Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства №26, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у Вінницькій області, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у місті Вінниці Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Головного управління Державного казначейства України у Вінницькій області, про забезпечення наперед проплаченим санаторним лікуванням в санаторії «Борисфен» у 2016 році за 2016 рік для лікування захворювань спинного мозку і хребта або оплати позивачу на руки повної вартості санаторного лікування у 2016 році, відшкодування моральної шкоди, визнання і припинення над позивачем державного садизму, дискримінації, геноциду у 2016 році. Зазначена позовна заява мотивована тим, що позивач по 100 відсотковій вині адміністрації Вінницького СКП-26, яка грубо порушила проведення виробничих робіт, техніку безпеки проведення робіт, отримав тяжку виробничу травму - пошкоджено п'ять із семи шийних хребців і спинний мозок на цьому ж рівні, прикутий до ліжка, порушені тазові органи по типу неутримання. МСЕК визнала позивача інвалідом праці першої групи довічно з потребою довічно санаторно-курортного лікування. В 2016 році позивач звернувся до відповідачів із заявою забезпечити його санаторієм «Борисфен» із проплатою наперед санаторного лікування, надав довідку №241/39 медичної форми 070/о. Однак, відповідачі в 2016 році не проплатили санаторне лікування для позивача, та роблять усе щоб позивач не лікувався і помер. На думку позивача це державний садизм, дискримінація і геноцид щодо позивача в 2016 році та такими діями, бездіяльністю відповідачі нанесли позивачу моральну шкоду, яку повинні відшкодувати. З урахуванням доповнення до позовної заяви від 07.11.2016р. (а.с. 25-28) позивач просив: - зобов'язати відповідачів забезпечити позивача наперед проплаченим санаторним лікуванням в санаторії «Борисфен» м. Очаків Миколаївської області у 2016 році за 2016 рік для лікування захворювання спинного мозку і хребта або оплатити позивачу на руки повну вартість санаторного лікування на 45 діб у 2016 році; - відшкодувати позивачу моральну шкоду в сумі 16596 грн.; - винести рішення, яким визнати дискримінацію, державний садизм і геноцид позивача відповідачами у 2016 році, рішенням суду припинити державний садизм, дискримінацію і геноцид відповідачів над позивачем; - зобов'язати відповідачів негайно перерахувати гроші на санаторне лікування в 2016 році за 2016 рік. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та додатково пояснив, що у 2001 році облікову справу позивача незаконно було передано до відділення фонду, відповідачами штучно створюється ситуація щоб позивач не отримав санаторне лікування за профілем захворювання саме в санаторії «Борисфен», відповідачі вчиняють корупційні дії щодо видачі путівок інвалідам. В судовому засіданні представник позивача також зазначив, що підтримує та наполягає на задоволенні всіх викладених позивачем позовних вимог, незважаючи на те, що вимога щодо «зобов'язання відповідачів забезпечити позивача наперед проплаченим санаторним лікуванням і санаторії «Борисфен» у 2016 році за 2016 рік» та щодо «зобов'язання відповідачів негайно перерахувати гроші на санаторне лікування в 2016 році за 2016 рік» фактично дублюють одна одну. На запитання суду, яким саме з відповідачів, на думку представника позивача, вчинено державний садизм, дискримінація і геноцид щодо позивача в 2016 році та яким саме з відповідачів заподіяно позивачу моральну шкоду, представником позивача зазначено, що всіма одночасно. Представник відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у місті Вінниці, Олійник А.М., в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився та просив у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що жодного звернення позивача до відділення фонду щодо забезпечення санаторним лікуванням не надходило. З такими зверненнями позивач звертається до Вінницької обласної державної адміністрації. При цьому, кожного року відділенням фонду пропонується позивачу санаторне лікування, однак позивач відмовляється його отримувати. У 2016 році відділенням фонду проведено оплату санаторного лікування позивача у санаторії «Борисфен», однак позивач не бажає скористатися уже оплаченим саме для нього санаторним лікуванням. Повноважний представник Вінницької обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи. При цьому, в судовому засіданні 30.11.2016р. представник відповідача [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог посилаючись на те, що Вінницької обласною державною адміністрацією жодних прав та інтересів позивача не порушено. Повноважний представник Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України та у Вінницькій області в судове засідання не з'явився, звернувшись до суду з заявами, в яких просив розгляд справи проводити за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. Відповідач - Вінницьке спеціалізоване колективне підприємство №26 повноважного представника в судове засідання не направило, однак до суду надійшла заява №106 від 07.12.2016р., в якій відповідач зазначив, що немає ніякого відношення до судових позовів [PERSON], так як всі питання по соціальному забезпеченню інвалідів праці законодавством покладено на фонд соціального страхування від нещасних випадків. Цією ж заявою відповідач просив розгляд справи проводити без участі представника відповідача. Представник третьої особи - Головного управління Державного казначейства України у Вінницькій області в судовому засідання заперечувала щодо позовних вимог зазначивши про їх необґрунтованість та безпідставність. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (далі - Закон №1105-XIV) Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Згідно з частиною 1 статті 8 Закону №1105-XIV виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду. Частиною 3 статті 8 Закону №1105-XIV передбачено, що робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. З матеріалів справи вбачається, що правовідносини з приводу забезпечення позивача санаторним лікуванням виникли між самим позивачем та Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Вінниці, оскільки саме на вказане відділення покладено обов'язок забезпечення позивача санаторним лікуванням. Таким чином, позовні вимоги позивача спрямовані до Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства №26, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у Вінницькій області, заявлені безпідставно, оскільки вищевказаними відповідачами права позивача щодо санаторного лікування не порушено. Що стосується позовних вимог до Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Вінниці, слід зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивач - [PERSON], перебуваючи у трудових відносинах з Вінницьким спеціалізованим колективним підприємством №26, 12 грудня 1983 року отримав травму на виробництві. Внаслідок отриманої травми, медико-соціальною експертною комісією позивача визнано інвалідом 1 групи зі 100% втратою працездатності довічно та з потребою в санаторному лікуванні (а.с. 29). Відповідно до частини 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого. Положеннями частини 4 статті 42 Закону №1105-XIV передбачено, що потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам I групи щорічно безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсує Фонд у розмірі, встановленому правлінням Фонду. Потерпілому, який став інвалідом, компенсуються також витрати на проїзд до місця лікування і назад. Особі, яка супроводжує потерпілого до місця лікування і назад (крім санаторно-курортного лікування), Фонд компенсує за наявності підтверджуючих документів (оригіналів) витрати на проїзд і житло за розмірами згідно із законодавством про службові відрядження. Особу, яка супроводжує на санаторно-курортне лікування інваліда, якому за висновком МСЕК або індивідуальною програмою реабілітації інваліда визначено потребу в супроводі, Фонд забезпечує путівкою без лікування (лише проживання та харчування) або компенсує такі витрати у разі самостійного придбання путівки. (ч. 2 ст. 42 Закону №1105-XIV). З вищенаведених норм слідує висновок, що позивач, являючись інвалідом 1 групи зі 100% втратою працездатності, має право на щорічне безоплатне санаторно-курортне лікування. При цьому, суд звертає увагу на те, що реалізація такого права в повній мірі залежить від бажання особи у забезпеченні таким лікуванням. В судовому засіданні встановлено, що позивач до Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Вінниці з вимогою забезпечення санаторним лікуванням у 2016 році не звертався. Однак, 7 жовтня 2016 року позивач звернувся з заявою до голови Вінницької обласної державної адміністрації в якій просив забезпечити його наперед проплаченим санаторним лікуванням в санаторії «Борисфен» не пізніше жовтня 2016 року терміном на 45 діб. (а.с. 5) В судовому засіданні представник позивача пояснив, що позивач не звертався та не буде звертатися до відділення фонду, оскільки фондом штучно створюється ситуація щоб позивач не отримав санаторне лікування за профілем захворювання саме в санаторії «Борисфен», а також вчиняються корупційні дії щодо видачі путівок інвалідам. Представник позивача також зазначив, що отримувати путівку від відділення фонду він також не погоджується та вимагає щоб путівку йому видала Вінницька обласна державна адміністрація, оскільки остання здійснює контроль за діяльністю фонду. Проте такі посилання представника позивача не заслуговують на увагу, оскільки приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, як зазначено вище забезпечення позивача санаторним лікуванням віднесено саме до повноважень відділення фонду, а не до повноважень обласної державної адміністрації. Таким чином, звернення позивача з вищевказаною заявою до Вінницької обласної державної адміністрації не може вважатися належним зверненням про забезпечення санаторним лікуванням відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а є принциповою позиціє позивача, яка не ґрунтується на вимогах закону. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що 29 грудня 2015 року Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Вінниці та ТОВ «Санаторій «Борисфен» було укладено договір №20 про надання санаторно-курортних послуг, відповідно до пункту 1.1 якого виконавець, за завданням замовника зобов'язується в обсязі на умовах зазначених цим договором надати замовнику санаторно-курортні послуги в 2016 році, розміщення в номерах визначеної категорії, організація харчування, медичне обслуговування інваліду - спинальнику 1 групи трудового каліцтва [PERSON] в санаторії «Борисфен», а замовник, в обсязі та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується оплатити ці послуги. (а.