Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу удаваними, переведенням права покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності. В судове засідання представник позивача не зявився, але надав заяву згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив задовольнити, справу слухати в її відсутність та проти заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідачі не зявились, були повідомлені належним чином, через оголошення у пресі, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. В судовому засіданні встановлено, що У березні 2001 році позивач [PERSON] вирішив придбати квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON], [PERSON], [PERSON], які уповноважили [PERSON] продати вказану квартиру позивачу. Про обовязок продати квартиру з боку [PERSON], а з боку позивача про обов'язок її купити, сторони склали попередній договір, відповідно до якого сума покупки квартири дорівнювалась 4500 доларів США, яку позивач [PERSON] мав віддавати частками до 18 травня 2001 року у еквівалентні національній валюті України - гривнях. 16 липня 2001 року був укладений договір купівлі-продажу №3037/Б, за яким відповідачка [PERSON] від імені власників продала, а син позивача (відповідач по справі) [PERSON] купив спірну квартиру. В звязку з важким матеріальним станом та переживанням за своє життя і здоровя, позивач вирішив оформити право власності на свого сина [PERSON], який в свою чергу не заперечував щодо укладання правочину, крім того надав розписку щодо повернення квартири позивачу по першій вимозі. 18 серпня 2001 між позивачем та [PERSON] був укладений передаточний акт на підставі якого позивач отримав ключі від квартири. Згідно усіх договорів саме набувачем квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON]. Згодом позивачу стало відомо про існування судового спору колишньої дружини сина [PERSON] про поділ сумісної власності подружжя, який стосується квартири [ADDRESS]. Позовна заява [PERSON] порушує прав позивача та існує реальна загроза щодо відчуження частки вказаної квартири. Незважаючи на те, що у п.1 договору товарної біржі №3037/Б від 16.07.2001 року «Покупцем» вказано [PERSON], фактичним власником є саме позивач - [PERSON]. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.203 ПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року за удаваним правочином (ст.235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Тобто, виходячи з вищенаведеного, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті. які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що приховує договір застави в забезпечення повернення позики, або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач має вказати, який правочин приховує укладений правочин. Разом з тим, відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Отже, є сенс стверджувати, що є всі передумови щодо переведення на мене прав та обовязків покупця за договором купівлі-продажу квартири в зв»язку з фактичним виконанням мною обов»язків покупця, які передбачені ст.655 ЦК України та випливають з самої суті купівлі-продажу майна як правового інституту. Так, згідно ст.655 ЦК України обовязком покупця за договором купівлі-продажу є прийняття майна (товару) та сплата за нього певної грошової суми. З матеріалах справи доказів вбачається, що обовязок по сплаті грошових коштів за спірну квартиру здійснив саме позивач [PERSON], а не його син [PERSON], це підтверджено договором-розпискою та передаточним актом, тобто не існує ніяких інших доказів щодо передачі грошових коштів іншими особами. Крім того, [PERSON] надав розписку про обовязок за першою вимогою переоформити спірну квартири на імя позивача. Обовязок покупця щодо прийняття майна (товару), який передбачений ст.655 ЦК України, також було виконано не відповідачем [PERSON], а позивачем. Враховуючи те, що саме позивачем [PERSON] фактично були виконані всі обовязки покупця за договорами купівлі-продажу є всі підстави за можливе визнати покупцем квартири - позивача [PERSON] за даним договором, оскільки такий спосіб захисту прав сприятиме відновленню порушених прав позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved