Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Навтогаз України» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що з 08.06.2010 року по 20.02.2018 року працював начальником АГНКС №1 м Кременчук РВУ «Харківавтогаз», а з 21.02.2018 року - в.о. начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз». Позивач вказує, що 24.06.2019 року керівництво ДП «Укравтогаз» повідомило його про скорочення посади начальника РВУ «Харківавтогаз» та запропонувало перелік посад для працевлаштування, однак [PERSON] відмовився від пропозиції, оскільки йому було запропоновано не всі вакантні на підприємстві посади. 26.06.2019 року позивача було звільнено з посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, поновлено на роботі за рішенням суду - з 10.01.2020 року. [PERSON] зазначає, що 31.03.2020 року ДП «Укравтогаз» направлено на його адресу чергове повідомлення про майбутнє вивільнення у зв`язку зі скороченням посади начальника РКУ «Харківавтогаз», однак одночасно з таким повідомленням, вакантні посади йому запропоновано не було. Наступне повідомлення про наявні до переведення посади було направлено позивачу 05.06.2020 року, разом з тим, жодна із 7 запропонованих посад не відповідала тому рівню роботи, який позивач виконував до попередження про скорочення. 11.06.2020 року [PERSON] було викликано до головного офісу компанії в м. Києві, де надано для ознайомлення перелік із 12 посад для можливого подальшого переведення. Позивач вказує, що адміністрація підприємства не надала йому будь-яких пояснень з приводу істотних умов праці на запропонованих посадах, а також посадових інструкцій для ознайомлення із запропонованою роботою. Одразу після вручення вищезазначеного повідомлення, позивачу було надано наказ від 11.06.2020 року №185-к про його звільнення з роботи з посади начальника РВУ «Харківавтогаз» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, видано трудову книжку та проведено остаточний розрахунок. Позивач вважає, що звільнення його з роботи відбулося з порушенням норм трудового законодавства, зокрема ст.ст. 43, 49-2 КЗпП України, так як роботодавець не надав повний перелік вакантних посад, наявних на підприємстві, не запропонував позивачеві посаду, яка б відповідала його кваліфікації, до того ж, позивача звільнено з роботи без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації . Посилаючись на вищенаведене, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 11.06.2020 року №185 к про звільнення з роботи; поновити [PERSON] на роботі на посаді начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Навтогаз України; стягнути з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 24067,26 грн. Уточнивши позовні вимоги в частині компенсації заробітку за час вимушеного прогулу, позивач просив стягнути на свою користь 160448 грн. 40 коп. ( Т. 2 а.с. 57). У відзиві на позов представник Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що відповідачем було дотримано процедуру звільнення позивача, оскільки йому було запропоновано усі наявні на підприємстві вакантні посади, отримано з профспілкової організації інформацію про те, що [PERSON] не є її членом, та отримано від працівника відмову від переведення на запропоновані посади (а.с. 82-90). Ухвалою суду від 09.07.2020 року відкрито провадження по справі ( Т. 1 а.с. 49). Ухвалою суду від 30.07.2020 року частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів ( Т. 1 а.с. 66). Ухвалою суду від 21.10.2020 року частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів ( Т. 1 а.с. 251). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених в позові, додатково зазначив, що у період з 27.05.2020 року по 11.06.2020 року на підприємстві вивільнилося 3 посади, які, всупереч вимогам закону, не було запропоновано позивачу, а саме: машиніста компресорних установок АГНКС-2 м. Одеса, слюсара з ремонту технічних установок (м. Харків), наповнювача балонів АГНКС м. Володимир-Волинський. Крім того вказав, що позивач був членом профспілки, так як заяви про вихід не писав, щомісячно сплачував внески яка член профспілки, а відтак звільнення мало відбуватися з обов`язковим отриманням на це згоди первинної профспілкової організації підприємства. Представник відповідача позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві. Крім того, пояснив, що [PERSON] у період з березня 2020 року по день звільнення пропонувалися усі вакантні посади на підприємстві, своєї згоди на переведення позивач не надав, згоду профспілки на звільнення позивача ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» отримано не було, так як [PERSON] не був членом профспілкового комітету. З урахуванням зазначеного, підприємство здійснило звільнення позивача у відповідності до вимог закону, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими та не ґрунтуються на дійсних обставинах справи. Третя особа участі у судовому засіданні не брала, про час та місце розглду справи була повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі наказу Дочірнього підприємства « Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 21.02.2018 року №17-к [PERSON] призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (Т.1 а.с. 14). Відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» від 23.01.2019 року №24 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз» затверджено та введено в дію з 01.02.2019 року нову організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», зобов`язано директора ДП «Укравтогаз» Ватажишина О.В. здійснити заходи щодо ліквідації відокремлених підрозділів підприємства, приведення штатного розпису підприємства у відповідність із затвердженою організаційною структурою підприємства, дотримання вимог трудового законодавства України під час комплектування працівниками нововведених посад підприємства та вивільнення працівників, посади яких будуть скорочені (Т. 1 а.с. 93). Наказом ДП «Укравтогаз» від 31.01.2019р. № 29 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз» введено в дію з 01.02.2019 року нову організаційну структуру ДП «Укравтогаз» , затверджено штатний розпис ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» у відповідності із затвердженою організаційною структурою та зобов`язано начальника відділу кадрів [PERSON] провести перестановку працівників та переведення на вакантні посади у новостворені підрозділи, за їх згодою, з дотриманням чинного законодавства України. Також відповідачем прийнято рішення припинити діяльність структурних підрозділів ДП «Укравтогаз» , зобов`язано управління по роботі з персоналом спільно з Об`єднаною профспілковою організацією підприємства забезпечити вимоги трудового законодавства і прав працівників виробничих регіональних управлінь «Київавтогаз», «Львівавтогаз», «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» в процесі ліквідації РВУ та скорочення посад ( Т. 1 а.с. 93-98). 14.06.2019 року [PERSON] було направлено повідомлення №22 про скорочення посади та наступне звільнення та запропоновано переведення на вакантні посади ДП «Укравтогаз». Позивач із зазначеним повідомленням ознайомився 24.06.2019 року, із запропонованими посадами не погодився ( Т.1 а.с. 37-40). Наказом підприємства №657к від 26.06.2019 року позивача було звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України (Т.1 а.с. 15), а наказом №16к від 10.01.2020 року [PERSON] поновлено на посаді на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09.01.2020 року по справі 524/5263/19 ( Т. 1 а.с. 41). 31 березня 2020 року [PERSON] надіслано повідомлення про скорочення посади та наступне звільнення через 2 місяці з моменту ознайомлення з даним повідомленням. У вказаному повідомленні зазначено, що в разі появи вакансій на підприємстві, адміністрація буде пропонувати іншу роботу за вакантними посадами в ДП «Укравтогаз». Із вказаним повідомленням позивач ознайомився 09.04.2020 року, зазначивши, що з наступним звільненням не згоден (Т. 2 а.с. 24 зворот). 05.05.2020 року [PERSON] запропоновано 7 вакантних посад в ДП «Укравтогаз», від переведення на які позивач відмовився (Т. 2 а.с. 25 зворот). До матеріалів справи представником відповідача надано повідомлення №5 від 27.05.2020 року , відповідно до якого [PERSON] було запропоновано 10 вакантних посад (Т. 2 а.с. 26), разом з тим, повідомлення позивачеві вручено не було, конверт повернуто за закінченням строку зберігання (Т.1 а.с. 102-104). 11.06.2020 року відповідач надав позивачу повідомлення №7, в якому запропоновано для переведення 12 вакантних посад в ДП «Укравтогаз» з урахуванням його кваліфікації та спеціальності, а саме: наповнювач балонів АГНКС м. Бровари, машиніст компресорних установок АГНКС-2 м. Кременчук, машиніст компресорних установок АГНКС м. Костянтинівка, наповнювач балонів 4 розряду АГНКС-1 м. Суми, наповнювач балонів АГНКС -2 м. Полтава, машиніст компресорних установок АГНКС 2 м. Суми, машиніст компресорних установок АГНКС м. Кривий Ріг, начальник відділу, начальник відділу заступник начальника управління, охоронник, машиніст компресорних установок АГНКС м. Луцьк, слюсар з ремонту технологічних установок АГНКС (м. Дніпро). [PERSON] з запропонованими посадами не погодився, про що зазначив у повідомленні 11.06.2020 року (Т. 1 а.с. 27-28). Наказом № 185 к від 11.06.2020 року позивача було звільнено з посади виконуючого обов`язки начальника РВУ «Харківавтогаз» у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці на підставі п.1 ч.1\~ст. 40 КЗпП України\~ (Т. 1 а.с. 45). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. У частині першій\~статті 21 КЗпП України\~передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, органіці або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Положеннями статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації)\~статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно зі статею 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається , якщо працівник не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації. За змістом частини 1\~ст. 243 КЗпП України\~працівник підлягає поновленню на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною другою\~ст. 235 КЗпП України\~встановлено, що у разі винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш, як за один рік. Розглядаючи трудовий спір, суд приходить до висновку, що між позивачем, як звільненим працівником, та відповідачем роботодавцем, виник спір з приводу звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату працівників підприємства. Позивач не погоджується з порядком його звільнення, наполягаючи на тому, що йому належним чином не запропоновані усі вакантні посади, які наявні у відповідача на день видання наказу про звільнення, а тому під час звільнення позивача відповідач не дотримався гарантій, передбачених статтею 49-2 КЗпП України, що є грубим порушенням порядку звільнення позивача з займаної посади та є підставою для визнання такого звільнення незаконним. Відповідно до службової записки заступника начальника відділу кадрового адміністрування Управління по роботі з персоналом [PERSON] від 10.08.2020 року визначено вакантні посади за період з 30.03.2020 року по 11.06.2020 року ( Т. 1 а.с. 108-109), посади є ідентичні тим, що пропонувалися позивачу перед звільненням. Разом з тим, як вбачається з копії наказу №182 к від 03.06.2020 року, ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» ввела з 04.06.2020 року до штатного розпису працівників Відділу технічного обслуговування, ремонту та експлуатації АГНКС посаду «слюсар з ремонту технологічних установок» , на яку того ж дня переведено машиніста компресорних установок АГНКС-2 м. Харків [PERSON] ( Т. 2 а.с. 54). З огляду на вказане, вбачається, що з 05.06.2020 року на підприємстві була наявна вакантна посада машиніста компресорних установок АГНКС-2 м. Харків, яка позивачу запропонована не була. Суд не бере до уваги доводи представника позивача про те, що вказана посада не була вільною, так як працівник тимчасово був переведений до Відділу технічного обслуговування через виробничу необхідність, так як зазначені доводи спростовуються змістом самого наказу, докази того, що зазначена посада з 05.06.2020 року була скорочена або не була вакантною, до матеріалів справи не надано. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.\~Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.\~З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору,\~за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.\~ Таким чином, враховуючи вищевикладене, відповідач при звільненні [PERSON] не дотримався вимог законодавства та не здійснив усіх необхідних дій щодо працевлаштування позивача на іншу запропоновану вакантну роботу, яку позивач може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду. Отже, наказ про звільнення позивача є неправомірним та позовні вимоги про поновлення на роботі на попередній посаді - виконуючого обов`язки регіонального виробничого управління «Харківавтогаз», є доведеними та обґрунтованими. Разом з тим, оцінюючи наказ №186-к від 11.06.2020 року, яким було припинено трудовий договір з [PERSON] , наповнювачем балонів АГНКС м. Володимир-Волинський, з 04.06.2020 року у зв`язку зі смертю (Т.2 а.с. 52), суд зауважує, що підприємству було відомо про смерть працівника (свідоцтво про смерть від 09.06.2020 року), разом з тим, наказ про звільнення [PERSON] було видано вже після звільнення позивача, а, отже, вищевказана посада не була вакантною на час звільнення [PERSON] . Не заслуговують на увагу доводи представника позивача, що позивачу мали запропонувати посаду машиніста компресорних установок АГНКС-2 м. Одеса, яка була вакантною відповідно до наказу №183к від 05.06.2020 року (Т. 2 а.с. 51), так як попередній працівник [PERSON] звільнявся з вказаної посади 12.06.2020 року, отже на день звільнення позивача посада не була вакантною. Повідомленням від 11.06.2020 року №7 спростовуються доводи представника позивача відносно того, що позивачеві не було запропоновано посаду слюсаря з ремонту технологічних установок Відділу технічного обслуговування, ремонту та експлуатації АГНКС, яка була вакантною з 02.06.2020 року (Т. 2 .с. 53), оскільки зазначена посада позивачу була запропонована. Не заслуговують на увагу доводи представника позивача стосовно того, що звільнення [PERSON] відбулося без обов`язкової згоди первинної профспілкової організації, оскільки з довідки від 19.06.2020 року №1 вбачається, що позивач був членом профспілки з 01.06.2009 року по 26.06.2019 року ( Т. 1 а.с. 46). Отримавши від профкому ДП «Укравтогаз» повідомлення №6 від 12.05. 2020 року про те, що [PERSON] не є членом профспілки (Т. 1 а.с. 99-100), відповідач мав право вирішувати питання про звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, як то передбачено статею 43-1 КЗпП України. Доказів того, що [PERSON] був членом профспілкового комітету, щомісячно здійснював відрахування до профспілкового комітету із своєї заробітної плати, до матеріали справи не містять. Посилання представника відповідача на те, що було дотримано вимоги трудового законодавства щодо порядку вивільнення працівників, так як в\~\~ДП «УКРАВТОГАЗ» відбулись зміни в організації виробництва і праці та скорочення штату, що призвели до вивільнення працівників, у тому числі позивача, на підставі пункту 1\~статті 40 КЗпП України, та відсутні підстави для його поновлення,\~\~не відповідають нормам\~КЗпП України\~\~та встановленим обставинам справи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пра людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожний аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в в залежності від характеру рішення. крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України № 63566/00, параграф 23 ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Відповідно до довідки про доходи № 98 від 11.06.2020 року, заробітна плата позивача становить 53482,90 грн., з яких 22992 грн. за квітень 2020 року, 30490 грн. за травень 2020 року (Т. 1 а.с. 47). Виходячи з того, що загальна кількість відпрацьованих днів склала 40 днів, середньоденний заробіток позивача становить 1337,07 грн. Час вимушеного прогулу [PERSON] становить період із 12 червня 2020 року (день після звільнення) до 02 грудня 2020 року (дата ухвалення рішення) і складає 120 робочих дні. Отже, загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача (1337,07 грн. х 120 робочі дні) складає 160448,40 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Відповідно до вимог п. 2, п. 4 ч. 1 статті 430 ЦПК України рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць , а також про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. У відповідності до положень ст.\~141\~ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2445,28 грн. (вимога про поновлення на роботі 840,80 грн. + вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 1604,48 грн., що складає 1% від 160448,40 грн.).

Outcome: approved