Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України. Заяву мотивовано тим, що, він 24 серпня 1991 року вибув із с. Мойсеєво Марєвського району Новгородської області Російської Федерації та прибув на постійне місце мешкання свого рідного брата [PERSON] , в [ADDRESS], де проживав до 19.10.1994 року. У 1994 році переїхав до смт. Казанка Миколаївської області, де проживає і на даний час. Посилаючись на викладене, просить суд встановити факт його проживання на території України з 24 серпня 1991 року в [ADDRESS], а з 19 жовтня 1994 року по теперішній час в будинку за [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22 жовтня 2020 року залучено в якості заінтересованої особи, до участі у цивільній справі, управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області. У судовому засіданні заявник [PERSON] заявлені вимоги підтримав та пояснив, що він народився в с. Катцина Слободо-Туринського району Свердловської області. На момент проголошення незалежності України, тобто станом на 24 серпня 1991 року, постійно проживав на території України, а саме вибув із с. Мойсеєво Марєвського району Новгородської області Російської Федерації та з червня 1991 року прибув на постійне місце мешкання свого рідного брата [PERSON] , в [ADDRESS], де проживав до 19.10.1994 року. З 19 жовтня 1994 року по теперішній час проживає в будинку за [ADDRESS] разом зі своєю співмешканкою [PERSON] . Зазначив, що на даний час має паспорт громадянина колишнього СРСР, досяг пенсійного віку та має право на отримання пенсії, але через відсутність громадянства України та постійні відмови відповідних органів, щодо встановлення його громадянства та оформлення паспорта громадянина України, він позбавлений можливості отримати соціальний захист держави України. Вважає, що іншого способу встановити факт його проживання на території України, крім як в судовому порядку не існує, тому просив задовольнити заявлені вимоги. Представник заявника [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, у судових засіданнях, які відбувались 06.10.2020 року, 22.10.2020 року та 09.11.2020 року заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Казанківської селищної ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник заінтересованої особи управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області Назаров С.А., який діє на підставі довіреності від 03.01.2020 року, у судовому засіданні пояснив, що належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до зазначеного вище Закону громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України, тобто станом на 24.08.1991 року, постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Враховуючи те, що у заявника [PERSON] наявний паспорт громадянина колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт його постійного проживання на території України з 1993 року, але докази щодо постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року відсутні, тому просив відмовити у задоволені заяви. Вислухав доводи заявника, його представника, думку представника заінтересованої особи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частини 2 ст.315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законом передбачена можливість встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти постійного проживання на території України, що можуть мати значення для виникнення права особи на набуття громадянства України. У ст.3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у ч.1 ст.8, ст.21, ч.1 ст.24 Конституції України. Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з, - 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року, або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. У пункті 44 вищевказаного Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в селі Катцина Слободо-Туринського району Свердловської області, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 06 квітня 1953 року зроблено відповідний запис за №8, його батьками є: батько [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (копія) серії [NUMBER] (а.с.52). З копії паспорту громадянина СРСР серії [NUMBER] , виданого відділом внутрішніх справ Марєвського райвиконкому Новгородської області від 12.03.1993 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , 11.07.1993 року був виписаний з с. Мойсеєво Марєвського району Новгородської області та 16.07.1993 року був прописаний в [ADDRESS], звідки 19.10.1994 рік був виписаний (а.с.51). З акту підтвердження на предмет фактичного проживання, складеного депутатом Казанківської селищної ради Міненко Л.А. від 11.03.2020 року (копія) вбачається, що гр. [PERSON] , [INFO] , проживає на території Казанківської селищної ради по [ADDRESS] з 1994 року по теперішній час, без реєстрації місця проживання (а.с.54). Відповідно до довідки виданої виконкомом Казанківської селищної ради Миколаївської області від 11.03.2020 року гр. [PERSON] проживає по [ADDRESS] без реєстрації місця проживання (копія) (а.с.53). З повідомлення Докучаєвської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області №02-16/603 від 13.11.2020 року, наданого на запит суду вбачається, що відповідно до погосподарської книги №3 за 1991-1995 роки, особовий рахунок № [NUMBER] громадянин [PERSON] , [INFO] , дійсно проживав в селі Мальчевське Устинівського району Кіровоградської області станом на 24 серпня 1991 року (а.с.95-96). Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що заявник [PERSON] являється її співмешканцем, з яким вона проживає з квітня 1994 року в смт. Казанка Миколаївської області. З розповідей останнього знає, що він народився в Росії, де проживав до 1991 року, після чого переїхав на постійне місце мешкання до свого рідного брата [PERSON] в [ADDRESS], а згодом в 1994 році до смт. Казанка, де мешкає на теперішній час. За час їхнього спільного проживання заявник [PERSON] жодного разу за кордон не виїжджав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він являється сусідом заявника [PERSON] та засвідчив, що останній з 1994 року, з якого саме місяця він не знає, проживає по [ADDRESS] з жінкою на ім`я [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що із заявником [PERSON] познайомився у 1996 році, а з 1999 року став його сусідом, особисто йому відомо, що останній проживає в смт. Казанка з 1996 року. Заявник [PERSON] звертався до управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, з приводу документування паспортом громадянина України, де останньому було рекомендовано, для подальшого набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», звернутися до суду, для встановлення факту постійного проживання його брата на території України до 24.08.1991 року, та вирішити питання щодо продовження терміну перебування в Україні, а саме оформити документ про проживання на території України (а.с.98-97). Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 19.09.2019 року заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено. Встановлено факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 24 серпня 1991 року включно (а.с.55-56). Пунктом 22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року, встановлювалися вимоги щодо прописки громадян СРСР за місцем проживання громадян, що мали паспорти - по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово. Зазначеним пунктом Положення також встановлювалися обмеження у праві громадян на прописку за місцем проживання в разі відсутності в паспорті громадянина відмітки про виписку. Такі громадяни не підлягали прописці. Положеннями Закону України «Про громадянство України» та Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України від 27 березня 2001 року №215/2001 «Про громадянство України», зі змінами і доповненнями, визначений порядок встановлення громадянства України, а також визначені підстави законного проживання на території України. Законними підставами визнається прописка на території України у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року; реєстрація на території України національного паспорта; наявність посвідки на постійне чи тимчасове проживання на території України або надання статусу біженця чи притулку в Україні. Встановлення факту проживання на території України заявник [PERSON] пов`язує з необхідністю отримання паспорта громадянина України і посилається на те, що чинним законодавством України не передбачено іншого порядку встановлення такого факту. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема проживання на території України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Під час розгляду справи судом встановлено відсутність у заявника [PERSON] в паспорті громадянина СРСР зразка 1974 року відмітки про прописку, що підтверджує факт його проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року, довідка, що видана Докучаєвською сільською радою Устинівського району Кіровоградської області №02-16/603 від 13.11.2020 року на підставі погосподарської книги №3 за 1991-1995 роки, є неналежним доказом, так як сам витяг із погосподарської книги №3 за 1991-1995 роки (а.с.96) не містить інформації щодо предмета доказування, а саме того, що заявник [PERSON] дійсно проживав в [ADDRESS] станом на 24 серпня 1991 року, оскільки як вбачається із самого паспорта (а.с.51) останній проживав у зазначеній місцевості з 16 липня 1993 року по 19 жовтня 1994 року, про що свідчать відповідні записи про прописку та виписку. Так, зібрані по справі докази на підтвердження факту проживання заявника [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року, не можуть бути належними та допустимими, в контексті ст.ст.76-80 ЦПК України, доказами, оскільки вони не підтверджують факту проживання останнього станом на 24 серпня 1991 року в [ADDRESS], тобто на території України. Враховуючи те, що інших належних та допустимих доказів, які б беззаперечно вказували на встановленість факту проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року матеріали справи не містять, суд приходить висновку про відмову в задоволенні заяви в цій частині. Щодо заявлених вимог [PERSON] про встановлення факту проживання на території України з 19 жовтня 1994 року по теперішній час, а саме в будинку за [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до п.1 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Проаналізувавши вищенаведені норми та перевіривши обставини справи у їх сукупності, суд приходить висновку, що заявником [PERSON] під час розгляду справи не доведено того, що встановлення факту його проживання на території України з 19 жовтня 1994 року по теперішній час, а саме в будинку за [ADDRESS] , породжуватиме для нього юридичні наслідки, тобто надасть йому право на набуття громадянства України, відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України, тому у задоволенні заяви в цій частині також слід відмовити. Відповідно до вимог ч.7 ст.294 ЦПК України судові витрати, понесені заявником у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed