Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «АП Систем Інвест», Київської філії КП «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області, приватного нотаріуса Полтавського нотаріального округу в Полтавській області Набока Ю.В., [PERSON] про визнання правочину недійсним, дії - протиправними, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання договору іпотеки недійсним, скасування запису про державну реєстрацію. Мотивуючи свої вимоги тим, що вважає себе співвласником квартири [ADDRESS] , придбаної за спілні кошти як подружжям - ним та [PERSON] Проте [PERSON] після розірвання шлюбу на власний розсуд розпорядилась нилежним їм на праві спільної сумісної власності майном, а саме - без його як співвласника на те згоди - внесла квартиру в статутний фонд ТОВ «АП Систем Інвест», скориставшись тим, що правовстановчі документи на квартиру були оформлені на її ім`я. Державний реєстратор Київської філії КП «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області Павленоко К.В. внесла відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно та його відчудження на корисить ТОВ «АП Систем Інвест». Відповідно, 30 жовтня 2017 року власником належного йому на праві спільної сумісної власності майна, стало вказане товариство. Окрім того, з мотивів небажання ділити спільне майно, [PERSON] 26 грудня 2017 року уклала іпоточний договір, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу в Полтавській області Набока Ю.В., за яким воно перебуває під обтяженням, а саме - під забороною на його відчудження. Наразі згідно інформації Єдиного державного реєстру щодо вказаної квартири іпотекодавцем є ТОВ «АП Систем Інвест», іпотекодержателем - [PERSON] , боржником - [PERSON] Доказами того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та його колишньої дружини [PERSON] , є той факт, що остання набута у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 23 грудня 2014 року, оформлене на ім`я [PERSON] майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважає, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом одного із співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, - є похідними, які є предметом його оскарження, що й стало підставою звеерння до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] . [PERSON] , діюча на підставі ордеру про надання правової допомоги від 02 липня 2016 року, позовні вимоги не визнала та просила відповити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю. Інші відповідачі - [PERSON] , ТОВ «АП Систем Інвест», Київська філія КП «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області, приватний нотаріус Полтавського нотаріального округу в Полтавській області Набока Ю.В.повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним огоголошення на офіційному сайті судової влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності вказаних відповідачів на підставі наявних у справі доказів та за погодженням сторін. Відповідачі надіслали на адресу суду у порядку забезпечення свого процесуального права відзив на позовну заяву із запереченням проти позову, які прийняті судом до уваги у сукупності доказів по справі та пояснень сторін, їх доводів та заперечень. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 2013 року (а.с.11 том 1), який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року розірвано (а.с. 12 том 1). У період шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 23 грудня 2014 року, укладеного між ПАТ «ХК «Київміськбуд» та [PERSON] , 06 серпня 2016 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 76, 7 кв м (а.с.23 том 1). Вказана квартира була зареєстрована на праві приватної власності на [PERSON] , зважаючи на умови договору купівлі-продажу майнових прав від 23 грудня 2014 року (а.с.23 том 1). Позивач вважає, що ним та відповідачем, як подружжям, за спільні кошти було набуто нерухоме майно - вказану квартиру, відтак воно має належати їм на праві спільної сумісної власності, проте доказів цьому не надав, рішення суду про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя, яке набуло чинності, немає, й така позовна вимога позивачем не ставиться, що підтверджується змістом та редакцією прохальної частини позовної заяви (а.с. 4-10 том 1). Відповідач [PERSON] заперечує проти позову та вважає, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана нею за власні кошти, відповідно належала їй на праві приватної власнсоті. Відтак між сторонами існує спір про таке майно. Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 вересня 2016 року у справі 6-801цс16, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд, при вирішенні цього спору враховує дану правову позицію, та наявність встановленої позиції про невизнання відповідачем майна спільним сумісним майно подружжя, а отже існування спору між ними щодо даного майна, відсутність позовної вимоги позивача про визнання такого майна спільним сумісним майном подружжя, відсутність рішення суду про визнання такого майна спільним сумісним майном подружжя, й з урахуванням принципу дистозитивноссті, за яким суд не вправі виходити за межі позовних вимог, вважає відмовити у задоволенні позовних вимог. Окрім того, зважаючи на спірні правовідносини, надавши правову оцінку визначеним позивачем позовним вимогам, суд вбачає невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права - є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні, відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України, за положенням якого суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, враховуючи забезпечення прав позивача в судовому засіданні, з`ясовував питання щодо забезпечення доказів по справі, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, проте останній погодив правильність обраного способу захисту порушеного права. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). З урахуванням викладеного, визначені судом підстави для відмови у задоволенні позову в частині визнання правочину щодо внесення до статутного фонду товариства недійсним, а в редакції вимог позивача - «протиправними» (а.с.8 том 1), суд вважає, що позивачем вимоги, які є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним - визнання дій протиправними, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання договору іпотеки недійсним й скасування запису про державну реєстрацію, також уцілому є недоведеними та такими, що підлягають відмові у задоволенні. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно, окрім визначених підстав, й із урахуванням відсутності належних та допустимих доказів - визнання майна спільним сумісним майном подружжя, невірно обраного способу захисту порушеного права, правові підстави для задоволення позову відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 57 - 60 СК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»,

Outcome: dismissed