Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.08.2013 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 6673 євро, а відповідач зобовязався повернути вказані кошти не пізніше 31.12.2013 року. На підтвердження укладення договору позики відповідачем було видано розписку від 24.08.2013 року. На виконання зазначеного договору позики відповідач частково повернув позивачеві грошові кошти в сумі 5071 євро, а саме: 22.10.2014 року - повернув 2175 євро, 19.02.2015 року - 334 євро та 25.03.2015 року - 2562 євро. Однак, починаючи з 31.05.2015 року відповідач категорично відмовився повертати решту боргу в розмірі 1602 євро, чим порушив права та законні інтереси позивача. За таких обставин позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу за вищевказаним договором позики в розмірі 1602 євро, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 04.06.2015 року складає 37467,64 грн., а також інфляційні втрати в розмірі 26705,07 грн. та 3 % річних в розмірі 1601,36 грн. Під час судового розгляду справи представник позивача звернувся до суду з письмовою заявою про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 1602 євро, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 04.06.2015 року складає 37467,64 грн. та 3 % річних в розмірі 1601,36 грн. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги, з урахуванням зменшення їх розміру, підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у запереченнях на позовну заяву та в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, просив в їх задоволенні відмовити, та пояснив, що безпосередньо кошти від позивача не брав, однак для організації спільного бізнесу позивачем витрачалися кошти, які розподілялися порівну як затрати, при цьому відповідач написав розписку позивачу про отриманні кошти. В подальшому, при реалізації спільного майна, отримані кошти від його реалізації розподілялися між позивачем та відповідачем, при цьому кошти відповідач не отримував, а виручені кошти зараховувалися на зменшення його заборгованості по розписці. Таким чином, відповідач вважає, що у нього відсутня заборгованість перед позивачем. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 6673 євро на строк до 31.12.2013 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики відповідачем було видано розписку від 24.08.2013 року, з якої вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] позику в розмірі 6673 євро для організації спільного бізнесу та зобовязується повернути зазначені кошти до 31.12.2013 року включно (а.с. 5). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що позивач свої обовязки за договором позики виконав, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі 6673 євро З пояснень представників позивача вбачається, що відповідач на виконання зазначеного договору позики частково повернув позивачеві грошові кошти в сумі 5071 євро, а саме: 22.10.2014 року повернув 2175 євро, 19.02.2015 року - 334 євро та 25.03.2015 року - 2562 євро. Дана обставина також не заперечувалась відповідачем. Однак решту суму боргу в сумі 1602 євро відповідач у передбачений договором позики строк не повернув. Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, визначеного договором позики від 24.08.2013 року, оскільки не виконав зобовязання у встановлений договором строк. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням викладеного, три проценти річних від простроченої суми грошового зобов'язання за період з 01.01.2014 року по 04.06.2015 року складає 68,47 євро (1602 євро х 3 % х 520 днів : 365 : 100 = 68,47 євро). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як розяснено в абз. 2 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 24.08.2013 року в загальній сумі 1670,47 євро, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 13.07.2015 року становить 40943,22 грн., з яких: 1602 євро основний борг, 68,47 євро - 3% річних. Посилання відповідача на відсутність заборгованості перед позивачем не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та повністю спростовуються матеріалами справи. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 390,56 грн. (оскільки ціна позову з урахуванням зменшення позовних вимог на день сплати судового збору складала 39055, 28 грн. відповідно до офіційного курсу НБУ - 23,38 грн. за 1 дол. США) На підставі вище викладеного,

Outcome: approved