останньому необхідно лише звернутися із заявою до підприємства, а тому позов заявлено безпідставно, підприємство не має нести відповідальність за затримку розрахунку, в задоволенні позову просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 17.10.1963 працював в ДП «Завод ім.. В.О. Малишева»; 30.09.2013 звільнений на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату) наказом ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» № 185. Згідно довідки, наданої ДП «Завод ім.. В.О. Малишева», від 13.07.2015 за № 687, розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] на день звільнення 30.09.2013 становив 9936,78 грн. В січні 2014 року [PERSON] отримано компенсацію в розмірі 21,05 грн., в лютому 2014 року [PERSON] через касу підприємства отримала лікарняні в розмірі 368,65 грн. В грудні 2013 року проводилась виплата заробітної плати [PERSON] в розмірі 9568,13 грн., однак останній не з'явився до каси підприємства для отримання грошових коштів, а тому вони були задепоновані. В даній довідці також вказано, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 118,80 грн., середньомісячна - 2606,18 грн. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, якщо працівник в день звільнення не працював, то всі суми, що належать йому від підприємства, мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В день звільнення 30.09.2013 [PERSON] працював, на підприємстві перебував, що не оспорюється сторонами, а також підтверджується матеріалами справи. При цьому суд оцінює критично позицію представника відповідача, про те, що працівник, який раніше покинув територію підприємства, вважається таким, що в день звільнення не працював, а тому остаточний розрахунок із ним має проводитися лише за умови наявності вимоги працівника. Враховуючи викладене, суд вважає, що ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» саме 30.09.2013 мало здійснити остаточний розрахунок із [PERSON] та виплатити належні йому до виплати суми. В порушення положень ст.. 116 КЗпП України ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» свій обов'язок щодо проведення розрахунку із звільненим працівником не виконало. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, що встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до ст.. 117 КЗпП України, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. З наданих суду документів вбачається, що належні до виплати [PERSON] грошові кошти в розмірі 9568,13 грн. як заборгованість по заробітній платі в грудні 2013 року перебували в касі підприємства, однак у зв'язку із тим, що [PERSON] не з'явився на підприємство, 30.12.2013 за депоновані на банківському рахунку ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» із цільовим призначенням - заробітна плата [PERSON] У судовому засіданні представник ДП «Завод ім. В.О. Малишева» не надав суду належних обґрунтувань не проведення підприємством розрахунку із [PERSON] за період з дня звільнення і до дату переведення його заробітної плати на депонент підприємства. За таких обставин суд вважає, що підприємство має виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.10.2013 по 30.12.2013 (три місяці), який складає 7818,54 грн. Що стосується вимоги [PERSON] про стягнення компенсації в розмірі 3220,00 грн., то в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки вирахований відповідно до ст.. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст.. 1 Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» розмір компенсації був отриманий [PERSON], який цей факт підтвердив. Заявлені [PERSON] позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволення в повному обсязі, вимоги щодо стягнення середнього заробітку час затримки розрахунку - частковому задоволенню. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до положень ст.. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial