Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В., орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що разом з дружиною та дітьми проживає в квартирі [ADDRESS]. Його дружина [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], однак вони сім'єю всі проживають в квартирі [ADDRESS]. Разом з ними проживає його брат [PERSON] з дружиною та донькою. У 2015 році в нього з дружиною склались напружені стосунки у зв'язку з чим його брат [PERSON] умовив його переписати квартиру на нього щоб його жінка не претендувала на частку в квартирі на, що він погодився. Так 15.09.2016 року він разом з братом [PERSON] пішли до приватного нотаріуса, де уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В нотаріуса він договір купівлі-продажу не читав, а тільки підписав, довірившись своєму брату так як був впевнений, що цей договір носить тільки фіктивний та тимчасовий характер. Згодом, відповідач [PERSON], отримавши правовстановлюючі документи на квартиру, звернувся до суду про позбавлення його права користування житлом. Зазначає, що цей договір був фіктивний ніяких грошей він не отримував, тому як реального продажу квартири не було. Посилається на те, що договір купівлі-продажу вчинений під впливом обману та у зв'язку з порушення прав та інтересів малолітніх дітей. У зв'язку з вищенаведеним, договір купівлі-продажу квартири від 15.09.2015 року повинен бути визнаний недійсним як такий, що вчинено у результаті обману на підставі ст. 230 ЦК України та такий, що суперечить правам та інтересах дітей на підставі ч. 6 ст. 203 ЦК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити з наведених в ньому підстав. При цьому уточнили та пояснили, що позов заявляють виключно з тих підстав, що договір купівлі-продажу був вчинений так як одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення і такий в силу ст. 230 ЦК України має бути визнаний недійним. Крім того договір купівлі-продажу також має бути визнаний недійним з підстав, передбачених ст. 224 ЦК України оскільки вчинений без дозволу органу опіки та піклування. Додатково [PERSON] пояснив, що свідомо в нотаріуса укладав договір та розумів, що таким є саме договір купівлі-продажу, а не будь-який інший. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що вважає його безпідставним та необґрунтованими, у зв'язку з чим просив відмовити в його задоволенні. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Треті особи приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В., орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мукачівської міської ради у судове засідання не з'явилися, про час місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 15.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. Відповідно до договору [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Також встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23.06.2016 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено та визнано відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Враховуючи те, що наведені в позовній заяві підстави позову про вчинення договору одночасно внаслідок помилки так і під впливом обману (ст.ст. 229, 230 ЦК України) є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів, судом з'ясовано у позивача підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги), та із врахуванням позиції позивача, вирішує питання про наявність підстав для визнання договору недійсним виключно з підстав вчинення такого під впливом обману (ст. 230 ЦК України). Таким чином як на одну з підстав визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним позивач посилається на ст. 230 ЦК України, яка встановлює якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснено в п. 19 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. При цьому у п. 20 зазначеної Постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Також слід врахувати і те, що обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обгрунтування позивачем позову в цій частині по своїй суті зводиться до того, що [PERSON] замість квартири [ADDRESS] мав придбати йому іншу квартиру, більшу за розміром. Разом з тим, безпосередньо позивач в судовому засіданні пояснив, що він чітко усвідомлював про те, що ним укладається саме договір саме договір купівлі-продажу, а не будь-який інший. Доказів про будь-яку іншу домовленість, укладену між сторонами, суду не представлено. Не заслуговує на увагу твердження [PERSON] про те, що такий не отримував грошових коштів за квартиру так як відсутня розписка про таке. В п. 2.3 договору чітко зазначено, що покупець повністю сплатив, а продавець особисто отримав грошові кошти до підписання договору. Більше того, як оспорюваним договором, так і законодавством укладення розписки про отримання чи передачу грошей при укладанні договору купівлі-продажу не передбачено. З приводу посилання позивача на занищену вартість продажу квартири, то така обставина спростовується тим, що продаж квартири було вчинено за 104000,00 грн., вартість якої визначено на підставі звіту про оцінку майна. При цьому замовником такої оцінки був саме [PERSON] Наданий суду для порівняння звіт про оцінку квартири зроблений станом на 14.07.2016 року, а відтак не може служити доказом для спростування оцінки вартості майна за попередній період, а саме на момент укладення договору купівлі-продажу. Одночасно суд також відзначає, що на час підписання оспорюваного договору позивач був дієздатною повнолітньою особою, яка вчиняючи юридично значимі дії мала діяти розсудливо, розумно і обачно, оцінюючи всі істотні для укладення договору обставини,усвідомлюючи можливі ризики. При цьому встановлені судом обставини підтверджують, що [PERSON] мав можливість ознайомитись та перевірити всі документи, які він підписав. Більше того, навіть на момент розгляду справи в суді позивач пояснив, що і досі оспорюваного договору не читав. Таким чином судом встановлено, що дійсна воля [PERSON] була спрямована на продаж квартири, при цьому будь-якого умислу [PERSON] у введенні позивача в оману щодо істотних умов вчиненого договору, якими скористався [PERSON] та, які зумовили укладення позивачем оспорюваного договору, позивачем не доведено та відповідно судом не встановлено. Зазначене виключає в свою чергу наявність підстав для визнання договору недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України у зв'язку з чим позов з цих підстав задоволенню не підлягає. Разом з тим, хоч і позивач в ході судового розгляду і визначився з правовими підставами заявленого позову, проте в силу вимог ст. 31 ЦПК України письмової заяви про зміну підстав позову не подавав, судом також враховується посилання позивача в позові і на ст. 229 ЦК України як на підставу для визнання договору недійсним. Так ч. 1 ст. 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснено в п. 19 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З огляду на зазначене, із врахуванням наведених вище обставин, жодних доказів, які б свідчили про те, що при укладанні оспорюваного договору мала місце помилка, а також, що вона має істотне значення, суду не представлено. Більше того той факт, що навіть на момент розгляду справи в суді позивач так і не ознайомився зі змістом договору купівлі-продажу квартири свідчить тільки про його власне недбальство. Вказане в своїй сукупності свідчить про необґрунтованість позову і з підстав визнання договору недійсним відповідно до ст. 229 ЦК України. Як на іншу підставу визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, позивач вказує на ч. 6 ст. 203 та ст. 224 ЦК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання правочину недійсним. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. Обґрунтування позивачем позову в цій частині по своїй суті зводиться до того, що право на користування квартирою [ADDRESS] мали також діти [PERSON]., [INFO], та [PERSON]., [INFO], а договір купівлі-продажу був вчинений без дозволу органу опіки та піклування. Як встановлено судом, що відповідно до свідоцтв про народження [PERSON]., [INFO], та [PERSON]., [INFO], їх батьками є позивач [PERSON] та [PERSON] За клопотанням сторони позивача для підтвердження факту проживання дітей в квартирі [ADDRESS] судом був допитаний свідок [PERSON] Так допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що [PERSON] разом зі своєю сім'єю проживає в квартирі [ADDRESS]. Їй це відомо так як часто буває в них вдома, діти проживають в картирі з народження. Одночасно судом також встановлено, що згідно з листа Мукачівського відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області № 16941/106/26/1-20/16 від 27.09.2016 року, діти [PERSON]. та [PERSON]. протягом 2015 року та по сьогоднішній день проживають за адресою [ADDRESS]. Крім того, згідно з відповіді Мукачівського міського відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області № 4327 від 15.09.2015 року за адресою в [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Таким чином судом встановлено, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу діти в квартирі [ADDRESS] зареєстровані не були, а зареєстровані за іншою адресою разом з матір'ю. Зазначена обставина також визнається безпосередньо позивачем. Відповідно до ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. За змістом ч. 6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Проте сам по собі факт вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. При вирішенні справ у випадку заявлення позову в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки сторони правочину щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом правочину, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Вимоги законодавства, які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини, а саме звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтереси дитини, зменшення або обмеження її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушення гарантій збереження права дитини на житло. Саме таку правову позицію зробив Верховний Суд України в постанові від 11.05.2016 року (№ 6-806 цс16) та в постанові від 22.06.2016 року (№ 6-1024цс16). Разом з тим суд встановлено, що [PERSON] укладаючи договір купівлі-продажу квартири, не визнав право проживання своїх дітей в квартирі та взагалі заявив та гарантував, що права користування квартирою малолітніми чи неповнолітніми, які б були на його утриманні немає (п. 4.1 договору купівлі-продажу квартири). Таким чином суд вважає, що нотаріусом при посвідченні спірного договору купівлі-продажу було вірно встановлено, що на момент посвідчення договору в квартирі, яка є предметом продажу, неповнолітні та малолітні діти не проживали, у зв'язку з чим згоди органу опіки та піклування на укладення оспорюваного договору не вимагалось, а позивач, як батько дітей, діяв недобросовісно. Більше того судом також встановлено, що реєстрація дітей на момент розгляду цією справи не змінилася, що свідчить і про те, що такі мають право на житлове приміщення разом з матір'ю, а відтак житлові права дітей не порушені. Крім того суд також звертає увагу і на те, в силу ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до ст. 28 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. При цьому в ст. 39 ЦПК України визначено, що права, свободи та інтереси малолітніх та неповнолітніх осіб захищають у суді їхні батьки. Разом з тим, на, що безпосередньо судом зверталося в судовому засіданні, процесуально [PERSON] звернувся до суд з позовом виключно за захистом своїх прав, а не в тому числі і в інтересах своїх дітей, що свідчить також і про неправильний обраний ним спосіб захисту. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також те, що сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсними, а позивач в свою чергу не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, а також те, що позивач по суті зловживав своїми правами як законного представника дитини та з позовом до суду звернувся виключно з представництвом та захистом власних інтересів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу внаслідок відсутності дозволу органу опіки і піклування на укладення такого, а тому із врахуванням наведеного вище позов не підлягає задоволенню вцілому.

Outcome: dismissed