Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та повернення права власності в первісний стан. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що після смерті дружини, він з повнолітніми дітьми (відповідачі по справі) залишився проживати в [INFO]. Після проведення приватизації вказана квартира належала позивачу та його сина в рівних частках тобто по 1/3 частині. 12.05.2008 року позивач свою частину квартири подарував синам, оскільки між ними була домовленість що сини будуть морально та матеріально допомогати позивачу та будуть мешкати разом. Але, коли молодший син [PERSON] перебував в довгостроковому відряджені, з старшим сином [PERSON] склалися неприязні відносини, він спричиняв тілесні ушкодження, вигнав позивача з квартири, змінив замки, іншого місця проживання у позивача немає. Позивач є людиною похилого віку, іншого місця мешкання не має, при підписані договору дарування він не розумів, що вчиняє дії стосовно дарування своєї частини квартири, тобто договір дарування не відповідає його внутрішній волі. Представник позивача на позовних вимогах наполягав, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідно до статті 74 ЦПК України судові виклики здійснюються на основі судових повісток та судових повідомлень. Згідно ч.4 ст.74 УПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання. В судове засідання відповідачі не зявились, були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали та докази, прийнявши до уваги думку, пояснення сторін по справі, викладені ними в судовому засіданні, вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог\~ст.214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими\~ст.212 ЦПК України\~з урахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст.61 ЦПК України. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу. Судом встановлено. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 2004 року, видане згідно розпорядження виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №8270 від 14.10.2004 року квартира [ADDRESS] належала в рівних частках (по 1/3) позивачу [PERSON] та його синам [PERSON], [PERSON] (а.с.16). 12 травня 2008 року сторони були ознайомлені з вимогами чинного законодавства, щодо недійсності угод та розуміючи значення своїх дій позивач [PERSON] подарував, а відповідачі по справі [PERSON], [PERSON] прийняли в рівних частках в дар 1/3 частину квартира [ADDRESS], що підтверджується договором дарування частини квартири серії ВКК №417797, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1706 (а.с.10). На теперішній час позивач має напружені стосунки з своїм сином, він є людина похилого віку, іншого житла не має, на підставі чого звернувся до суду з позовом про визнання недійсним спірного договору дарування та повернення права власності в первісний стан. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст.722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту йог оприйняття. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Як вбачається з матеріалів справи позивач уклав договір дарування частини квартири відповідності до вимог ЦК України, а саме: сторони були ознайомлені з вимогами чинного законодавства, щодо недійсності угод, під час укладення цієї угоди позивач розумів значення своїх дій та міг керувати ними (а.с.10). Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, згідно ч.3 волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Будь-яких доказів про те, що під час укладення цієї угоди відбулось омана, судом не встановлено та представником позивача не надано жодного належного доказу. При вирішенні справи суд виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до\~глави 5 ЦПК України. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Як вбачається з матеріалів справи договір дарування між сторонами по справі був укладений у 2008 році, а позов до суду предявлений у 2017 році, тобто з пропущенням строку. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до п.5 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування. Порушене законне право особи підлягає захисту, але це не означає що захист підлягає по закінченню будь-якого часу з моменту, коли право було порушено, в звязку з чим законодавством встановлений визначений строк для захисту порушеного права. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Outcome: dismissed