с. 52-53) На виконання вищевказаного договору, на підставі рахунку на оплату №236 від 18.10.2016р. відповідачем згідно платіжного доручення №1588 від 17.11.2016р. проведено оплату 20250,00 грн. за санаторно-курортне лікування для позивача. (а.с. 54, 78-80) Листом №331 від 21.11.2016р., який адресований відділенню фонду, ТОВ «Санаторій «Борисфен» підтвердило отримання передоплати в сумі 20250,00 грн. за путівку на 45 діб для інваліда 1 групи [PERSON] та повідомлено про готовність його прийняти на санаторно-курортне лікування в 2016 році. (а.с. 51) Отже, Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Вінниці та ТОВ «Санаторій «Борисфен» в індивідуальному порядку виключно для забезпечення санаторного лікування позивача укладено договір про надання санаторно-курортних послуг та проведено оплату відповідного лікування. Таким чином, в частині позовних вимог про зобов'язати відповідачів забезпечити позивача наперед проплаченим санаторним лікуванням в санаторії «Борисфен» у 2016 році за 2016 рік для лікування захворювання спинного мозку і хребта, відсутній предмет спору. Посилання представника позивача на те, що пунктом 1.2 договору передбачено, що підставою для отримання послуг є путівка, яка не надана відповідачем судом до уваги не приймається, оскільки такі посилання не спростовують факту укладення вищевказаного договору, проведення оплати послуг лікування та підтвердження санаторієм про готовність прийняти позивача на санаторно-курортне лікування в 2016 році. В той же час, суд звертає увагу, що позовні вимоги позивача стосуються зобов'язання відповідачів забезпечити позивача наперед проплаченим санаторним лікуванням в санаторії «Борисфен» у 2016 році за 2016 рік для лікування захворювання спинного мозку і хребта, що і було зроблено, а не видачі йому на руки такого документа як «путівка». При цьому, в судовому засідання представник відповідача пояснив, що працівники відділення фонду готові забезпечити транспортування позивача до санаторію та влаштування його безпосередньо в самому санаторії. Як зазначив представник відповідача в судовому засіданні, єдиною перешкодою для лікування позивача може слугувати лише відсутність бажання самого позивача. Проаналізувавши всі встановлені судом обставини суд дійшов висновку, що відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Вінниці вжито всіх необхідних заходів для забезпечення санаторного лікування позивача, а небажання позивача, або ж його представника скористатися таким лікуванням не може слугувати підставою для задоволення позову. Небажання позивача отримувати путівку на санаторне лікування у 2015 році встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.12.2016р. у справі №127/25523/15-ц, яке набрало законної сили та з тексту якого вбачається, що «в судовому засіданні представник відповідача відділення ВД ФССНВ України у м. Вінниці Олійник А.М. намагався передати представнику позивача путівку для позивача в санаторій «Борисфен», терміном на 45 діб (копія якої - на а.с. 112-113), але представник позивача [PERSON] відмовився її отримати, посилаючись на відсутність у нього таких повноважень.» Посилання представника позивача на незаконність передачі у 2001 році персональної облікової справи позивача з Вінницького СКП №26 до відділення фонду судом до уваги не приймається, оскільки вказана обставина не має правового значення щодо позовних вимог про забезпечення позивача санаторним лікуванням у 2016 році. Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 серпня 2015 року у цивільній справі №127/14840/15-ц за позовом [PERSON] до Вінницької обласної державної адміністрації, управління ВД ФССНВ у Вінницькій області, відділення ВД ФССНВ України у м. Вінниці, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства №26, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, прокурора Вінницької області, про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії, яке набрало законної сили 05.10.2015 р. згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області, встановлено, що згідно акту №463 від 02.07.2001р. особова справа [PERSON] була передана страховику, а згідно протоколу №3 від 22.06.2001 р. прийнята відділенням ВД ФССНВ у м. Вінниці, правомірно. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Посилання ж позивача на держаний садизм, геноцид, дискримінацію його як інваліда праці є безпідставними, оскільки позивач не бажає отримувати соціальні виплати та соціальні послуги від встановленого законодавством органу - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Вінниці, а вимагає надання соціального забезпечення іншими органами, надання соціального забезпечення якими не передбачено законодавством. Згідно положень частин 1-3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з частиною 1 статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами статтей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, проаналізувавши всі докази в сукупності суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними засобами доказування наявності обставин щодо порушення його прав відповідачами, а відтак відсутні підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини 4 статті 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачами судових витрат, відповідно відсутні підстави для їх відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed