Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок він у 2018 році придбав у відповідачів. Разом з тим останні у ньому продовжують бути зареєстровані, хоча і не проживають. У зв`язку з цим, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням та примусово зняти їх з реєстраційного обліку. Ухвалою від 14.11.2019 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд проводиться в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглянути у його відсутності, позов задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечив (а.с. 3). Відповідачі копію ухвали від 14.11.2019 та доданих до неї матеріалів фактично не отримали. Поштове відправлення, яке направлялось за їх зареєстрованим місцем проживання повернулось без вручення з невідомих причин. Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, з урахуванням положень п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, вважається, що відповідачі отримали копію ухвали про відкриття провадження та доданих до неї матеріалів позовної заяви 22.11.2019. Відповідачі відзив до суду не направили. Жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважав можливим провести заочний розгляд справи без учасників справи, про що постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Вказане житло він придбав у відповідачів згідно договору купівлі-продажу від 30.09.2018 (а.с. 6). У будинку на час розгляду справи зареєстровані відповідачі: [PERSON] (з 21.03.2003) та [PERSON] (з 08.02.1984), але за даною адресою тривалий час не проживають, що стверджується довідкою Мурованокуриловецької селищної ради № 010-9/524 від 14.11.2019 (а.с. 19). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, оскільки в даному випадку знайшов підтвердження факт того, що [PERSON] та [PERSON] є колишніми власниками спірного житлового будинку, то вимога його теперішнього власника визнати відповідачів таким, що втратили право користування ним є законною та обґрунтованою. Разом з тим, вимога примусово зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстрації не може бути задоволена. Так, аналізуючи встановлені в ході судового розгляду справи обставини, суд виходить з того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Житлового кодексу України, а також Цивільного кодексу України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у їх системному зв`язку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) виселення. У зв`язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою; 5) про виселення. З огляду на це, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Вказану правову позицію висловив ВСУ у свої постанові № 6-57цс11 від 16.01.2012. Отже, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття вказаної особи з реєстраційного обліку і додаткового зазначення про це не потребує. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в сумі 768 грн 40 коп.

Outcome: partial