Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання інформації недостовірною, такої, що принижує честь, гідність, її спростування та відшкодування моральної шкоди, саме просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] , про те, що [PERSON] причетний до фізичних та моральних нападів на [PERSON] , пошкодження позивачем транспортного засобу [PERSON] шляхом царапання машини, кидання в неї кирпичів, зобов`язати [PERSON] протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати дану інформацію перед складом суду за 01.02.2018 року у справі 766/17492/16-ц у складі головуючого Прохоренко В.В., секретар судового засідання Красновський В.І.; стягнути з [PERSON] 5000,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] будучи обізнаною про його несприятливі стосунки з [PERSON] , яка була клієнткою [PERSON] , розповсюджує відносно позивача негативну та недостовірну інформацію, а саме: при розгляді цивільної справи № 766/17492/16-ц у судовому засіданні заявила про причетність позивача до здійснення протягом тривалого часу фізичних та моральних нападів на [PERSON] , неодноразового пошкодження позивачем транспортного засобу [PERSON] , неадекватних дій, здійснення компетентними органами кримінального переслідування позивача за скоєння протиправних дій відносно клієнтки та її майна. На підтвердження даного факту посилається на аудіо запис та журнал судового засідання. Вважає, що дії відповідача завдали моральної шкоди. Ухвалою від 11.03.2019 року відкрито провадження у спрощеному позовному провадженні та призначено судове засідання. 12.04.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву та зустрічний позов до [PERSON] , про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. та судових витрат. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що поданий з боку [PERSON] позов про визнання інформації недостовірною, такої, що принижує честь, гідність, її спростування та відшкодування моральної шкоди призводить до погіршення статусу адвоката, публічного обговорення з боку колег, оскільки інформація щодо розгляду справи є загальнодоступною. Вказана ситуація змушує [PERSON] згадувати про судовий розгляд справи, де вона є відповідачем, однак інформація, яку [PERSON] просить спростувати, була поширена в ході здійснення адвокатської діяльності. Вважає, що звертаючись до суду із позовом, [PERSON] звинувачує позивача, як адвоката, у непрофесіоналізмі. [PERSON] звертаючись з первісним позовом здійснює тиск на [PERSON] , тим самим завдаючи їй моральної шкоди, у звязку з чим змушена звернутись з позовом. 16.04.2019 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою від 09.07.2019 року здійснено перехід на розгляд справи в порядку загального позовного провадження та прийнято зустрічний позов. Ухвалою від 16.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] за первісним позовом підтримав первісний позов з підстав, викладених у ньому та просив задовольнити позовні вимоги, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на його необґрунтованість. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник адвокат Доготер О.Г. у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, зустрічний позов просили задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у наданому до суду позові. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідка, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно зі ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. За змістом вимог ст. 277 ЦК України, а також п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Згідно із роз`ясненнями, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і свобод людини» від 11.09.1997 року, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Гійзельс, Гудвіна , Прагер і Обершлік , Хендісайд) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до п. 15 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у завах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пленум Верховного Суду України у Постанові № 4 від 31.03.1995 року роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, а саме, вона може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали. З наведених Верховним Судом роз`яснень вбачається, що під терміном «поширення» розуміється розповсюдження такої інформації серед сторонніх осіб, як це буває при її розміщенні в мережі інтернет, соціальних мережах, засобах масової інформації тощо. В даному випадку відомості, які позивач вважає недостовірними, містяться в матеріалах судової справи №766/17492/16-ц Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та здійснювала представництво інтересів [PERSON] при розгляді справи у Херсонському міському суді Херсонської області №766/17492/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання інформації недостовірною, такої, що принижує честь, гідність, її спростування та стягнення моральної шкоди. Допита в судовому засіданні свідок [PERSON] надала пояснення, які зводяться до того, що адвокат [PERSON] діяла в межах наданих повноважень на підставі наявних документів, а також підтвердила факт звернення до правоохоронних органів щодо дій [PERSON] . Як зазначено у п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у правах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. В Постанові Верховного суду від 13.02.2019 року по справі № 583/3294/16-ц зроблено правовий висновок про те, що відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також (ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Виходячи з наведеного, суд встановлює, що зазначена позивачем за первісним позовом [PERSON] інформація, яка висловлена [PERSON] , як адвокатом, при здійсненні представництва інтересів клієнта [PERSON] у зв`язку під час розгляду цивільної справи, не може бути визнана недостовірною шляхом подання окремого позову. Достовірність або недостовірність такої інформації повинен встановлювати суд (суддя), якому надані відповідні докази, як це зазначено у п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1. Позивачем за первісним позовом не доведено протиправність дій відповідача і як наслідок, завдання йому моральної шкоди. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності, враховуючи наведені обставини та зазначені норми права, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову. Стосовно зустрічного позову [PERSON] до до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] обґрунтовує завдання їй моральної шкоди, внаслідок звернення відповідача [PERSON] до суду із позовом про визнання інформації недостовірною, такої, що принижує честь, гідність та її спростування. Статтею 5 статті 55 Конституції України визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Отже, право звернення [PERSON] до суду гарантовано Конституцією України та Законом України, що спростовує доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] про наявність неправомірних дій з боку [PERSON] . Позивачем за зустрічним позовом не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що є її процесуальним обов`язком (ст.ст. 12, 81 ЦПК України), щодо наявності завданої їй моральної шкоди та протиправність дій відповідача за зустрічним позовом. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у зв`язку з відмовою у задоволенні первісного та зустрічного позову судові витрати не відшкодовуються На підставі викладеного,

Outcome: dismissed