Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в обгрунтування якого вказав, що 22 вересня 2007 року він, [PERSON], вступив до шлюбу з відповідачем [PERSON], що був зареєстрований у відділі РАЦС Хорольського РУЮ Полтавської області, актовий запис № 96, який було розірвано на підставі рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 12 березня 2014 року по справі № 548/326/14-ц, що підтверджується копією вказаного рішення суду. 23 грудня 2011 року, тобто у період шлюбу позивачем та відповідачем [PERSON] на спільні кошти подружжя ними було придбано житловий будинок № 27 (двадцять сім) з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в місті Хорол Полтавської області, вулиця Самойлівка, та земельну ділянку розміром 0, 0828 гектарів, якій присвоєно кадастровий номер: 5324810100500010025, вартістю 158 959, 44 гривні (вартість визначена згідно довідки відділу Держгеокадастру у Хорольському районі від 05.09.2017 року № 632/116-17); та в цілому складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 69, 0 кв.м., жилою площею 31,8 кв.м., погребу під « а», сараю літ. Б, вбиральні літ. Г, огорожі № 1, воріт № 2, вартістю 62 303 гривень (вартість визначена згідно договору купівлі-продажу), а також інше рухоме майно загальною вартістю 30 409, 00 гривень: 1. Пральна машина Gorenje 61061, 2007 року випуску, вартістю 5 510, 00 грн., 2. Телевізор «SAMSUNG 21S4», 2003 року випуску, вартістю 1 680, 00 грн., 3. DVD- стереосистема SC-VK880, 2010 року випуску, вартістю 6 754, 00 грн., 4. М»який куточок вартістю 6 165, 00 грн., 5. Газова плита Greta, 2013 року випуску, вартістю 2 800, 00 грн.; 6. Фотоапарат « Nikon Д-60», вартістю 7 500 гривень; що доводиться: - копією рішення Хорольського райсуду Полтавської області від 12.03.2014 року ( справа № 548/326/14-ц; - копією довідки КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 14.07.2017 року за № 188-Т; - копією витягу про державну реєстрацію прав КП « Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 26.01.2012 року за № 32979710; - копією договору купівлі- продажу, посвідченого приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу від 23.12.2011 року за реєстровим № 584 та зареєстрованого 26.01.2012 року в КП «Лубенське МБТІ « в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 1190; - копією технічного паспорта на садибний житловий будинок виданого КП « Лубенське МБТІ « від 26.10.2011 року; - копією договору купівлі - продажу земельної ділянки , посвідченого приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу від 23.12.2011 року за реєстровим № 586; - копією Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ПЛ № 005366; - копією звіту про оцінку майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] станом на 12 липня 2017 року з доданими до нього гарантійними талонами на побутову техніку. При подачі первісного позову позивач зазначив, що було помилково включено до складу спільного майна подружжя холодильник Атлант, 2007 року випуску, вартістю 5 000, 00 грн., який був придбаний за особисті кошти його матірю [PERSON], що підтверджується видатковою накладною № М26-000540 від 18 травня 2008 року . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники - адвокат [PERSON] та [PERSON] підтримали збільшений позов та прохали його задовольнити. В судовому відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] збільшені позовні вимоги визнали в повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення. Врахувавши позицію сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК Українив разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасниксправи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені. Відповідач не обмежений в цивільній процесуальній дієздатності, а тому розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, включаючи і право на визнання позову. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу , належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом, відповідно подружжя не досягло згоди про порядок поділу майна. Пунктом 22Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до пункту 25 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На даний час позивачем , [PERSON], та відповідачем [PERSON] досягнуто згоди щодо вартості майна, що підлягає поділу та порядку поділу спільного майна подружжя між ними. Зокрема, вартість житлового будинку № 27 (двадцять сім) з господарськими і побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки розміром 0, 0828 гектарів, кадастровий номер: 5324810100500010025, що знаходяться в місті Хорол Полтавської області по вулиці Самойлівка, за спільною згодою сторін визначена у розмірі 128 тис. грн. Позивачем добровільно сплачено відповідачу [PERSON] грошову компенсацію вартості належної їй Ѕ частки спільного сумісного майна подружжя, тобто Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою : м. Хорол, вул. Самойлівка, 27 Полтавської області та Ѕ частки земельної ділянки площею 0, 0828 га, кадастровий номер: 5324810100500010025, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, що розташована за тією ж адресою, в сумі 64 тис. гривень. Щодо порядку поділу рухомого майна досягнуто згоди наступним чином, а саме виділивши позивачу [PERSON] в особисту приватну власність наступне рухоме майно: - пральну машину Gorenje 61061, 2007 року випуску, - DVD- стереосистема SC-VK880, 2010 року випуску, - фотоапарат « Nikon Д-60», - мякий куточок. Виділити відповідачу [PERSON] в особисту приватну власність слідуюче рухоме майно: - телевізор « SAMSUNG 21S4», 2003 року випуску, - газову плиту Greta, 2013 року випуску, - кухонний гарнітур. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 2 і ч. 3 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторонами погоджено, що вартість рухомих речей, які підлягають виділу кожному в приватну власність, є рівноцінною. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві і докази, надані разом із позовом. Норми СК України у ст.ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, враховуючи вищезазначене, принципи розумності і справедливості, а також диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необхідність поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved