Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2015 року по день фактичного розрахунку 27.04.2015 року, в сумі 19\~907,91 грн. та моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.02.2015 року у справі №219/5690/2014-ц стягнуто з відповідача на його користь 17\~095,78 грн. заборгованості по заробітній платі, 8\~132,04 грн. компенсації за невикористану відпустку, 609,76 грн. - заробітну плату за жовтень 2014 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25\~837,58 грн. Зазначене судове рішення в цій частині залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19.05.2015 року. Просить суд, у зв'язку з проведенням з ним остаточного розрахунку лише 27 квітня 2015 року, значні матеріальні та моральні страждання, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2015 року по день фактичного розрахунку 27.04.2015 року, в сумі 19\~907,91 грн. та моральну шкоду в сумі 3 000 грн. У судове засідання 23.06.2015 року представник позивача не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позовних вимог. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на відсутність провини з боку відповідача щодо несвоєчасного проведення остаточного розрахунку, оскільки, на його думку, дана обставина виникла з вини позивача з причини неповідомлення останнім реквізитів для перерахування сум на виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.02.2015 року. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди представник позивача зазначив, що вони також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не додано до позову жодного доказу спричинення цієї шкоди. Крім того, представник позивача звернув увагу, що на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.02.2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19.05.2015 року в справі №219/5690/2014-ц подано касаційну скаргу та заявлено клопотання про зупинення виконання вказаних судових рішень. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представника відповідача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.02.2015 року у справі №219/5690/2014-ц за позовом [PERSON] до обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» позовні вимоги задоволено частково, а саме: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 17\~095,78 грн. заборгованості по заробітній платі, 8\~132,04 грн. компенсації за невикористану відпустку, 609,76 грн. - заробітну плату за жовтень 2014 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25\~837,58 грн. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19.05.2015 року зазначене судове рішення в частині задоволених позовних вимог залишено без змін. Указані судові рішення визнаються судом такими, що на час розгляду справи набули законної сили згідно приписів статей 223, 319 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі по тексту -\~ЦПК України), оскільки в матеріалах справи відсутні докази їх скасування судом касаційної інстанції. Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищевказаними судовими рішеннями встановлено наступні обставини, що мають преюдиційне значення. Позивач знаходився в трудових правовідносинах з відповідачем на різних посадах з 10.08.2007 року по 02.10.2014 року та був за наказом № 212-к від 02.10.2014р. звільнений з посади директора ВП ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Жданівкатепломережа»\~\~за власним бажанням відповідно\~ст.38 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України)\~02.10.2014р. Заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі\~\~з травня 2014р. по жовтень 2014 р. складає 17 095,98 грн., що сторонами не оспорювалось. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 513,62 грн., виходячи із розрахунку: два місяці, що передують звільненню - серпень та вересень 2014р.; за серпень 2014р. нараховані відпускні у розмірі 2 226,60 грн.; заробітна плата за вересень 2014р.\~\~ 3 081,72 : 6 (фактично відпрацьовані дні) = 513,62 грн. У судовому засіданні встановлено, що фактичний розрахунок з позивачем проведено 27 квітня 2015 року. Зазначена обставина підтверджується копією платіжного доручення № 1808 від 27.04.2015 року про перерахування 17\~095,78грн. з призначенням платежу «для поповнення рахунку… [PERSON] - Пост. ВДВС Крам.МУЮ від 04.04.2015 року ВП №47110655, ріш. Артем. суду по справі №219/5690/2014-ц (з-та травень-верес 2014)» і сторонами не оспорюється. Приймаючи рішення щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої\~ст.47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст.116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом\~ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень\~ст.233 КЗпП України\~у взаємозв'язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~роз'яснив, що за\~ст.47 КЗпП України\~роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~\~\~\~ Як установлено судом, фактичний розрахунок з позивачем проведено 27 квітня 2015 року, що сторонами не оспорюється. Передбачений ч.1\~ст.117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (Постанова Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі №6-114цс13). Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (Постанова Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі №6-159цс13). З огляду на викладене, у зв'язку з непроведенням роботодавцем з позивачем остаточного розрахунку в день його звільнення, а лише 27 квітня 2015 року, у роботодавця настає відповідальність, передбачена\~ст.117 КЗпП України, у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, за період з 12 лютого 2015 року (за період з 02 жовтня 2015 року до 11 лютого 2015 року включно середній заробіток стягнуто рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року) по день фактичного розрахунку - 27 квітня 2015 року включно. З урахуванням положень ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100\~(далі по тексту - Порядок), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Як вже встановлено судом, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 513,62 грн., виходячи із розрахунку: два місяці, що передують звільненню - серпень та вересень 2014р.; за серпень 2014р. нараховані відпускні у розмірі 2 226,60 грн.; заробітна плата за вересень 2014р. 3 081,72 : 6 (фактично відпрацьовані дні) = 513,62 грн. Згідно розрахунку позивача, який суд вважає вірним, та враховуючи лист Міністерства соціальної політики України від 9 вересня 2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», в період, за який здійснюється стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 12 лютого 2015 року по 27 квітня 2015 року включно, 51 робочий день, з яких: у лютому 2015 року - 12 робочих днів, у березні 2015 року 21 робочий день, у квітні 2015 року 18 робочих днів. Отже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 51 день х 513,62грн. = 26\~194,62грн. За приписами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У звязку з частковим задоволенням вимог за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.02.2015 року у справі №219/5690/2014-ц, а саме: розмір усіх позовних вимог разом 34\~198,54грн. (1 частка), розмір задоволених вимог - 25\~837,28грн. (0,76) з розрахунку: 25\~837,28грн. : 34\~198,54грн.; позивачем здійснено зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: 26\~194,62грн. х 0,76 = 19\~907,91грн. Вказану суму (19\~907,91грн.) позивач вважає справедливою та розумною. За таких обставин, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню у повному обсязі. Заперечення та доводи відповідача щодо вимог в цій частині не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на те, що нормами діючого законодавства не передбачено такого обвязку працівника як повідомлення реквізитів для перерахування заробітної плати та/або здійснення остаточного розрахунку роботодавцем. Інші обставини, зазначені в письмових запереченнях, не звільняють позивача від обовязку здійснити такий розрахунок з позивачем згідно до\~ст.116 КЗпП України. Приймаючи рішення щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. За правилом ч.1\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином,\~стаття 237-1 КЗпП\~містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі\~ст. 237-1 КЗпП\~є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена\~ст. 237-1 КЗпП. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті\~3,\~4,\~11,\~31 ЦПК). КЗпП\~не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а\~ст. 237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі 6-23цс12). У даному випадку при визначенні розміру компенсації на відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, яка виразилась (відповідно до змісту позовної заяви) у моральних переживаннях, суд ураховує наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, а саме несвоєчасна виплата належних йому грошових сум, у звязку чим матеріальне становище позивача погіршилося, що змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя\~\~і відстоювання своїх прав у суді. За наведених обставин суд вважає за можливе визначити компенсацію на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. Указаний\~\~розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимогам розумності і справедливості. Заперечення відповідача в цій частині вимог спростовуються вищевикладеним. Судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене, на підставі статей \~47,\~116,\~117, 237-1 КЗпП України, з урахуванням\~Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»\~з наступними змінами,

Outcome: approved