Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Ізяславської міської ради, виконавчого комітету Ізяславської міської ради, Ізяславської міської ради, відділу Держгеокадастру в Ізяславському районі Хмельницької області, третя особа [PERSON], в якому зазначив, що 26 липня 2011 року на його користь був укладений договір дарування житлового будинку та земельною ділянкою у м. Ізяслав по вул.. Шевченка, 19. Однак користуватися будинковолодінням та земельною ділянкою в повному обсязі позивач позбавлений можливості через відсутність заїзду зі сторони вул.. Шевченка. Позивач звернувся до Ізяславської міської ради із заявою, щоб йому виділили земельну ділянку площею 895 кв.м., що раніше належала [PERSON], яка померла в 1977 році, та проживала [INFO], і межує з його земельною ділянкою. 11 серпня 2014 року отримав відповідь на свою заяву, згідно з якою йому було відмовлено з тих підстав, що за рахунок земельної ділянки, якою користувалася [PERSON], було розширено земельну ділянку [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради № 175 від 26.12.1996 року і спірна земельна ділянка не перебуває у комунальній власності міської ради. В архівній довідці № 54/01-23 від 04.06.2014 року зазначено, що 14 сесією Ізяславської міської ради народ\-них депутатів XXI скликання 1993 року прийнято рішення про затвердження списків громадян на приватизацію земельних ділянок, в якій значиться, що для [PERSON] передається земельна ділянка в розмірі 600 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку. Згідно Державного акта ХМ № 368 на право приватної власності на землю виданого 05.04.1994 року [PERSON], на підставі рішенням сесії Ізяславської міської ради народних депутатів від 15.12.1993 р. № 14/21 передано у приватну власність земельну ділянку розміром більшу, ніж наділено сесією, а саме, не 0.0600 га, а 0,0781 га, згідно з планом для обслуговування будинку. До Державного акту ХМ № 368 на право приватної власності на землю на підставі рішення міськвиконкому № 175 від 26.12.1996 року було внесено зміни і дописано земельну ділянку розміром 895 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства. Виконком, приймаючи рішення про розширення земельної ділянки, а фактично передаючи її у власність [PERSON] перевищив свої повноваження, що суперечить Земельному кодексу України 1992 року та Закону України «Про місцеве самоврядування». Таким чином, перебування у користуванні [PERSON], а згодом у її спадкоємця [PERSON] земельної ділянки у розмірі 1076 кв.м. є незаконним та безпідставним. Державний акт, що посвідчує право власності на дану земельну ділянку, виданий незаконно, тому позивач просить: -визнати недійсним рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 15 грудня 1993 р. № 14/21; -визнати недійсним рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 26 грудня 1996 р. № 175 в частині надання дозволу [PERSON] розширити присадибну ділянку по вул.. Шевченка, 15 на 895 кв.м. за рахунок вільної земельної ділянки; -визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ № 368 від. 05.04.1994 року, виданого [PERSON] та скасувати запис № 174 про реєстрацію вказаного акта в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. В судовому засіданні позивач [PERSON], його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Представник Ізяславської міськради [PERSON] проти позову заперечила, та зазначила, що жодне право чи законний інтерес позивача не порушено, крім того , позивачем пропущений строк позовної давності, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Апеляційним судом Хмельницької області 15 квітня 2015 року було відмовлено [PERSON] в аналогічному позові із цих же підстав, однак позивач знову звернувся до суду, розширивши позовні вимоги. Відповідач [PERSON] позов не визнав та суду пояснив, що його мати [PERSON] в 1993 році отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування будинку та прибудинкової території в розмірі 0.0718 га, а рішенням міськвиконкому № 175 від 26.12.1996 року у власність було передано 895 кв.м. вивільної земельної ділянки по сусідству для ведення особистого сільського господарства. Мати померла в квітні 2014 року, [PERSON] є її спадкоємцем та спадкував житловий будинок та земельну ділянку, належну матері. Вважає, що позов безпідставний і в його задоволенні слід відмовити. Представник Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області в судові засідання на зявлявся, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином. \~\~Суд, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з положенннями ст. 316 Цивільного кодексу України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ст. ст. 319, 321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Питання набуття та позбавлення права власності врегульовані Цивільним кодексом України, зокрема, ст. 346, яка передбачає такі підстави припинення права власності як: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток історії та культури; викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю; викупу нерухомого майна у зв'язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Судом встановлено, що 14 сесією Ізяславської міськради народних депутатів ХХІ скликання за № 14/21 від 15.12.1993 року прийнято рішення про затвердження списків громадян, які подали заяви на приватизацію земельних ділянок, серед яких значиться [PERSON] у власність якої передано 600 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку. А.с. 10. На підставі даного рішення [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0781 га для обслуговування будівель. Відповідно до ч. З ст. З ЗК України (в ред. від 18.12.1990 року) станом на 20 грудня 1996 року повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування Згідно рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 26.12.1996 року було знято з обліку жилий будинок по вул. Шевченка, 13, який належав [PERSON], через відсутність будинку, та дозволено [PERSON] розширити присадибну ділянку по вул. Шевченка, 15 на 895 кв.м. за рахунок вільної земельної ділянки. До Державного акту ХМ № 368 на право приватної власності на землю на підставі рішення міськвиконкому № 175 від 26.12.1996 року було внесено зміни і дописано земельну ділянку розміром 895 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства, і таким чином загальний розмір земельної ділянки, власником якої була [PERSON], став 0,1676 га. Відповідно до договору дарування від 26 липня 2001 року [PERSON] прийняв в дар від [PERSON] житловий дерев'яний з прибудовою будинок, житловою площею 34,5 кв.м., загальною площею 47,3 кв.м., що знаходиться в м. Ізяслав Хмельницької області по вул. Шевченка, 19, розміщений на земельній ділянці 600 кв.м. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене право. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження порушення його прав винесенням 15 грудня 1993 року та 26 грудня 1996 року виконавчим комітетом Ізяславської міської ради оскаржуваних рішень, в тому числі, враховуючи, що він ніколи не був суміжним землекористувачем спірної земельної ділянки, на якій був розташований житловий будинок [PERSON] Як вбачається із встановлених судом обставин справи, виконавчий комітет Ізяславської міської ради діяв в межах наданих йому повноважень, виділивши [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0895 га по вул. Шевченка, 15, в м. Ізяслав, спадкоємцем якої є, відповідно до закону, [PERSON] На підставі ст. 41 Конституції України , ст. 3 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року),\~ст.ст. 15, 16, 316, 319, 321 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed