Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до АК «Екскаваторник» та просив стягнути з відповідача вартість майнового і пайового внеску (у вигляді гаражного приміщення) з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за час прострочення виплати в сумі 149 298 грн. 99 коп., вартість грошових пайових внесків, які він витратив на виготовлення проектної документації та будівництво гаражного приміщення з урахуванням індексу інфляції і трьох відсотків річних за час прострочення виплати в сумі 149 298 грн. 99 коп. та 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він був членом АК «Екскаваторник» з часу його заснування в 1990р., повністю сплатив пайовий внесок і на законних підставах за власні кошти побудував гаражне приміщення, на яке набув право власності 24.12.1996р., коли дане гаражне приміщення було введено в експлуатацію на підставі ст.15 Закону України «Про власність», яка була чинною на час будівництва і введення в експлуатацію спірного гаражного боксу. Рішенням зборів уповноважених представників АК «Екскаваторник» від 21.06.2006р. (протокол №3) він був виключений з членів АК «Екскаваторник» у зв*язку з несплатою внесків на утримання і експлуатацію гаража. Дане рішення було оскаржено ним і рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21.05.2008р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 24.07.2008р., в задоволенні позову [PERSON] про визнання вищевказаного рішення зборів уповноважених представників АК «Екскаваторник» від 21.06.2006р. недійсним в частині його виключення з членів кооперативу, було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 24.03.2011р., яке залишено без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 21.09.2011р., його апеляційну скаргу задоволено, заочне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15.06.2010р. скасовано і ухвалено нове рішення, яким в позові АК «Екскаваторник» до [PERSON] про примусове звільнення гаражного приміщення відмолено, у зв*язку із тим, що кооператив не розрахувався із ним за його частку в паєнакопиченні. З часу виключення його з членів АК «Екскаваторник», він неодноразово звертався до керівництва авто-гаражного кооперативу із заявами про виплату йому його пайового внеску, але заяви залишаються без задоволення до теперішнього часу. Крім цього, вважає, що такими діями відповідача порушені його права та отримані моральні страждання і переживання, у зв*язку із чим йому спричинена моральна шкода, яку оцінює в розмірі 10 000 грн. Просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 11, 15, 16, 22, 23, 611, 625 ЦК України, Закону України «Про кооперацію», постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 28.06.1991р. «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов*язаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також на порушення прав позивача щодо отримання від гаражного кооперативу пайових і майнових внесків. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також на те, що позивач не має права власності на гаражне приміщення [ADDRESS] в АК «Екскаваторник», зокрема, не має відповідного правовстановлюючого документу, авто-гаражний кооператив не зобов*язував [PERSON] витрачати кошти на виготовлення проектної документації на будівництво гаража, а тому, на його думку, не має і обов*язку на відшкодування позивачу цих витрат, [PERSON] було виключено з членів АК «Екскаваторник» рішенням зборів уповноважених представників від 21.06.2006р., а із даним позовом він звернувся до суду лише в січні 2014р., у зв*язку із чим вважав, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом та просив застосувати наслідки пропуску позивачем встановленого законом строку відповідно до частини 4 ст.267 ЦК України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до частини 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що АК «Екскаваторник» був утворений в 1991р. і діяв на підставі Статуту. [PERSON] був членом АК «Екскаваторник» з часу його застування, повністю вніс паєнакопичення в сумі 200 грн. і господарчим способом побудував та ввів в експлуатацію 24.12.1996р. гаражний бокс [ADDRESS] в АК «Екскаваторник», про що отримав від АК «Екскаваторник» довідку №468 від 20.01.2003р. для оформлення права власності на вказаний вище гаражний бокс в ДГО «Київквартсервіс» (а.с. 11 - копія довідки), але правовстановлюючий документ на цей гаражний бокс позивачем отриманий не був. У вказаній вище довідці, крім іншого, зазначено, що АК «Екскаваторник» рішенням ВК Київміськради №625 від 19.07.1990р. відведена земельна ділянка для будівництва гаражів. Рішенням зборів уповноважених представників АК «Екскаваторник» від 21.06.2006р. (протокол №3) [PERSON] виключений з членів АК «Екскаваторник» у зв*язку з несплатою внесків на утримання і експлуатацію гаража. Дане рішення було оскаржено [PERSON] і рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21.05.2008р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 24.07.2008р., в задоволенні позову [PERSON] про визнання вищевказаного рішення зборів уповноважених представників АК «Екскаваторник» від 21.06.2006р. недійсним в частині його виключення з членів кооперативу, було відмовлено. Тобто, на час розгляду даної справи [PERSON] не є членом АК «Екскаваторник». Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 24.03.2011р. заочне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15.06.2010р. скасовано і ухвалено нове рішення, яким в позові АК «Екскаваторник» до [PERSON] про примусове звільнення гаражного боксу відмовлено, з тих підстав, що заявлений позов є передчасним, оскільки кооператив не розрахувався з позивачем за його пайовий внесок відповідно до ст.21 Закону України «Про кооперацію» (а.с. 13-14 - копія рішення суду). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.09.2011р. касаційну скаргу АК «Екскаваторник» відхилено, а рішення Апеляційного суду м.Києва від 24.03.2011р. залишено без змін (а.с. 15 - копія ухвали суду). В березні 2012р. [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м.Києва із позовом до АК «Екскаваторник» про визнання права власності на будівельні матеріали, на отриманий в натурі пай у вигляді гаражного приміщення і на гаражний бокс, а АК «Екскаваторник» звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом про визнання права власності на майновий внесок у вигляді гаражного боксу, зобов*язання отримати пайовий внесок і майновий внесок та звільнення гаражного приміщення, за результатами розгляду яких 05.12.2013р. було постановлено рішення, яким в задоволенні основного і зустрічного позову було відмовлено (а.с. 63-65 - копія рішення суду). Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з наступного. Згідно ст.21 Закону України «Про кооперацію», пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду. Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. Паї, в тому числі резервного і спеціального фондів, є персоніфікованими і у сумі визначають загальну частку кожного члена кооперативу у майні кооперативу. У разі виходу або виключення члена кооперативу фізична чи юридична особа має право на одержання своєї загальної частки натурою, грішми або (за бажанням) цінними паперами відповідно до їх вартості на момент виходу, а земельної ділянки - в натурі. Строк та інші умови одержання членом кооперативу своєї загальної частки встановлюються статутом кооперативу, при цьому строк одержання зазначеної частки не може перевищувати двох років, а відлік його розпочинається з 1 січня року, що настає з моменту виходу або виключення з кооперативу. Відповідно до вимог частини 1 ст.15 Закону України «Про власність» 1991р., член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Частина 2 ст.19-1 Закону України «Про кооперацію» зазначає про те, що у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Верховний Суд України в пункті 9 постанови Пленуму №5 від 28.06.1991р. «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов*язаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» роз*яснює про те, що оскільки відповідно до ст.14 Закону України «Про кооперацію в СРСР» визначення розміру пайових внесків віднесено до виключної компетенції загальних зборів членів ГБК (зборів уповноважених), при вирішенні вимог про повернення паю судам необхідно виходити з цих даних кооперативу про пай, маючи на увазі, що пай, крім вартості гаражного приміщення, включає в себе витрати на проектування, благоустрій, прокладання комунікацій, розвиток кооперативу і повертається з урахуванням зносу основних фондів. Як вбачається зі Звіту про експертну оцінку нерухомого майна, з метою визначення його ринкової вартості, а саме: гаражу [ADDRESS], вартість об*єкту оцінки станом на 15.01.2013р. складає 95 631 грн. 12 коп. (а.с. 18-34 - копія звіту). Заперечуючи проти позову, відповідач не надав суду належних і допустимих доказів в спростування такої вартості спірного гаражного приміщення. Оцінюючи зібрані по справі докази в частині позовних вимог про стягнення пайового і майнового внесків в їх повному розмірі, у їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та необхідність їх задоволення відповідно до наданих позивачем письмових доказів, а саме: в сумі згідно звіту - 95 631 грн. 12 коп. Що стосується строків позовної давності, суд вважає за необхідне вказати про наступне. Згідно частини 1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як встановлено судом і не заперечувалось сторонами, між ними тривалий час існують конфліктні відносини, предметом яких є гаражне приміщення [ADDRESS], його вартість і розмір пайових і майнових внесків, внесених позивачем до авто-гаражного кооперативу, у зв*язку із чим з даного питання між сторонами відбувалась тривала переписка і кожна із сторін неодноразово зверталась до суду з різними позовними вимогами, у зв*язку із чим судові справи тривалий час перебували в провадженні суду. Відповідно до частини 1 ст.264 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов*язку. В даному випадку, АК «Екскаваторник» завжди визнавав свій обов*язок повернути [PERSON] його пайовий і майновий внесок, але спір між сторонами відбувався щодо їх розміру і дане питання вирішувалось також в судовому порядку. Тобто, суд вважає, що в спірному випадку мало місце вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним свого обов*язку перед позивачем щодо повернення майнового і пайового внеску, але в меншому розмірі, ніж вимагав позивач, що свідчить про переривання строку позовної давності, у зв*язку із чим суд вважає, що [PERSON] не пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви представника відповідача про застосування частини 4 ст.267 ЦК України. Враховуючи те, що позивач просить стягнути з відповідача вартість усіх внесків до гаражного кооперативу з врахуванням витрат на виготовлення проектної документації та будівництво гаража в сумі 149 298 грн. 99 коп., але доказів, які б підтверджували понесення ним витрат на вказану вище суму, крім особистих пояснень представника позивача, суду не надано, а тому суд вважає за необхідне в цій частині позовних вимог відмовити за їх недоведеністю. Крім цього, експертом-оцінювачем при визначенні вартості спірного гаражного приміщення враховувались усі надані позивачем технічні і проектні документи. Правовою підставою позову в частині стягнення майнових і пайових внесків з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних позивач посилався на ст.625 ЦК України, яка передбачає відповідальність боржника за порушення грошового зобов*язання. Але, між сторонами склалися правовідносини щодо повернення паю позивача в гаражно-будівельному кооперативі, який по своїй суті відповідно до правил ст.21 Закону України «Про кооперацію» не є грошовим зобов*язанням в його розумінні згідно ст.625 ЦК України, а тому до спірних правовідносин зазначена правова норма застосуванню не підлягає, а позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню як не ґрунтовані на матеріальному законі. Згідно вимог діючого законодавства, моральна шкода може відшкодовуватись особі, якщо відшкодування даного виду шкоди передбачено договором або законом. В спірному випадку правовідносини сторін ґрунтуються на кооперації і членстві позивача в автогаражному кооперативі, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Стаття 23 ЦК України, на яку посилається позивач як правову підставу позовних вимог в цій частині, розміщена в Главі І ЦК України «Основні положення» і визначає умови, коли особа має право на відшкодування моральної шкоди, вказує, в чому саме полягає моральна шкода, що повинен враховувати суд при визначенні розміру моральної шкоди і порядок її відшкодування, тобто, вказана норма права не стосується та не регулює конкретних правовідносин, оскільки по своїй юридичній суті є загальною, а тому не може бути правовою підставою для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, у з*язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволення як не ґрунтовані на матеріальному законі. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави 956 грн. 31 коп. судового збору на користь держави.

Outcome: partial