Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Орджонікідзевський районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення і вселення, та зняття з реєстрації місця проживання. В позовній заяві вказує, що 27 серпня 2012 року між [PERSON] в якості продавця, з одного боку, та [PERSON], в якості покупця, з іншого боку, укладено договір купівлі-продажу, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] в реєстрі за № 1237. Пунктом 1 цього договору купівлі-продажу передбачено, що продавець зобовязується передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти належну продавцю квартиру [ADDRESS], і сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму. У пункті 3 договору купівлі-продажу від 27.08.2012 р. сторони узгодили, що продаж квартири здійснюється за суму 186 000 гривень. Зазначену суму продавець одержав від покупця готівкою повністю до підписання цього договору. Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану квартиру, продавець та покупець один до одного не мають. Згодом, на підставі укладеного договору купівлі-продажу від 27.08.2012 р. проведено у Реєстраційній службі Запорізького МУЮ державну реєстрацію права власності придбаного нерухомого майна, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.11.2014 року за № 30131112. Отже, позивач у встановленому законом порядку набув право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Водночас, у відповідності до підпункту 8.1. пункту 8 цього ж договору, продавець зобовязався передати квартиру покупцю для вільного користування і безперешкодного володіння нею разом з приналежностями, документами до цієї квартири (технічний паспорт, ключі, документи з оплати комунальних послуг, вартості використаної електроенергії та інших обовязкових платежів, тощо) знятися з реєстрації у відчужуваній квартирі та забезпечити зняття з реєстрації осіб, які в ній зареєстровані, не пізніше двадцять сьомого лютого дві тисячі тринадцятого року. В порушення умов вищезазначеного договору відповідач до теперішнього часу не звільнив придбану позивачем квартиру для вільного користування і безперешкодного володіння нею, не передав ключів від неї, і не знявся та не зняв членів своєї сімї з реєстрації місця проживання. Позивач неодноразово в усному порядку звертався до відповідачів з вимогою виконання останніми свого обовязку за договором купівлі-продажу від 27.08.2012 р., зокрема, звільнення квартири для володіння і користування нею, передачі ключів від неї та зняття себе з реєстрації. Проте, до теперішнього часу такі вимоги залишилися без відповіді та без задоволення. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні та володінні майном шляхом виселення [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS] та вселення позивача, зняти відповідачів з реєстрації місця проживання (реєстраційного обліку) за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати у розмірі 487,20 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги не визнав, в судовому засіданні підтвердив обставини викладені у позові, але у звязку з тим, що на теперішній час є усні домовленості між [PERSON] та [PERSON] щодо спірної квартири в задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи Орджонікідзевського районного відділу у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про слухання справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. У відповідності до ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Судом встановлено, що 27 серпня 2012 року між [PERSON] в якості продавця, з одного боку, та [PERSON], в якості покупця, з іншого боку, укладено договір купівлі-продажу, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] в реєстрі за № 1237. Пунктом 1 цього договору купівлі-продажу передбачено, що продавець зобовязується передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти належну продавцю квартиру [ADDRESS], і сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму. У пункті 3 договору купівлі-продажу від 27.08.2012 р. сторони узгодили, що продаж квартири здійснюється за суму 186 000 гривень. Зазначену суму продавець одержав від покупця готівкою повністю до підписання цього договору. Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану квартиру, продавець та покупець один до одного не мають. На підставі укладеного договору купівлі-продажу від 27.08.2012 р. проведено у Реєстраційній службі Запорізького МУЮ державну реєстрацію права власності придбаного нерухомого майна, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.11.2014 року за № 30131112, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Отже, позивач у встановленому законом порядку набув право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно відповіді АДБ УДМС України в Запорізькій області від 30.01.2015 року відповідачі зареєстровані за адресою [INFO] а кв.21. Крім того, допитані за клопотанням представника позивача свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що були присутні під час коли [PERSON] намагався потрапити до квартири, але двері ніхто відкривав та ключі не віддавав. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 662 ЦК України продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Конституцією України (ст. 41) та Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1), до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ст. 321 ч 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року „ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Виходячи з верховенства права власності, яке є непорушним на підставі встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд вважає необхідним усунути перешкоди у користуванні квартирою, яка належить позивачу шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку та вселення до неї позивача. Відповідно п.п.1 та 5, п.35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України №10 від 17.10.2014 року „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати

Outcome: approved