Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи: Управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції у м. Києві, Друга Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] в січні 2014 року прийняв у спадщину нерухоме майно, розміщене в місті Києві, в будинку [ADDRESS] , яке йому заповідала за заповітом [PERSON] . 05 березня 2015 року, за заявою [PERSON] , державним нотаріусом Погорілою Л.С. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у реєстрації права власності на спадкове майно, оскільки під час реєстрації об`єктів нерухомості державним реєстратором були допущені помилки, тому позивач змушений звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до суду представник позивача адвокат Бердило О.М. подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. До суду надіслав відзив, в якому зазначив, що вважає подання позову про визнання права власності на спадкове майно та зазначення відповідачем Київську міську раду помилковим. Просив розглянути справу за відсутності представника Київської міської ради, за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до норм діючого законодавства. Представник третьої особи Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Другої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання повторно не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач з дня свого народження постійно проживав разом із своєю матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а з 2000 року в квартирі [ADDRESS] . Згідно із копією рішення Київського районного суду м. Донецька від 29.03.2011 у справі № 2-1156/11 та ухвали про виправлення описки в рішенні Київського районного суду м. Донецька від 13.12.2012 по справі № 6/0523/919/2012, [PERSON] була власником такого майна: 1. Приміщення 1,2,3,4,5,6 групи нежилих приміщень № 62, загальною площею 141,6 кв.м., що складає 73/100 частин від групи нежилих приміщень №62, загальною площею 194,7 кв.м., розташовані у будинку [ADDRESS] ; 2. Нежиле приміщення № 139, загальною площею 25,4 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS] ; 3. Нежиле приміщення № 140, загальною площею 49,1 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS] ; 4. Нежиле приміщення № 141, загальною площею 43,9 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS] . Ухвалою про виправлення описки в рішенні Київського районного суду м. Донецька від 13.12.2012 по справі № 6/0523/919/2012, визначено право власності на приміщення 7 групи нежилих приміщень № 62, загальною площею 53,1 кв.м., що складає 27/100 частин від групи нежилих приміщень № 62, загальною площею 194,7 кв.м. за [PERSON] , яка є дружиною Позивача. Таким чином, судом визначено спільну часткову власність на нежиле приміщення № 62 загальною площею 194,7 кв.м., між [PERSON] та [PERSON] з частками у цій спільній частковій власності 73% і 27% відповідно. Вказані вище об`єкти нерухомості були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчать витяги з реєстрів. Відповідно до копії заповіту від 13.01.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Н.С., зареєстрований в реєстрі № 3, [PERSON] , [INFO] , заповіла належне їй майно (перелічене у заповіті) сину - [PERSON] , [INFO] , тобто Позивачу. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Після смерті [PERSON] Позивач прийняв спадщину та 22 травня 2014 року звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом. Судом встановлено факти прийняття Позивачем спадщини, а саме спільне проживання Позивача із спадкодавцем, а також заява Позивача від 22 травня 2014 року до нотаріальної контори про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право власності на спадщину. Винесена державним нотаріусом Погорілою Л.С. постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1471/02-31 від 05.03.2015 та лист Другої київської державної нотаріальної контори № 531/01-02 від 05.02.2015 підтверджують те, що після відкриття спадщини в шестимісячний термін Позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право власності на спадщину. 05 березня 2015 року державний нотаріус Погоріла Л.С. винесла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою такої відмови стало те, що під час реєстрації 13.03.2013 за спадкодавцем права власності на майно державним реєстратором було допущено ряд помилок, а саме, як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1203061 від 13.03.2013, відомості у ньому не відповідають резолютивній частині ухвали суду, згідно з якою приміщення перебуває у спільній частковій власності, про що не зазначено у Витягу, натомість державний реєстратор помилково зазначив у «додаткових відомостях» розмір частки, перелік приміщень групи нежитлових приміщень № 62, а також групи нежитлових приміщень № 139, № 140 та № 141, а також розмір загальної площі вищевказаних приміщень, хоча відомості про площу нерухомого майна повинні бути зазначені у розділі, відкритому на об`єкт нерухомого майна. Крім цього, за наслідками пошуку у Державному реєстрі речових прав розділів, встановлено, що державним реєстратором відкрито два розділи за адресою: [ADDRESS] , що є порушенням ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав». Отже таким чином, позивач вичерпав всі можливості, щодо позасудового вирішення ситуації, що склалась і вимушений звертатись за захистом своїх прав та інтересів до суду. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Згідно із ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України гарантовано власнику здійснення його прав власності: володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ч.ч.1,3 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.ч.1,3,5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.ч.1,3 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (абз.6,9,10 п.3.1.) зазначено, що у спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов`язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов`язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (абз.14 п.3.3). Таким чином, відповідачем у даній справі є Київська міська Рада, оскільки вона є органом місцевого самоврядування в місті Києві. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ст. ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав, а також, що Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Друга Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved