Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом визнання права власності на його частку. Вважаючи, що ними, як подружжям у період шлюбу й за спільні кошти було набуто нерухоме майно (квартиру) та рухоме - автомобіль, відтак воно має належати їм на праві спільної сумісної власності й поділено кожному по ? частці. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 19 грудня 2017 року (а.с.56), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: визнати квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER], - спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнати за кожним із подружжя право власності на ? частку цього майна. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], діюча на підставі ордеру про надання правової допомоги від 22 січня 2019 року, позовні вимоги не визнали уцілому й просили відмовити у задоволенні позову за недоведеністю. Вважаючи, що вказане майно не може бути предметом поділу між колишнім подружжям на підставі ст. 57 СК України як таке, що набуте [PERSON] за кошти, які належали їй особисто, набуті на підставі договору дарування та спадкування. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 2003 року, укладеного у відділі реєстрації актфв цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1266 (а.с.5). Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року, яке набуло чинності, шлюб між сторонами розірвано (а.с.71). Від шлюбу спільних дітей не мають. При цьому відповідачка має двох дітей, батьком яких не є позивач. У період шлюбу сторонами набуто майно - квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 101, 115). Так, як вбачається із матеріалів справи[ADDRESS], що в будинку [ADDRESS] набута на ім»я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за ціною 589 680 грн. 00 коп. (а.с.113-114), право власності на яку зареєстровано на [PERSON] згідно реєстраційного посвідчення № 000749 від 02 жовтня 2009 року за реєстровим № 45877 (а.с.115). Відповідачка вважає, що придбання вказаної квартири відбулось за її власні кошти, отримані нею на підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2009 року (а.с.95), належної їй ? частини квартири [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом Сьомої київської нотаріальної контори 06 червня 2006 року після смерті її матері - [PERSON], померлої 11 жовтня 1999 року (а.с.94), яка була продана нею та її батьком, як співвласниками вказаного житла кожний по ? частці, у сумі 61 000 доларів США, що еквівалентно 488 000 грн. 00 коп., й отриманих у дар від її батька - [PERSON] (а.с.97) згідно договору дарування грошових коштів від 27 вересня 2009 року в сумі 599 680 грн. 00 коп. (а.с. 96). Так, [PERSON] є батьком відповідачки, що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с.97). Відповідно, суд на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст. 57 СК України вважає, що вказана квартира є особистою приватною власністю відповідачки як колишньої дружини позивача, хоча й набута у шлюбі, а тому підстав вважати її спільною сумісною власністю колишнього подружжя немає, як немає й підстав для її поділу як нерухомого майна. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування , майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.п.2, 3 ч.1 ст. 57 СК України). Окрім того, судом встановлено, що й інше рухоме майно, набуте у шлюбі - автомобіль «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER], також є особистою приватною власністю позивачки, оскільки був придбаний за кошти, які належали їй особисто. Так, як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вказаного автомобіля, автомобіль «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER], зареєстровано на ім»я відповідачки - [PERSON], з особливою відміткою - права користування [PERSON] (а.с.144). При цьому відповідно до довідки, наданої Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві за № 304/8045 від 08 серпня 2018 року, відповідачка набула вказаний автомобіль після продажу - зняття з обліку для реалізації 16 лютого 2013 року автомобіля «Опель», 1997 року випуску, а попередньо вона володіла наступними автомобілями: «ЗАЗ», 2004 року випуску, знятий з обліку для реалізації 11 березня 2011 року, «Нісан», 2004 року випуску, знятий з обліку для реалізації 18 листопада 2009 року, «Опель», 1988 року випуску, знятий з обліку для реалізації 27 вересня 2006 року (а.с.100), пов»язуючи необхідність у володінні та користуванні автомобілем з діяльністю членства в Кінологічній спілці України з січня 2007 року, та наявністю зареєстрованого на її ім»я розплідника собак (а.с.79, 80, 81-89), як діяльності, яка приносила їй прибутки. Відповідно, суд на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст. 57 СК України вважає, що вказаний автомобіль є особистою приватною власністю відповідачки як колишньої дружини позивача, хоча й набутий у шлюбі, а тому підстав вважати його спільною сумісною власністю колишнього подружжя немає, як немає й підстав для його поділу як рухомого майна. Будь-які докази, які вказували б на те, що позивач приймав участь у придбанні вказаного нерухомого та рухомого майна, матеріали справи не містять. Факт відсутності вказаних доказів ним не спростовується. При цьому обгрутовує свою позицію тим, що майно, набуте під час шлюбу є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу на засадах рівності часток майна. Проте, з такою позицією погодитися не можна, виходячи із встановлених спірних правовідносин, норм закону та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у ряді постанов з аналогічних правовідносин. Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу сторін, згідно правової позиції Верховного Суду України, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Вказані норми містяться в положенням ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Позивач не надав належних на допустимих доказів про частку вкладу в придбання спірної квартири та автомобіля, та джерела набуття грошових коштів для придбання вказаного майна, навіть не зміг назвати суму вкладених коштів, а тому суд критично оцінює його позицію щодо участі у придбанні спірного майна - квартири та автомобіля. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Зважаючи на відсутність обгрунтованих доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі вищевикладеного, п.п.2, 3 ч.1 ст. 57 СК України, ст.ст. 68-71 СК України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»,

Outcome: dismissed