Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в розмірі 3509 гривень та моральної (немайнової) шкоди в розмірі 3000 гривень та судові витрати в розмірі 1536,80 гривень. Свою заяву обґрунтовує тим, що 29.07.2019 року о 03 год. 10 хв. [PERSON] керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Hundai-H1», що має номерний знак [NUMBER] , рухаючись по вул.Гагаріна в с.Немовичі Сарненського району, не врахував безпечної швидкості руху, дорожньої обстановки, в результаті чого здійснив наїзд на огорожу житлового будинку, який належить позивачу на праві власності, пошкодивши її. Позивач посилається на те, що [PERSON] завдав йому майнової шкоди в сумі 3509 грн., яка не відшкодована. Також, окрім майнової шкоди, неправомірними діями відповідача йому завдано і моральну шкоду, яка полягає у перенесених душевних стражданнях, які призвели до негативних переживань, тривоги, емоційні напруги, почуття образи та обурення,щодо дій відповідача, який після вчинення ДТП залишив місце події, побоювання щодо збереження свого майна, також дана подія призвела до зміни нормального життєвого укладу, так як виникла необхідність у вчиненні дій щодо усунення пошкодження огорожі, так як виникла можливість доступу сторонніх осіб до території подвір`я його будинковолодіння. 24 грудня 2019 року ухвалою Сарненського районного суду відкрито провадження у справі. 13 січня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просить залишити позов без руху, оскільки вона подана без додержання вимог, викладених у ст.175 і ст.177 ЦПК України та відмовити в задоволенні позову. Посилаючись на те, що він дійсно уникаючи наїзд на собаку здійснив наїзд на металеву огорожу позивача. Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди його мати, яку він уповноважив вирішувати питання про відшкодування шкоди, намагалася поговорити з позивачем, та мирним шляхом вирішити питання про відшкодування матеріальної шкоди. Однак [PERSON] відкинув усі його намагання у досудовому порядку вирішувати питання відшкодування спричиненої йому матеріальної шкоди, а відтак і у [PERSON] не виникло право на звернення до суду із цим позовом, так як він не відмовлявся її відшкодовувати. На даний час він готовий сплатити шкоду, однак останній не бажає прийняти таке відшкодування. Зважаючи на те, що він зі своєї сторони зробив все необхідне для відшкодування спричиненої [PERSON] матеріальної шкоди, відсутні підстави для стягнення з нього моральної шкоди. При цьому він вражає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є надто завищеним і не відповідає характеру вчиненого ним правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань, які міг перенести позивач. 20 січня 2020 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому позивач вказує, що мати відповідача не надала підтверджуючих документів на представництво інтересів повнолітнього [PERSON] . Також є безпідставними твердження про досудовий порядок врегулювання спору, оскільки [PERSON] заперечував факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди. 17 лютого 2020 року від [PERSON] надійшли заперечення на відзив [PERSON] в якому відповідач наголошує, що намагався відшкодувати шкоду [PERSON] в досудовому порядку. Також просить взяти до уваги, що висновок експерта про визначення розміру вартості відновлювального ремонту огорожі позивача, базується на експертному дослідженні, який є неналежним доказом, оскільки в даному кошторисі відсутня дата його складання, відсутній автор його складання, а також те, що цей кошторис ніким не затверджений та не підписаний, тому ставить під сумнів розмір заявленої матеріальної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення згідно позову. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, дійшов до наступного. Судом встановлено, що 29 липня 2019 року о 03 год.10 хв. по вул. Гагаріна в с.Немовичі Сарненського району Рівненської області [PERSON] керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Hundai-H1», що має номерний знак [NUMBER] , та належить [PERSON] , не врахував безпечної швидкості руху, дорожньої обстановки, в результаті чого здійснив наїзд на огорожу житлового будинку, [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та зник з місця скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 21 серпня 2019 року [PERSON] визнано винним у здійсненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та накладено стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого статтями 124, 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. Постанова вступила в законну силу 02 вересня 2019 року. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 153025 від 26.01.2013 року, витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Внаслідок винних дій відповідача [PERSON] позивачу спричинені матеріальні збитки. Положеннями ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Вартість матеріальної шкоди спричиненої майну позивача відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи склала 3509 гривні. У висновку експерта та доданого до нього локального кошторису на будівельні роботи в повній мірі відображено перелік пошкодженого майна, його складових частин, обсягу та кількості, а також обсягів та вартості робіт, необхідних для відновлення паркану. Тому сумнівів щодо достовірності та об`єктивності поданого позивачем висновку експерта у суду не виникає. Заперечення відповідача щодо неналежності локального кошторису, як доказу в даній справі спростовується безпосередньо змістом висновку судового експерта [PERSON] № 190731/4_С від 05.08.2019 р., та показаннями даного експерта, якого допитано судом за клопотанням позивача. Допитаний у судовому засіданні експерт [PERSON] надав вичерпні відповіді на запитання суду та учасників процесу, пояснив за яких обставин ним досліджувався пошкоджений паркан та складався висновок. Локальний кошторис складався відповідно до державних будівельних норм України, дата складання локального кошторису зазначена станом на 31.07.2019 року. Пояснення експерта [PERSON] суд вважає переконливими та обґрунтованими. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача про заподіяння відповідачем шкоди його майновим правам та розміру такої шкоди. Заперечуючи проти розміру завданих збитків, відповідач [PERSON] не надав суду належних і допустимих доказів, які б вказували на інший перелік чи обсяг пошкодженого майна, його вартості чи вартості робіт на відновлення такого майна. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд вважає за доцільне зазначити наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України,особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, на підставі ч.1 ст. 1167 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Верховний суд України в п. 1 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах відшкодування моральної шкоди» від 25.05.2001 року № 5 кожна особа оцінює ступень спричиненої моральної шкоди самостійно, виходячи із глибини своїх душевних страждань та самостійно оцінює суму моральної шкоди. Пошкодження належного позивачу майна паркану приватного житлового будинку само по собі свідчить про наявність душевних страждань. Останні зокрема полягають у порушенні звичайного ритму життя. Таким чином, суд приходить до висновку, що в результаті неправомірних дій відповідача, які завдали пошкодження майна позивача, останньому були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг душевних страждань, характеру його немайнових втрат, неумисний характер дій відповідача, сума відшкодування у розмірі 1000 грн. 00 коп. є достатньою та співмірною з розміром спричинених страждань. Також, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 1024 гривень 53 копійки: (1000х 768,40:3000=256,13; 256,13+768,40=1024,53). З огляду на викладене, позовна заява підлягає до часткового задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: partial