Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Семикозівська сільська рада Біловодського району Луганської області про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому належить житловий будинок по [ADDRESS]. Вказував, що на момент звернення до суду у вказаному будинку зареєстрований окрім нього його син - [PERSON] Зазначав, що з 2002 року [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, оскільки виїхав на заробітки до м. Луганська і до моменту звернення його до суду там і проживає за адресою: [ADDRESS]. Жодної домовленості між ними щодо закріплення за [PERSON] права користування житловим приміщенням не існує, але він самостійно сплачує комунальні платежі, що в силу його статусу пенсіонера є матеріальним тягарем. У зв'язку з наведеним просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом по [ADDRESS] та позбавити його права користування житловим приміщенням за вказаною адресою; зобов'язати Семикозівську сільську раду Біловодського району Луганської області зняти з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду шляхом розміщення оголошення в газеті «Вісті Луганщини» від 01 листопада 2017 року. Представник третьої особи до суду не прибув, був належним чином повідомлений про судовий розгляд. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини. Із довідки № 913 від 09 серпня 2017 року, виданої Семикозівською сільською радою Біловодського району Луганської області вбачається, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с. 8). Довідкою № 945 від 16 серпня 2017 року, виданою Семикозівською сільською радою Біловодського району Луганської області підтверджується, що [PERSON] є головою домогосподарства по [ADDRESS], згідно запису в по господарській книзі, особовий рахунок № 652 (а.с. 9). Згідно акту обстеження фактичного проживання по [ADDRESS] від 09 серпня 2017 року встановлено, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з 2002 року (а.с. 7). Таким чином встановлено, що відповідач зареєстрований, однак не проживає по [ADDRESS] без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не є членами сім'ї власника будинку. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. За ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Судом встановлено, що відповідач не проживає в будинку, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинив. За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог під час розгляду справи не подано, а судом не здобуто. Водночас, в іншій частині, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд приймає до уваги норми діючого законодавства, а саме ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», згідно положень якої - зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття такої особи з реєстрації у вказаному житловому приміщенні. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача зі сторони відповідача, які підлягають захисту, шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком по [ADDRESS]. На підставі наведеного,

Outcome: partial