Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах якої діє Єшкі Ірина Іванівна, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є співвласником частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 29.08.2000 року, виданого Шевченківським підприємством з перевезення вантажу та пасажирів. З ним у належній йому квартирі зареєстровані співвласники: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також родичі, які не являються співвласниками, зять та дві онуки, а саме [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Факт реєстрації [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у квартирі підтверджується довідкою № 3161 від 16.04.2015, виданою Соснівською службою утримання будинків Черкаської міської ради, згідно по квартирної картки паспортного столу. [NUMBER] році відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] виїхали на постійне місце проживання до Турції. Перешкод в користуванні жилим приміщенням він їм не чинив. Зв`язок з відповідачами підтримує, вони повідомили що повертатись до України не планують. Він, у свою чергу, повідомив відповідачів, що через свій скрутний матеріальний стан, для зменшення оплати за комунальні послуги, буде змушений звернутись до суду для визнання їх такими що втратили право на користування квартирою. Факт не проживання відповідачів по справі в належній йому квартирі за адресою: [ADDRESS] понад 5 років без поважних причин, підтверджується актом опитування сусідів, затвердженим головою самоорганізації населення мікрорайону «Привокзальний» від 12.08.2020 № 93. Їх відсутність за зареєстрованим місцем проживання також може бути підтверджено показами свідків. У зв`язку з тим, що його зять та дві онуки, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] не проживають в належній їй квартирі з 2015 року без поважних причин, а також з тим, що вони не беруть участі у витратах по утриманні квартири та не приймають участі у спільному побуті, він вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. З заявами та клопотаннями до суду не зверталися. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року справі № 6-2139цс15 викладено правову позицію, відповідно до якої спори про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та про зобов`язання взяти на квартирний облік підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного, а не особистого немайнового права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло. Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-14цс16. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є співвласником частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 29.08.2000 року, виданого Шевченківським підприємством з перевезення вантажу та пасажирів. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 2000 року, виданого Шевченківським підприємством з перевезення вантажу та пасажирів, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї: дружині [PERSON] , дочці [PERSON] , дочці [PERSON] , дочці [PERSON] в рівних долях. В подальшому, [PERSON] одружилася та змінила прізвище на [PERSON] . В спірній квартирі зареєстровані співвласники: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Факт реєстрації [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у квартирі підтверджується довідкою № 3161 від 16.04.2015, виданою Соснівською службою утримання будинків Черкаської міської ради, згідно по квартирної картки паспортного столу. [NUMBER] році відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] виїхали на постійне місце проживання до Турції. Факт не проживання відповідачів по справі в квартирі за адресою: [ADDRESS] понад 5 років без поважних причин, підтверджується актом опитування сусідів, затвердженим головою самоорганізації населення мікрорайону «Привокзальний» від 12.08.2020 № 93. Їх відсутність за зареєстрованим місцем проживання. Будь-яких перешкод в користуванні вказаним житловим приміщенням позивач відповідачам не чинив, відповідачі виселилася з спірної квартири добровільно та не користуються нею із власних міркувань. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей відповідачів в будинку немає, проте заходів зняття з реєстрації відповідачі не вживають. Реєстрація відповідачів у спірній квартирі призводить до покладання на позивача надмірних комунальних платежів, а також утворює перешкоди при здійсненні позивачем права користування, володіння, розпорядження житловим приміщенням, чим порушуються права позивача як власника майна. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням встановлених обставин суд вважає доведеним, що перебування відповідача [PERSON] на реєстраційному обліку у належній позивачу квартирі перешкоджає власнику в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, а відтак вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний ним спосіб - шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втрати право користування жилим приміщенням. Що стосується позовних вимог в частині визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] , 2010 р.н., неповнолітньої [PERSON] , 2004 р.н., реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі 755/16152/16-ц. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку по відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення в справі, що передбачено ст. 280-282 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial