Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії-Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», якою просив поновити його на роботі та стягнути з Відповідача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу в розмірі 13 433,55 грн. (тринадцять тисяч чотириста тридцять три гривні 55 коп.), мотивуючи свої вимоги тим, що 21.12.2009р. Позивач був незаконно звільнений з роботи на підставі Наказу №222-к начальника управління філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» у зв'язку із скороченням штату. Не погоджуючись з вимогами Позивача, Відповідач подав Заперечення на позовну заяву [PERSON], якою просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії-Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити у повному обсягу. Свої заперечення Відповідач обґрунтовує тим, що звертаючись з заявою про вирішення трудового спору до суду, Позивачем не був дотриманий тримісячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних встановлених фактів та відповідних їм правовідносинам. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] звертався до Приморського районного суду м.Одеси з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення, визнання [PERSON] звільненим за власним бажанням, стягнення з Відповідача на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2013р. позов [PERSON] був задоволений частково, наказ №222-к від 21.12.2009р. начальника управління філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» був визнаний незаконним та скасованим, [PERSON] визнано звільненим з посади заступника начальника відділу інкасації та перевезення цінностей за власним бажанням, стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 13 329,80 грн. (тринадцять тисяч триста двадцять дев'ять гривень 80коп.), в іншій частині позовних вимог було відмовлено. Апеляційний суд Одеської області, розглянувши апеляційні скарги [PERSON] та АТ «Ощадбанк», 04.04.2014р. вирішив Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2013р. скасувати в частині задоволення позову [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про визнання звільненим за власним бажанням, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, а також вирішив частково задовольнити позов [PERSON] про стягнення моральної шкоди та стягнути з АТ «Ощадбанк» на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 3 000,00грн (три тисячі гривень). Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Апеляційний суд Одеської області виходив з того, що Позивачем не подавав Відповідачу заяву про звільнення його за власним бажанням, не поновлявся на роботі та не ставив питання про поновлення на роботі. Свої заперечення щодо відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, Відповідач обґрунтував тим, що звертаючись з заявою про вирішення трудового спору до суду, Позивачем не був дотриманий тримісячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тобто на час звернення [PERSON] до суду з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення, визнання його звільненим за власним бажанням, стягнення з Відповідача на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди, волевиявлення [PERSON] було повністю сформовано та не містило вимоги щодо поновлення на роботі. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. На підставі викладеного суд вважає, що Позивачем було допущено порушення трудового законодавства при зверненні до суду з позовом, у зв'язку із чим відсутні підстави для поновлення його на роботі, а відтак відсутні підстави і для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed