Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державної Казначейської служби України, Прокуратури Полтавської області, [PERSON] управління національної поліції України в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. У позовній заяві позивач зазначає, що 20.04.2016 він був затриманий слідчим СВ Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у скоєнні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 156 КК України. 21 квітня 2016 року йому оголошено підозру у скоєнні злочинних дій відносно малолітньої [PERSON]. Органи досудового слідства за погодженням з прокурором Миргородської місцевої прокуратури звинувачували його в тім, що він 19.04.2016 близько 20 год., у районі мікрорайону «Черемушки» в м. Гадяч, із застосуванням погроз та фізичної сили до малолітньої [PERSON], скоїв відносно неї насильницькі розпусні дії. Після проведення ряду слідчих дій, слідчий за погодженням з прокурором, звернувся до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 22 квітня 2016 року ухвалою слідчого судді Гадяцького районного суду Полтавської області до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року, зазначену ухвалу слідчого судді Гадяцького районного суду скасовано та застосовано щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, тобто його взяли під варту в залі апеляційної інстанції та помістили до Полтавського слідчого ізолятора № 23. За клопотанням захисника, ухвалою слідчого судді Гадяцького районного суду від 16.06.2016, вказаний запобіжний захід змінено на особисте зобовязання із встановленням ряду обмежень. Під час його перебування під вартою дійсним злочинцем, що скоював насильницькі розпусні дії відносно дітей, скоєно аналогічний злочин та він був затриманий майже одразу після цього. У процесі досудового розслідування слідчими здобуто беззаперечні докази винуватості вказаної особи, а після проведення генетичної експертизи, останній визнав вину у скоєнні інкримінованого йому злочину. 22 вересня 2016 року прокурором Миргородської місцевої прокуратури винесено постанову про закриття відносно нього кримінального провадження за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звязку з відсутністю у діях складу кримінального правопорушення. Фактично під слідством та судом він перебував з 20.04.2016 по 22.09.2016, з яких: з 20.04.2016 по 22.04.2016 - утримувався під вартою у порядку ст. 208 КПК України, з 22.04.2016 по 28.04.2016 - перебував під цілодобовим домашнім арештом, з 28.04.2016 по 16.06.2016 - утримувався під вартою, а з 16.06.2016 по 22.09.2016 знаходився під особистим зобовязанням. Місто Гадяч є невеликим містечком, тому його затримання та оголошення підозри у скоєнні тяжкого злочину проти малолітньої особи набуло широкого розголосу. Працівники правоохоронних органів через місцеві засоби масової інформації поспішно повідомили про розкриття резонансного правопорушення, і встановлення винної особи. Сам факт його обвинувачення у вчиненні ганебного, тяжкого правопорушення значно вплинув на його психологічний стан. Перебування у Полтавському слідчому ізоляторі було нестерпним, адже він змушений був терпіти приниження від інших засуджених, підслідних та негативне ставлення адміністрації установи. Після зміни запобіжного заходу на особисте зобовязання його поневіряння не закінчилися і продовжуються до сьогодні. До затримання позивач мав багато знайомих та друзів, які довіряли йому, але після обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення від нього всі відвернулися, незважаючи на закриття провадження. Більше того, раніше він допомагав знайомим та сусідам доглядати за малолітніми дітьми, а після таких звинувачень люди не довіряють йому, тому складається враження, що суспільство відвернулося від нього. Але найтяжчим ударом для нього стало те, що його батько [PERSON] - інвалід 1 групи, який прикутий до ліжка та мати [PERSON], котра пересувається за допомогою милиць, за якими він, як єдиний помічник, доглядав, залишилися без допомоги. За період його тримання під вартою їх фізичний стан здоровя погіршився, вони перенесли значну моральну травму. Перебування під вартою та допити під час досудового розслідування вплинули на його фізичний стан, а тому після звільнення він вимушений був звертатися до лікарів та тривалий час проходив лікування. У жовтні 2016 року звертався зі скаргою до Генерального прокурора України щодо незаконності його притягнення до кримінальної відповідальності та необхідності притягнення винних працівників правоохоронних органів до відповідальності, на що від керівництва Полтавської обласної прокуратури отримав відповідь щодо законності дій працівників прокуратури та поліції. Такий висновок зроблений без проведення будь-яких перевірок щодо законності дій працівників прокуратури та поліції. Беручи до уваги вищевикладене та з урахуванням душевних страждань, позивач просив стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду у розмірі 500 000 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представники відповідача [PERSON] Полтавської області прокурор Миргородської місцевої прокуратури [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог позивача заперечували, посилаючись на те, що [PERSON] не зазначив у чому конкретно полягає завдана йому моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір та якими доказами це підтверджується. Посадові особи органів прокуратури Полтавської області стосовно позивача протиправні дії не вчиняли, доказів протиправності дій саме цього органу під час досудового слідства позивачем не надано, з цих підстав представники відповідача просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] управління національної поліції України в Полтавській області у судове засідання не зявився, на адресу суду направив заяву про розгляд справи без участі представника поліції, а також заперечення, в яких просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову з тих підстав, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» чітко встановлено порядок визначення розміру завданої громадянинові шкоди та подальшого її відшкодування. Вирішення питання про відшкодування шкоди, завданої унаслідок проведення слідчих дій, може здійснюватися у судовому порядку лише після звернення до відповідного органу, який проводив слідчі дії, у разі незгоди із прийнятим цим органом рішенням. Але [PERSON], у встановленому Законом порядку, не звертався до органу, що проводив досудове розслідування і даним органом не приймалися рішення, які можуть бути оскарженими у суді. За таких обставин, на думку відповідача ГУ НП в Полтавській області, позовні вимоги [PERSON] є передчасними і не підлягають до задоволення, оскільки предмет спору відсутній. Крім того, положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено можливість відшкодування шкоди за рахунок коштів державного бюджету, а не шляхом стягнення коштів з органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Посилаючись на вказані обставини, відповідач у запереченні вказує, що у даному випадку ГУ НП в Полтавській області є неналежним відповідачем у справі за позовом [PERSON], оскільки не може бути субєктом відповідальності за шкоду, завдану органами досудового розслідування. Така шкода, у разі підтвердження її наявності, відшкодовується органами Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету. Також відповідач ГУ НП в Полтавській області у запереченнях зазначає, що [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди та відсутні докази в обґрунтування заявленого розміру відшкодування моральної шкоди, тому обставини, на які посилається позивач, як на підставу позовних вимог, є недоведеними. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 квітня 2016 року о 18 год. 05 хв. [PERSON] був затриманий слідчим Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України. 21 квітня 2016 року о 13 год. йому було повідомлено про підозру, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України. Ухвалою слідчого судді Гадяцького районного суду Полтавської області від 22.04.2016 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та покладено ряд обовязків, серед яких заборона відлучатися з місця проживання за адресою: [INFO] цілодобово без дозволу слідчого, прокурора або суду. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28.04.2016, вищезазначену ухвалу слідчого судді Гадяцького районного суду Полтавської області скасовано та постановлено нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області задоволено та обрано позивачу [PERSON]В запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів. Згідно ухвали слідчого судді Гадяцького районного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року, за клопотанням захисника, запобіжний захід підозрюваному [PERSON] було змінено, з тримання під вартою на особисте зобовязання. Постановою прокурора Миргородської місцевої прокуратури від 22 вересня 2016 року кримінальне провадження відносно [PERSON] за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, закрито, у звязку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Згідно довідки МСЕК від 04.08.1992, [PERSON] встановлено другу групу інвалідності безстроково. Як свідчить довідка КЗ «Гадяцький центр первинної медико-санітарної допомоги» від 27.10.2016 № 01-09/1501, [PERSON] знаходився на амбулаторному лікуванні у лікаря ЗП-СЛ з 17.06.2016 по 23.06.2016 з діагнозом: Гострий бронхіт Дн0 хронічний гастродуоденіт стадія ремісії та отримав курс лікування. Консультувався лікарем невропатологом Гадяцької ЦРЛ 23.06.2016, діагноз: Дисциркуляторна енцифалопатія. 05.07.2016 оглянутий лікарем ЗП-СЛ [PERSON], діагноз: НЦД по змішаному типу СН0, отримав амбулаторне лікування. Відповідно до довідки виконавчого комітету Гадяцької міської ради про склад сімї № 2062 від 25.10.2016, [PERSON] проживає [INFO] разом з матірю [PERSON], [INFO] та батьком [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що батько позивача - [PERSON], [INFO], має першу групу інвалідності безтерміново, про що свідчить довідка МСЕК серії АВ № 0488086 від 14.09.2016. У повідомленні Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи від 21.04.2017 № 444 зазначено, що [PERSON] (батько позивача), [INFO], вперше був оглянутий 14.09.2016 та визнаний інвалідом 1 Б групи від загального захворювання безтерміново, час настання інвалідності з 06.09.2016. Відповідно до повідомлення комунальної установи «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Полтавської обласної ради від 27.02.2017 № 02.1-12/218, [PERSON] надавалася медична допомога: 27.04.2016 о 20 год. 55 хв. за адресою: [ADDRESS]. По приїзду встановлено діагноз: Вегето-судинна дистонія по змішаному типу; 28.04.2016 о 14 год. 08 хв.за адресою: м. Полтава, вул. Жовтнева, 18, Апеляційний суд Полтавської області. По приїзду бригади на виклик встановлено діагноз: Нейроциркуляторна дистонія по гіпертонічному типу, про що також свідчать карти виклику екстреної медичної допомоги № 3115, № 37272. Судом встановлено, що позивач звертався за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини з приводу відшкодування шкоди, завданої правоохоронними органами, у відповідь отримав розяснення, що при здійсненні парламентського контролю Уповноважений не наділений правом перебирати на себе функції інших державних органів, зокрема органів прокуратури, про що свідчить лист № 12/7-Р276529.16/16-78 від 08.11.2016. Крім того, після закриття кримінального провадження, позивач [PERSON] відповідно до\~\~Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, звертався до Генеральної прокуратури України з приводу безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності\~\~та порушень законодавства під час проведення досудового слідства, яке у подальшому було переадресоване [PERSON] Полтавської області, про що свідчить відповідь вказаної установи № 17/1-4849-16 від 01.11.2016, в якій позивачу рекомендовано звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Зі змісту листа [PERSON] Полтавської області від 01 листопада 2016 року № 17/1-4849-16 вбачається, що на час повідомлення [PERSON] про підозру у кримінальному провадженні № 12016170130000348, обранні запобіжного заходу та проведення обшуку існували реальні підстави для здійснення таких процесуальних дій. За результатами досудового розслідування встановлена причетність до вчинення кримінального правопорушення іншої особи, тому кримінальне провадження відносно нього закрито. Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Сам факт порушення кримінального провадження, повідомлення про підозру, допити, тримання під вартою майже два місяці, необхідність відстоювати свої права, а в подальшому винесення постанови про закриття кримінального провадження, у звяку з відсутністю у діянні позивача складу кримінального правопорушення, відповідно до закону, є підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, оскільки вважається незаконним притягненням особи до кримінальної відповідальності. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання. Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, а згідно із вимогами ст. 3 цього ж Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода. Згідно із вимогами ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Враховуючи вищевказані норми закону та встановлені обставини, тривалість страждань позивача, у зв'язку з незаконним порушенням проти нього кримінального провадження за ч. 2 ст. 156 КК України, яке у подальшому було закрито та в звязку з встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яка була йому заподіяна внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення його стану здоровя, неможливості надавати допомогу своїм батькам, які мають похилий вік, та до порушення нормальних життєвих зв'язків позивача і вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно врахувати положення ч. ч. 1 та 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до яких розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Судом встановлено, що позивач у рамках кримінального провадження за його обвинуваченням перебував під вартою з 20 квітня 2016 року, про що свідчить протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину до 22 квітня 2016 року дата винесення ухвали слідчого судді Гадяцького районного суду про застосування щодо [PERSON] запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та з 28 квітня 2016 року згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 28.04.2016 до 16 червня 2016 року, про що свідчить ухвала слідчого судді Гадяцького районного суду про зміну підозрюваному запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобовязання, що вцілому становить 1 місяць і 21 день. Тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом, який максимально обмежує права та свободи людини і громадянина, зокрема найважливіше право на свободу й особисту недоторканність. Застосування тримання під вартою як запобіжного заходу є найгострішим втручанням у сферу гарантованого Конституцією України права на свободу та особисту недоторканність. Взяття під варту (арешт) - це обмеження особистої свободи підозрюваного шляхом поміщення його до спеціальної установи. Тримання під вартою застосовується лише тоді, коли жоден інший запобіжний захід не здатен забезпечити належну поведінку підозрюваного, що має бути доведено прокурором перед слідчим суддею, судом. Згідно абзацу першого ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Європейський суд з прав людини у справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» звернув увагу на окремі аспекти застосування національними судами п. 5 ст. 5 Конвенції, відповідно до якого кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має право на відшкодування шкоди у судовому порядку, з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачем не у повній мірі доведено глибину моральних страждань та суттєвість вимушених змін у його житті внаслідок перебування під слідством, тому вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 500\~000 грн., суд вважає, є занадто перевищеною та не відповідає вимогам розумності і справедливості. З урахуванням конкретних обставин справи та обсягу заподіяної шкоди, приймаючи до уваги глибину та тривалість моральних страждань позивача, який незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 20.04.2016 по 22.09.2016, що складає 5 місяців 2 дні, з яких 1 місяць і 21 день він утримувався під вартою, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, який відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» на час розгляду справи в суді, травень 2017 року, складає 3200 грн (3200 грн. х 5 місяців = 16000 грн та 2 днів х 107 грн = 214 грн), а також враховуючи, що позивач протягом тривалого часу зазнав психологічних хвилювань внаслідок порушення відносно нього кримінального провадження, у результаті якого погіршилися нормальні життєві звязки та стан його здоровя, суд вважає належною компенсацією моральної шкоди позивачу має бути сума в розмірі 50 000 грн. Згідно п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Оскільки, при зверненні до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду судовий збір не справляється, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial