Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання фізичної особи такою, що втратила право на проживання. Свій позов обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями №26 по вулиці Миру у селі Городище-1 Луцького району Волинської області на підставі свідоцтва про право особистої власності на житло від 3 травня 1989 року за №100. Зазначає, що відповідач зареєстрований у вказаному будинку, проте більше року не проживає у ньому. Вказує, що відповідач не сплачує комунальних платежів, особистих його речей в будинку немає. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у звязку з відсутністю в ньому тривалий час. Ухвалою суду від 7 лютого 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивача в судове засідання не зявився, водночас, у заяві від 01.04.2019р. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити; не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі про право особистої власності на житло від 3 травня 1989 року за №100, виданого виконавчим комітетом Луцької районної Ради народних депутатів Волинської області (а.с. 4), позивачу належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами №26 по вулиці Миру у селі Городище-1 Луцького району Волинської області (а.с. 5, 7). З копії будинкової книги А №73966 (а.с. 12-15) вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] З доводів позивача, відповідач вже більше року не проживає у будинку. Даний факт підтверджується висновком №1617 від 04.09.2018р., наданим Луцьким районним відділенням поліції Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області (а.с. 16). Як вбачається з довідки №74 від 25.01.2019р., виданої Боратинською сільською радою Луцького району Волинської області, [PERSON] не є родичем (а.с.24) Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстровано його місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживає, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами №26 по вулиці Миру у селі Городище-1 Луцького району Волинської області підлягає до задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України на відповідача покладаються понесені позивачем витрати по сплаті судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved