Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилою квартирою №12 в буд.20 по вул.Паркова м.Білицьке Добропільського району Донецької області. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він відповідно до рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССТ №608286 є власником квартири [ADDRESS]. 10 серпня 2011 року у цій квартирі було зареєстровано дружину сина позивача, [PERSON], яка з червня 2015 року і по теперішній час в цій квартирі не проживає, знімає квартиру за адресою: [ADDRESS]. Так як відповідачка більше одного року не проживає в даній квартирі, не сплачує за комунальні послуги та не приймає участі в утриманні вищезазначеної квартири, то згідно ст. 405 ЦК України [PERSON] втратила право на користування цим житлом. А позбавляння права користування житлом [PERSON] необхідно позивачеві для зняття її з реєстрації місця проживання для подальшого продажу квартири. Позивач в судове засідання не зявився, проте надав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник позивача в засідання не зявилась, проте надала суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не зявилась, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, про що свідчать розписки. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач, згідно з поданою нею заявою, не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2010 року, визнано договір купівлі-продажу квартири від 28 квітня 1993 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив житлову квартиру №12, яка розташована в будинку №20 по вул.Радянській в м.Білицьке Донецької області, дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на житлову квартиру № 12, яка розташована в будинку 20 по вул. Радянській в м.Білицьке Донецької області. (а.с.8-9) Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26730629 від 16 липня 2010 року\~ [PERSON] на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 травня 2010 року на праві приватної власності належить квартира за адресою: Донецька обл. м.Білицьке, вул. Радянська (Советська)[ADDRESS].\~ (а.с.10) З витягу домової книги вбачається, що в квартирі 22 липня 2011 року зареєстрована [PERSON] (а.с.11-13) З позовної заяви, акту обстеження матеріально-побутового станувбачається, що відповідач [PERSON] не мешкає в квартирі за адресою: [ADDRESS], з 2015 року, тобто більше 1 року без поважних причин, квартирою не користується, не виконує обовязків наймача, повязаних з утриманням, оплатою комунальних послуг. Крім того, суд звертає увагу, що відповідач [PERSON], отримала особисто повістки про виклик до суду, які були відправлені по адресі м.Білицьке вул.Паркова, 28/9, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення, тобто підтверджує факт проживання не у спірному житлі. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.\~317,\~319,\~321 ЦК України). Частиною 1\~ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4\~ст. 156 ЖК України,\~до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.\~Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно\~\~проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.\~Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] понад один рік без поважних причин не мешкає за адресою [ADDRESS], оскільки вибула на інше постійне місце проживання, суд вважає, що остання втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі\~ст. 405 ЦК України.

Outcome: approved