Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа територіальний сервісний центр № 2142 Регіонального сервісного центру в Закарпатській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 12.04.2012 року він та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що 20.02.2017 року був розірваний. В період шлюбу ними, як подружжям, 12.09.2012 року був придбаний легковий автомобіль марки «Форд Фієста», для купівлі якого був отриманий кредит. Таким чином, вважає, що оскільки автомобіль був придбаний в період шлюбу, такий є спільним майном подружжя. В той же час, в період шлюбу [PERSON] 11.11.2016 року продала автомобіль марки «Форд Фієста» [PERSON] При цьому зазначає, що відчужений відповідачем автомобіль є цінним майном, а тому відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України на відчуження автомобіля його згода є обовязковою. Однак, ані усної, ані письмової згоди на відчуження автомобіля марки «Форд Фієста» він не надавав. У зв?язку з цим вважає, що відповідачі неправомірно без його згоди в порушення вимог ст.ст. 60,65 СК України уклали договір купівлі-продажу автомобіля, чим порушили права власника на спільне сумісне майно подружжя та завдали йому збитків, а тому вважає, що вказаний купівлі-продажу від 11.11.2016 року має бути визнаний судом недійсним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити з наведених в ньому підстав. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що вважає його безпідставним та необґрунтованими, у звязку з чим просив відмовити в його задоволенні, подав письмові заперечення проти позову . Представник третьої особи територіального сервісного центру № 2142 Регіонального сервісного центру в Закарпатській області Міністерства внутрішніх справ України у судове засідання не зявився, про час місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що згідно з свідоцтвом про шлюб серії І-ФМ № 089329 від 28.04.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 28.04.2012 року. В подальшому відповідно до рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 20.02.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Також встановлено, що 13.09.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений договір кредиту, відповідно до якого [PERSON] був наданий кредит, цільовим призначенням якого було придбання у власність в інтересах сімї нового автомобіля, яким, як встановлено в ході судового розгляду, є автомобіль марки «Форд Фієста». Після придбання вказаний автомобіль був зареєстрований на [PERSON], що стверджується обліковою карткою транспортного засобу. Відповідно до довідки ПАТ «ВТБ Банк» від 05.09.2013 року станом на 05.09.2013 року кредит, отриманий по договору від 13.09.2012 року на купівлю автомобіля, сплачений. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1, 2 ст. 65 СК України також передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Так, судом встановлено, що в період шлюбу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.2016 року продала [PERSON] автомобіль марки «Форд Фієста». Із вказаним договором незгідний позивач. Як на підставу заявленого позову, позивач зокрема вказує на положення ч. 3 ст. 65 СК України відповідно до яких для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. При цьому вказує на те, що жодного погодження на укладення спірного договору ним не давалося, і взагалі йому не було відомо про укладення оспорюваного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. За загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно з ч. 3 ст. 65 ЦК повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягав вчиненню з таким посвідченням і (або) державній реєстрації. Ці вимоги поширюються на вчинення будь-яких правочинів. Аналогічно як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що [PERSON] відчужила спірний автомобіль без його згоди, як другого з подружжя, з метою ухилення від поділу майна при розірванні шлюбу, у звязку з чим просить визнати договір купівлі-продажу автомобіля недійсним. В той же час, суд звертає увагу на те, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Позаяк наслідком відчуження майна без письмової згоди одного з подружжя, може бути право одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Саме до цього зводиться правові позиції, висловлені Верховним Судом України в Постановах від 07.10.2015 року у справі № 1622цс15, від 12.10.2016 року у справі № 6-1587цс16 та від 22.02.2017 року у справі № 6-17цс17, що згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковими для судів. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. В той же час зі змісту та заявлених підстав позову вбачається, що він ґрунтується лише на формальних підставах, що [PERSON] на давав згоду на відчуження автомобіля своїй дружині. При цьому, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Разом з тим, суду не представлено, а відтак і не встановлено жодних доказів, які б ставили під сумнів добросовісність дій відповідачів при укладенні оскаржуваного договору. Більше того, суд звертає увагу на те, що безпосередньо позивач у своєму позові вказує на те, що оспорюваним договором порушено його право як власника та відповідно завдано збитків, проте обирає спосіб захисту як визнання договору недійсним. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи обраний позивачем спосіб захисту, і те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу слід відмовити.

Outcome: dismissed