Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON], [PERSON] про встановлення факту належності житлового будинку на праві приватної власності, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, вказуючи, що [INFO] помер його дід - [PERSON], якому належав будинок [ADDRESS]. На час смерті разом із [PERSON] проживав його рідний брат та рідний батько позивача - [PERSON] Оскільки [PERSON] проживав разом із [PERSON] на момент його смерті, то, як вважає позивач, він є таким, що прийняв спадщину після смерті померлого брата. Далі, як вказує позивач, він проживав разом із своїм батьком - [PERSON] на момент його смерті, тобто є таким, що прийняв спадщину у вигляді будинку [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги та пояснила наступне. [INFO] помер [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Бритівської сільської ради № 32 від 19 березня 1992 року за ним було визнано право власності на житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS]. Таким чином, житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS], є спадковим майном. На час смерті [PERSON] з ним проживав однією сім'єю рідний батько позивача - [PERSON]. Оскільки на той час [PERSON] та [PERSON], рідні сини померлого та прямі спадкоємці, не прийняли спадщини та навіть не заявляли про намір щодо прийняття спадщини, батько позивача продовжував утримувати спадкове майно, користуватись ним та володіти. Тобто, як вказує представник позивача, відповідно до вимог ст. 530 ЦК України ( в редакції 1963 року, правові норми якого діяли на той час) при відсутності спадкоємців першої черги або неприйняття ними спадщини, а також в разі, коли спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують майно в рівних частках брати і сестри померлого. Таким чином, [PERSON] був єдиним, хто прийняв правомірно спадщину після померлого брата - [PERSON]. Але своєчасно вступ у спадщину ним оформлений не був, хоча він був фактичним власником житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS], яке є спадкоємним майном. [INFO] батько позивача - [PERSON], помер. Відповідно до вимог ст. 1220 ЦК України ( в редакції 2004 року) після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS]. Позивач є сином померлого [PERSON], та відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги. Оскільки право власності на спірний будинок не було оформлено батьком позивача належним чином, позивач фактично позбавлений права на оформлення його у порядку встановленого законом. Саме з цих підстав позивач вимушений звернутися до суду за поновленням своїх порушених прав. На підставі вище викладеного та з посиланням на статті ст.ст. 1216-1220, 1261 ЦК України, ст.ст. 3-4, 118-120 ЦПК України,позивач просить : встановити факт належності на праві приватної власності житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS], померлому батькові позивача - [PERSON], який помер [INFO]; визнати позивача - [PERSON], спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину після смерті батька у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS]; та визнати за позивачем [PERSON], право власності на житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS]. Представник відповідача - Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву, згідно якої просить розглянути дану справу без участі представника Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, за наявними у справі документами. Відповідач - [PERSON] в останнє судове засідання не з'явився, згідно раніше даних пояснень у судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] не заперечує, у спадщину вступати не має наміру. Відповідач - [PERSON] в останнє судове засідання не з'явився, згідно раніше даних пояснень у судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] не заперечує, у спадщину вступати не має наміру. Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не підтримали та просили суд відмовити у його задоволенні, мотивуючи це наступним. Як на підставу задоволення позову [PERSON] посилається на наступні факти та відповідні їм правовідносини: [INFO] помер [PERSON], актовий запис № 27, свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Бритівської сільської ради № 32 від 19 березня 1992 року, на його ім'я було видано Свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] від 14 травня 1992 року. Також позивач зазначає, що [PERSON] - брат померлого [PERSON] проживав разом з останнім однією сім'єю та надає в підтвердження цьому факту довідки Виконавчого комітету Бритівської сільської ради про те, що спадковим майном померлого [PERSON] управляє його брат [PERSON] та довідку про те, що власником спірного житлового будинку являється [PERSON] Як пояснив представник [PERSON], щодо вказаних довідок [PERSON] вважає за необхідне надати наступні пояснення. Відповідно до загальнодозвільного принципу в праві, який міститься в ч. 2 ст. 19 Конституції України, вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється за принципом законності. У ст. 2 зазначеного Закону України вказано, що місцеве самоврядування може вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Отже, в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачено повноваження сільських рад видавати довідки щодо вступу в управління спадщиною. А тому факт прийняття спадщини може бути встановлений тільки відповідно до Закону України «Про нотаріат» і тільки нотаріусом або відповідно до положень ЦПК - судом. Отже, сільські ради або їх виконавчі комітети, які видають довідки про прийняття спадщини спадкоємцем, виходять за межі наданих їм законом повноважень. Для підтвердження вказаного висновку необхідно вказати, що відповідно до Методичних рекомендацій Міністерства юстиції України щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29 січня 2009 р. доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: · довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; · довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню: · копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; · запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); · інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Тобто, як вказує представник [PERSON], довідка виконкому Бритівської сільської ради про те, що власником спірного майна є батько позивача - [PERSON], не може бути прийнята до уваги з тих підстав, що на момент її видачі реєстрація права власності не відбулась. У зв'язку із чим вимога про встановлення факту належності на праві приватної власності спірного житлового будинку - померлому [PERSON] є безпідставною та такою, що не грунтується на нормах закону, у зв'язку із чим не може бути задоволена. Позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. В п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» визначено, що саме нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. Отже, встановлення належності нерухомої речі спадкоємцеві є компетенцією нотаріату України, який є правоохоронним органом, а тому вчинення таких дій не належить до компетенції судових органів, які лише реалізують функцію правового захисту в разі порушення, невизнання чи оспорювання цивільного права та охоронюваного законом інтересу. Також представником третьої особи суду була копія рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року за позовом [PERSON] до Бритівської сільської ради про визнання нечинним свідоцтва та скасування державної реєстрації, згідно якого визнано нечинним та скасовано рішення виконавчого комітету Бритівської сільської ради № 32 від 19.03.1992 року, визнано нечинним та скасовано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] від 14.05.1992 року. Допитаний в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він є рідним братом позивача - [PERSON]. Також пояснив, що після того як їх батько [PERSON] розірвав відносини з їх матір'ю, він переїхав жити у [ADDRESS], та проживав там разом із своїм братом [PERSON] Через деякий час до нього також переїхали його сини - свідок [PERSON] та його брат [PERSON]. Коли [PERSON] помер разом із ним проживав його рідний брат - батько позивача - [PERSON]. Після цього у цьому будинку жили п'ятеро осіб - [PERSON], його рідні сини - [PERSON] та [PERSON] та їх дружини. Через деякий час свідок [PERSON] переїхав тимчасово до м. Одеса, оскільки знайшов там роботу. Також пояснив, що перед тим як [PERSON] помер, [PERSON] був змушений переїхати жити до міста, оскільки його дружина мала народити дитину, а зручностей у спірному будинку по [ADDRESS] не було. Після того як помер [PERSON] у спірному будинку проживав брат свідка [PERSON] та його дружина. На даний час у спірному будинку тривалий час проживає [PERSON], син [PERSON]. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є цивільною дружиною [PERSON], брата позивача [PERSON]. Також пояснила, що спочатку вона та [PERSON] проживали у її батьків, потім переїхали жити до батька [PERSON] у с. Вигін, у будинок [ADDRESS]. Через деякий час знову переїхали жити у м. Білгород-Дністровський. Коли вони проживали у спірному будинку, то, як пояснила свідок, цей будинок утримував батько [PERSON] - [PERSON] - він робив ремонти, обробляв огород та інше. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON], проживає по сусідству з 1986 року. Також пояснила, що добре знає усіх [PERSON]. Після того, як помер [PERSON], у спірному будинку проживав його брат [PERSON], а також у цьому будинку проживали його сини - [PERSON] та [PERSON]. Віктор був хазяїном цього будинку після смерті [PERSON], а після того, як помер [PERSON], залишились проживати його діти - [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] одружився та переїхав жити до м.Білгород-Дністровського, оскільки його дружина мала народити дитину. На даний час у спірному будинку проживає [PERSON] - син [PERSON]. Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, представників третьої особи, свідків, суд приходить до наступного. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У судовому засіданні встановлено, що згідно Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 14.05.1992 року, виданого виконавчим комітетом Бритівської сільської ради, власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON]. [PERSON] помер [INFO]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді спадкового будинку [ADDRESS]. При вирішенні спору між сторонами підлягають застосуванню норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України. Відповідно до статті 525 ЦК УРСР в редакції 1963 р., чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. В постанові Верхового Суду України від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12 висловлена правова позиція, що згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Стосовно позовних вимог позивача в частині встановлення факту належності на праві приватної власності житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS], померлому батькові позивача - [PERSON], який помер [INFO], судом встановлені відповідні факти та наступні правовідносини. Згідно ч.2 статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; · визнання правочину недійсним; · припинення дії, яка порушує право; · відновлення становища, яке існувало до порушення; · примусове виконання обов'язку в натурі; · зміна правовідношення; · припинення правовідношення; · відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; · відшкодування моральної (немайнової) шкоди; · визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що спосіб захисту права, вказаний позивачем - встановлення факту належності на праві приватної власності житлового будинку, - не передбачений ст. 16 ЦК України. Також суд приймає до уваги надану представником третьої особи копію рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року за позовом [PERSON] до Бритівської сільської ради про визнання нечинним свідоцтва та скасування державної реєстрації, згідно якого визнано нечинним та скасовано рішення виконавчого комітету Бритівської сільської ради № 32 від 19.03.1992 року, визнано нечинним та скасовано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] від 14.05.1992 року. Як вбачається з цього рішення, було визнано нечинним та скасовано рішення виконавчого комітету Бритівської сільської ради № 32 від 19.03.1992 року а також визнано нечинним та скасовано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] від 14.05.1992 року, згідно якого [PERSON] був власником спірного будинку. Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на тому, що спадкоємець [PERSON] був власником будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право приватної власності від 14.05.1992 року, яке було видане на підставі рішення виконавчого комітету Бритівської сільської ради № 32 від 19.03.1992 року, а згідно вищевказаного рішення і Свідоцтво, і рішення є скасованими, суд позбавлений можливості розглядати позовні вимоги щодо спадкування цього будинку. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині встановлення факту належності на праві приватної власності житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS], померлому батькові позивача - [PERSON], який помер [INFO], є такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині встановлення факту належності на праві приватної власності житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS], померлому батькові позивача - [PERSON], який помер [INFO] задоволенню не підлягають, а решта позовних вимог - стосовно визнання позивача - [PERSON], спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину після смерті батька у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS]; та визнання за позивачем [PERSON] права власності на житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS], є похідними від позовних вимог щодо встановлення факту належності на праві приватної власності житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS], померлому батькові позивача - [PERSON], який помер [INFO], суд вважає за необхідне також відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання позивача - [PERSON], спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину після смерті батька у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS]; та визнання за позивачем [PERSON] права власності на житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS]. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 57 ЦПК України, доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачем не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: dismissed