Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 31 січня 2018 року між позивачем та відповідачем укладений договір позики відповідно до якого позивач позичив відповідачу 189000 грн.. На підтвердження факту отримання коштів відповідач власноручно написав розписку, в якій зазначив, що зобов'язується повернути вказану суму до 01.03.2018 року. 03 березня 2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути суму, але він відмовився, мотивуючи відсутністю грошей. В подальшому визначену договором позики суму відповідач не сплатив, чим порушує взяті на себе зобов'язання та вимоги передбачені ст.ст. 1046, 1049 ЦК України. Таким чином з боку позивача були вчинені всі можливі дії задля урегулювання спору, але відповідач уникає зустрічі з позивачем та відмовляється повертати суму позики, що в свою чергу змушує позивача звертатися до суду для захисту своїх інтересів. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Тобто законодавчо визначено право кредитора на одержання процентів за користування позикою та обов'язок боржника сплачувати такі проценти і не потребує додаткових узгоджень між сторонами обов'язок сплати, а залежить лише від права кредитора заявити таку вимогу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Розмір процентів за користування сумою позики за період з 31.01.2018 року по 01.06.2018 року складає 12670,76 грн.. Станом на 01.06.2018року 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання складають 1413,24грн.. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 189000 грн., проценти за користування позикою у розмірі 12670,76 грн., 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у розмірі 1413,24 грн. та судові витрати. До початку судового засідання позивач надіслав до суду заяву, в якій вказав, що просить суд розгляд справи проводити за відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не подав. Розгляд справи здійснюється на підставі ст. 279 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. При цьому, суд не бере до уваги заяву від 16.07.2018 року, написану від імені [PERSON], про розгляд справи без участі відповідача, оскільки на поштовому конверті зазначена неіснуюча адреса проживання відповідача, яким було доставлено вказану заяву до суду. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з'явились, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. В порядку спрощеного позовного провадження вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 31.01.2018 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] відповідно до розписки від 31.01.2018 року - 189000 грн., які зобов'язався повернути до 01 березня 2018 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики між [PERSON] та відповідачем було укладено в усній формі. Враховуючи те, що хоча відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а сума договору між [PERSON] та відповідачем перевищує вказаний у статті розмір, проте відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Таким доказом, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, є власноручно написана відповідачем розписка від 31.01.2018 року (а.с. 4). У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення зазначених відсотків не залежить від того, чи передбачено це в договорі чи ні. По своїй суті вказані відсотки є штрафними санкціями за невиконання грошового зобов'язання. З приводу стягнення із відповідача по договору позики від 31.01.2018 року, в якому не зазначено розмір і порядок отримання відсотків за користування позикою суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Кошти згідно договору позики надавались у національній валюті. Розрахунок суми боргу здійснюється судом згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. У національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Разом із тим суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки заявлені позивачем суми, які підлягають стягненню на його користь із відповідача підлягають зменшенню з наступних підстав. За таких обставин сума боргу у відповідності до договору позики від 31.01.2018 року крім основного боргу 189000 грн., відповідач зобов'язаний сплатити позивачеві на рівні облікової ставки Національного банку України за 125 днів відсотки за користування позикою, а саме 10848грн. 08 коп. (за період з 31.01.2018 року по 01.03.2018 року облікова ставка НБУ = 16,0 %, відсотки за користування 189000 грн. х 16,0% : 365дн. х 30дн. = 2485 грн. 48 коп.; за період з 02.03.2018 року по 04.06.2018 року облікова ставка НБУ = 17,0 %, відсотки за користування позикою 189000 грн. х 17,0% : 365дн. х 95дн. = 8362 грн. 60 коп.), та зобов'язаний сплатити позивачеві 3 % річних від простроченої суми за 96 днів, а саме 1491 грн. 29 коп. (189000 грн. х 3% : 365дн. х 96дн. = 1491 грн. 29 коп.). Разом борг становить 201339 грн. 37 коп., з яких: основний борг - 189000 грн., відсотки за користування позикою - 10848 грн. 08 коп., 3 % річних від простроченої суми - 1491 грн. 29 коп.. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що вимоги позивача слід задовольнити частково. Частиною першою ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої квитанції, позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 2031 грн., що підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, що із вищевказаних підстав підлягають стягненню із відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial