Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] (а.с. 3). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Разом з ним у будинку зареєстрований його син [PERSON] , але фактично не проживає з 2012 року. Живе із своєю сім`єю за іншою адресою. Вважає, що така ситуація порушує його права та позбавляє права претендувати на соціальні пільги, субсидію та державну допомогу. Посилаючись на ст. 405 ЦК України, вважає, що він втратив право користування даним житловим приміщенням. Ухвалою суду від 14.06.2019 року відкрито провадження по вищевказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Відповідач у судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнав. Третя особа [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги позивача підтримала. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Як вбачається із договору дарування від 16.01.1985 року позивач [PERSON] є власником ? частини будинку за адресою [ADDRESS] . Право власності зареєстровано 28.01.1985 року, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 9). З довідки КП ЧМБТІ від 12.05.2019 вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . (а.с. 15). З копії домової книги та даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області (а.с. 11, 19) [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно положень ст.ст.17, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали або в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні спірним житлом, та що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Крім того, відповідач має у власності інше житло де і фактично проживає. Враховуючи, що відповідач добровільно змінив своє місце проживання, за вказаною адресою не проживає з 2012 року, проти позову не заперечує, збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, а отже, відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України, позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив із того, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. Позивачем понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн. (а.с.1), які підлягають стягненню з [PERSON] .

Outcome: approved