Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач, який не є членом його сім`ї. З березня 2004 року відповідач у будинку не проживає, участі в утриманні будинку не приймає, його речі в будинку відсутні. Жодних намірів проживати в будинку відповідач не виявляє, до відповідних органів з цього приводу не звертався. В добровільному порядку відповідач не знімається з реєстрації місця проживання, що перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому він змушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивач у судове засідання не з`явився, але подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив та відзив не подав. Згідно з ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.02.2020, розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Договір дарування від 16.02.1996 та відомості, надані Знам`янським міжміським комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» за вих.№108 від 14.02.2020, свідчать про те, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . З будинкової книги, довідки, виданої Знам`янським РС УДМС України в Кіровоградській області, та довідки, виданої виконавчим комітетом Знам`янської Другої селищної ради Кіровоградської області, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в будинку [ADDRESS] (а.с.7, 15, 24). Як вбачається з акту непроживання від 06.09.2019, за місцем реєстрації по [ADDRESS] [PERSON] не проживає з березня 2004 року (а.с.8). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ч.1 ст.383 ЦК України зазначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень\~глави 32\~ЦК України\~свідчить,\~що сервітут\~ це\~право обмеженого\~користування чужою\~нерухомістю в\~певному аспекті,\~не пов`язане\~з позбавленням\~власника нерухомого\~майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Частиною 2 статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку. Відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, взаємних прав та обов`язків вони не мають. Реєстрація місця проживання [PERSON] , який не є членом сім`ї [PERSON] , в його будинку перешкоджає йому розпоряджатися своїм майном, при цьому відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає. Дослідивши надані докази та встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, аналізуючи та оцінюючи всі докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що право відповідача, який не пов`язаний з позивачем спільними побутом, на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст.319, 321, 383, 391, 406 ЦК України,

Outcome: approved