Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] посилаючись на те, що 10 січня 2008 року між ним та [PERSON] була досягнута домовленість про продаж квартири [ADDRESS]. Покупець [PERSON] передав кошти [PERSON] у розмірі 20\~000 доларів США, про що остання написала розписку. Договір купівлі-продажу квартири нотаріально оформлений не був оскільки квартира [PERSON] належала на підставі договору укладеного на біржі, який необхідно було визнати дійсним через суд. На той час [PERSON] знаходилась на лікуванні і можливості одразу оформити договір купівлі - продажу не було, а їй необхідні були кошти на лікування. [PERSON] передала [PERSON] ключі від квартири і правовстановлюючі документи. 30 січня 2008 року [PERSON] померла. На час смерті вона була єдиним власником квартири. Після смерті [PERSON], [PERSON] 01.08.2008 року звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області із позовом про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS]. 14.08.2008 року судом прийнято заочне рішення про визнання права власності на вказану квартиру (на підставі коштів та розписки). 12 березня 2009 року до суду звернулась онук [PERSON] [PERSON] з позовом про визнання його власником квартири як спадкоємця. 19 червня 2012 року судом визнано за [PERSON] право власності на квартиру, 20 лютого 2013 року апеляційним судом Одеської області рішення суду першої інстанції частково змінено, але залишено в силі визнання права власності на квартиру за [PERSON] 24 жовтня 2013 року Вищим спеціалізованим судом з розгляду кримінальних та цивільних справ залишив рішення Апеляційного суду Одеської області і суду першої інстанції без змін. Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] і відповідно до ст. 1231 ЦК України спадкоємцям переходить обовязок повернути кошти, які отримала при житті [PERSON] Спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Просив суд стягнути з відповідача кошти в розмірі 420\~040 грн., як аванс який переданий [PERSON] за купівлю квартири. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав поданий позов, просив суд його задовольнити з підстав зазначених у ньому. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та адвокат [PERSON] заперечували проти задоволення позову посилаючись на те, що обставини викладені позивачем у позові не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджені доказами та не відповідають дійсності. Оскільки поміж позивачем та [PERSON] бабусею відповідача ніколи не було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу вказаної квартири, вони ніколи не спілкувалися та навіть не були знайомі, [PERSON] ніколи не писала розписку про отримання грошей, доказів, що розписка підписана саме покійною та нею же отримані грошові кошти суду не надано. Напроти позивач замовчує, що ним незаконно продано дану квартиру та отримано за продаж кошти у розмірі 34\~000 доларів США. В даний час він не зареєстрував своє право власності на спадкове нерухоме майно, так як за клопотанням позивача на квартиру накладено арешт, а право власності на нерухоме майно набувається з часу державної реєстрації. Вважали, що розписка є нікчемним правочином, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути засвідчений нотаріально. Крім того, вважали, що [PERSON] була лежачою хворою людиною, із дому ніколи не виходила, на лікуванні у лікарні не знаходилась. Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з такого. Судовим розглядом справи встановлено, за розпискою від 10.01.2008 року [PERSON] отримала від [PERSON] 20\~000 доларів США, що еквівалентно 100000 грн. за належну їй квартиру за адресою [ADDRESS]. (а.с.48). за інформацією у розписці, [PERSON] розписку не писала, вона написана невідомою особою з її слів та нею підписана у «здоровому глузді». 30 січня 2008 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 31 січня 2008 року виданого першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси на підставі актового запису реєстрації смертей від 31.01.2008 року № 1113 (а.с.22). 14 серпня 2008 року заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнано договір купівлі-продажу укладений 10 січня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] квартири № 133 буд. ; 46 по вул Гвардійській в смт. Чорноморське, Комінтернівського району Одеської області дійсним. Визнано за [PERSON] право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.4-5). Ухвалою суду від 19.11.2008 року вказане заочне рішення скасоване (а.с.8). 19 червня 2012 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочину та визнання купівлі-продажу квартири відмовлено. Задоволено зустрічні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діяла у власних інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнано договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1766 по якому [PERSON] виступав продавцем, [PERSON] покупцем недійсним. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON], померлої 30.01.2008 року. Витребувано квартиру з чужого незаконного володіння, усунуто перешкоди та знято з реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.6-11). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині зняття з реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON]., в решті рішення залишено без змін. (а.с.13-18). Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру суд першої інстанції (з чим погодився суд апеляційної інстанції) виходив з того, що за життя [PERSON] договір купівлі-продажу квартири між нею та [PERSON] у встановленому порядку не укладався, спірна квартира із власності [PERSON] не вибувала у звязку з чим [PERSON] не набув права власності на неї. Відмовляючи у задоволенні даного позову суд виходив з того, що не укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна не створює прав та обовязків сторін, як на передачу майна, так і на повернення коштів. Суд приймає до уваги, що предметом правочину від 10.08.2008 року є не боргова розписка в сенсі вимог ст. 1046 ЦК України, а договір про купівлю-продаж нерухомого майна, який в свою чергу за рішенням суду визнаний не укладеним в силу відсутності його нотаріального оформлення та державної реєстрації. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Згідно ст. 1046 ЦК України за договорами позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Обовязок позичальника повернути позику, визначено нормами ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк та в порядку, що встановлені договором. За наслідками порушення договору позики позичальником, відповідно до ст. 1050 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: dismissed