Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про визнання недієздатною його матері - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] . В заяві зазначає, що після досягнення 80-річного віку у матері почали проявлятися серйозні психічні відхилення, викликані особливостями похилого віку, що проявляється у вигляді: манії переслідування, манії злодійства (їй постійно здається, що за нею стежать, у неї крадуть, їй погрожують; мати перетворила квартиру у смітник, постійно зносить різний непотріб та сміття до квартири, заперечує проти прибирання, обстановка в квартирі не відповідає будь-яким санітарним нормам, що унеможливлює не лише спільне проживання з нею в одній квартирі, а й порушує права інших мешканців багатоквартирного будинку. Його мати, через похилий вік та свій психічний стан не розуміє значення своїх дій, хоча відмовляється від сторонньої допомоги, в тому числі медичної, оскільки вважає, що всі їй бажають завдати шкоди. Провести медичне та психічне обстеження, а тим більше лікування особи без її згоди юридично неможливо. Під час консультації з лікарями щодо стану здоров`я матері, йому пояснили, що значного покращення психічного стану матері для можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними не відбудеться. Однак вона потребує медичної допомоги, тому що без неї її стан може значно погіршуватись. Вищевикладені обставини свідчать про наявність психічного розладу у матері, що істотно впливають на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, тому потребує щонайменше обстеження у лікарів-психіатрів та призначення відповідного лікування. В подальшому для захисту та реалізації прав [PERSON] необхідно визнати її недієздатною та встановити над нею опіку. [PERSON] просить визнати його матір [PERSON] , [INFO] , недієздатною внаслідок психічного захворювання, та призначити його її опікуном. Заявник в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд та вирішення питання про призначення у справі експертизи і примусове направлення підекспертної особи для проведення експертизи без його участі. Розгляд справи за відсутності учасника справи відповідає положенням ч.3 ст.211 ЦПК України. Представник зацікавленої особи - районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району в судовому засіданні відніс рішення по справі на розсуд суду. В процесі розгляду справи представник заперечувала проти направлення особи для примусового проведення експертизи. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію заявника, заслухавши пояснення представника зацікавленої особи та лікаря-психіатра, суд вважає, що заява не підлягає задволенню з наступних підстав. Відповідно до ст..39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного захворювання не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (п.2 ч.1 ст.105 ЦПК України). Згідно ст.298 ЦПК України, суд за наявності достатніх даних про психічний розлад фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну екпертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 19.12.2018 р. було відкрито провадження та 01.02.2019 р. призначено судово-психіатричну екпертизу [PERSON] , 1937 р.н., провадження у справі було зупинено. Листом КУ «Запорізька обласна психіатрична лікарня» від 29.05.2019 р. ухвалу суду від 01.02.2019 р. повернуто без виконання, оскільки [PERSON] на засідання комісії не з`явилась. 05.06.2019 р. у справі було відновлено провадження, справу призначено до судового розгляду на 03.09.2019 р. 03.09.2019 р. [PERSON] подав заяву про вирішення питання про примусове доставлення [PERSON] для проведення експертизи, оскільки вона категорично відмовляється їхати до експертної установи. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п. «е» цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Європейський суд з прав людини вказав на те, які вимоги повинні бути дотримані, щоб затримання особи, як душевнохворої відповідало вимогам ст.5 Конвенції: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. У відповідності до «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17 грудня 1991 року в принципі 6 зазначено, що «будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному заклад у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4, наведеного вище, що ця особа страждає на психічне захворювання, і визначить, що: (а) внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або (б) у випадку особи, чиє психічне захворювання є тяжким, а розумові здібності ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. Лікар-писхіатр, який був викликаний в судове засідання на підставі ч.2 ст.298 ЦПК України, надав пояснення, що ознайомившись з матеріалами справи не вбачає виключних підстав для примусового направлення [PERSON] до лікарні для проведення експертизи. Психіатричний огляд особи за умов, визначених ЗУ «Про психіатричну допомогу» можливий у порядку, визначеному ст.ст.339-342 ЦПК України. Враховуючи, що до заяви про визнання [PERSON] недієздатною [PERSON] надано лише письмові пояснення осіб щодо стану здоров`я [PERSON] , відсутність будь-якої медичної документації, яка б підтверджувала виключну необхідність направлення особи до психіатричного закладу для проведення експертизи в примусовому порядку, позицію лікаря-психіатра та представника зацікавленої особи в процесі розгляду справи, суд не встановив підстав для направлення [PERSON] на судово-медичну експертизу у примусовому порядку, внаслідок чого неможливо провести відповідну експертизу, що є підставою для відмови в задволенні заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed