Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся\~до суду\~з позовом\~ до\~відповідачів,\~зазначивши третьою\~особою.\~Яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору:\~ [PERSON] про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 2122783203:00:000:0185, 2122783203:00:000:0186 в Державному . Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що на підставі постанови Закарпатського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №524467 (кадастровий номер 2122783203:00:000:0185), виданий 06.12.2011 [PERSON] , площею 0,25 га; визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №524466 (кадастровий номер 2122783203:00:000:0186), виданий 06.12.2011 [PERSON] . Разом з тим, вказана постанова суду не виконана. На його звернення до відповідачів з вимогою виконати постанову Закарпатського апеляційного суду, йому рекомендовано звернутися до суду із самостійною вимогою про скасування державної реєстрації. \~ \~ \~ \~Відповідач (1) відзив на позовну заяву не надав. \~ \~ \~ \~Від відповідача (2) до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги просить задоволити, оскільки державна реєстрації земельної ділянки може бути скасована на підставі рішення суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, пояснень щодо суті спору не надала. На підставі ухвали суду від 6 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та визначено проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у ній матеріалами, тому справа розглядається судом без фактичної присутності у судовому засіданні учасників судового процесу, тобто з урахуванням особливостей, регламентованих статтею 279 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що у відповідності до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. \~ \~ \~ \~Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 2122783203:00:000:0185, 2122783203:00:000:0186 та навів підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення порушення прав позивача на землю та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав). \~ \~ \~ \~2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме: земельні ділянки з кадастровими номерами 2122783203:00:000:0185, 2122783203:00:000:0186. Дані витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.12.2020 №НВ-2104997802020 та №НВ-2104997892020 свідчать про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 2122783203:00:000:0186 та земельна ділянка з кадастровим номером 2122783203:00:000:0185 на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 8, 9). Разом з тим, на підставі постанови Закарпатського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року: - визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 524467 (кадастровий номер\~2122783203:00:000:0185), виданий 06.12.2011 [PERSON] , площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] ; - визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 524466 (кадастровий номер\~2122783203:00:000:0186), виданий 06.12.2011 [PERSON] , площею 0,2876 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] . 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом частини першої статті 374\~Цивільного кодексу\~України та статті 80\~Земельного кодексу\~України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Передаючи на розгляд даний позов, [PERSON] просить скасувати державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами 2122783203:00:000:0185, 2122783203:00:000:0186 в Державному кадастровому реєстрі. Позивач фактично обґрунтував позовні вимоги відсутністю права власності у [PERSON] на вказані земельні ділянки і, як наслідок, відсутністю в останньої правомірного інтересу щодо фіксації свого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, зазначений позивачем спір є спором про цивільне право, а саме є спором позивача та [PERSON] щодо права на спірні земельні ділянки, які підлягають державній реєстрації. При цьому, доводи позивача, що [PERSON] померла, не спростовують вказаних висновків суду. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Вищевикладене узгоджується\~з правовими\~позиціями,\~яка викладена\~у постановах\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 4\~вересня 2018\~року у\~справі №\~823/2042/16\~(провадження\~№ 11-377апп18), від 4\~квітня 2018\~року у справі №\~817/1048/16, від 18\~квітня 2018\~року у справі №\~804/1001/16 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах. Таким чином, вирішення спору про скасування державної реєстрації земельних ділянок вплине на майнові права тієї особи, щодо прав якої здійснено оспорюваний запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі\~\~\~№ 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року прийнятій у справі № 461/6793/15-ц (провадження № 61-15551св18). Таким чином, Івановецька сільська рада Мукачівського району Закарпатської області та Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області є неналежними відповідачами щодо вимог про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 2122783203:00:000:0185, 2122783203:00:000:0186, право власності на які зареєстровано за [PERSON] , що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову по відношенню до таких вимог. В свою чергу, позивач клопотань про залучення до участі у справі [PERSON] та/або її спадкоємців як співвідповідача не заявив. При цьому, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed