Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Сектор державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання права власності на ? частину квартири, в якому просить: визнати за ним право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що 01 червня 2002 року у відділі РАГС Богодухівського районного управління юстиції Харківської області він зареєстрував шлюб з [PERSON], актовий запис № 41. Від шлюбу з відповідачем мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Під час спільного проживання, а саме у серпні 2003 року за спільні кошти вони з [PERSON] придбали квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. На момент придбання квартири її вартість складала 6 116 грн. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області 15 серпня 2003 року. У даному договорі покупцем та власником квартири була записана [PERSON], після чого за відповідачем було зареєстровано право власності у КП «Богодухівське БТІ» та оформлено технічний паспорт. Спільне життя з [PERSON] не склалось, у зв'язку з чим рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжували разом користуватись спірною квартирою, проте на початку 2017 року у них виник спір з приводу користування даною квартирою, що змусило його звернутись до суду. Позивач та його представник [PERSON] позов підтримали. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що вони з [PERSON] з 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON], 2003 року народження. Під час проживання за спільні кошти, а саме за 6 116 грн., 15 серпня 2003 року ними було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS], власником якої була записана [PERSON] В цей час він перебував на заробітках в Росії. Квартиру було придбано в інтересах сім,ї. Спільне життя з відповідачем не склалось, у зв'язку з чим шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем проживали у спірній квартирі, однак у 2017 році [PERSON] почала чинити йому перешкоди у користуванні житлом, змінила замки. У зв'язку з зазначеними обставинами він пропонував [PERSON] вирішити питання про порядок користування квартирою та виділити йому ? її частини, на що остання відмовила. В подальшому позивач та його представник в судове засідання не з'явились, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи повідомлялась належними чином. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] та визнання за ним права власності на ? частину квартири заперечував. В судовому засіданні пояснив, що позивачці та її сину від першого шлюбу [PERSON], [INFO], на праві власності належала квартира [ADDRESS]. 01 червня 2002 року [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем, який в подальшому на підставі рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року було розірвано. Відповідач за власні кошти і майно, шляхом обміну на належну їм з сином квартиру [ADDRESS] обміняла з сусідами квартиру № 6. Квартира № 6 була оформлена договором купівлі-продажу від 15 серпня 2003 року у [PERSON] та [PERSON], з якими у неї було досягнуто домовленість без доплат обмінятись квартирами, так як такий варіант обміну влаштовував обох сторін. На виконання домовленості 15 серпня 2003 року був оформлений договір на квартиру № 6, відразу після чого був здійснений фактичний обмін квартирами. Таким чином, джерелом набуття [PERSON] у власність квартири № 6 є особисте майно, набуте без участі позивача та до реєстрації шлюбу, тобто за рахунок власності на квартиру № 3, яка є майном і має грошове вираження. [PERSON] не приймав матеріальної участі або своєю працею у набутті права власності на квартиру № 6. Крім того, обмін квартирами був здійснений без доплат по цінам договору, що свідчить фактична співмірність указаних в договорах вартості квартир. Також позов позивача пред'явлений поза межами строку позовної давності, зазначеному у ч. 2 ст. 72 СК України, відповідно до змісту якої до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюб, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права. Враховуючи те, що під час судового процесу про розірвання шлюбу у 2014 році, відповідачем було заявлено про відсутність у позивача майнових прав подружжя на спільне майно, що слід вважати моментом невизнання [PERSON] прав позивача на спірну квартиру та моментом, з якого [PERSON] дізнався та міг дізнатись про порушення своїх прав на квартиру. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Представник Сектора державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з,явився з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належними чином. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є сином [PERSON]І, відповідача по дані й справі. З народження він з матір'ю та батьком проживали в приватизованій квартирі [ADDRESS]. Після розлучення, батько подарував йому свою частину квартири. У 2002 році мати уклала шлюб з [PERSON] та незабаром у них народилась спільна дитина. Після цього мати вирішила покращити житлові умови, саме в цей час вона дізналась про те, що сусіди з квартири №6 також хочуть змінити квартиру на меншу. Як саме проходило оформлення він не пам'ятає, оскільки був ще дитиною. У 2012 році проходив військову службу у м. Києві, та після повернення дізнався, що мати з [PERSON] не проживають. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з [PERSON] більше двадцяти років. Їй відомо, що [PERSON], як молодому спеціалісту було надано квартиру [ADDRESS], яка в подальшому була приватизована. В квартирі проживали [PERSON] її перший чоловік та син. У 2002 році [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та постало питання про покращення житлових умов, оскільки у них незабаром повинна була з'явитись дитина. У цьому ж будинку на другому поверсі проживала сім'я Чабань, яким необхідна була квартира меншою площею і вони обмінятись квартирами. У 2012 році [PERSON] залишив сім'ю та більше в квартирі не проживав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона разом з чоловіком проживала в квартирі [ADDRESS]. У 2002 році вони з чоловіком розлучались і стояло питання розподілу квартири. Їй було відомо, що сусідка з першого поверху [PERSON], хотіла придбати квартиру більшою площею, оскільки у неї була однокімнатна, а сім'я складалась з чотирьох чоловік. Вони домовились про обмін квартирами та ще до оформлення документів здійснили фактичний обмін. Коштів від сім'ї [PERSON] за обмін квартирами ні вона, ні її чоловік не отримували. Питання щодо обміну квартирами вона вирішувала виключно з [PERSON] та переоформлення відбулось на підставі договору купівлі - продажу. Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до слідуючого. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], 01 червня 2002 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 41. Після реєстрації шлюбу відповідач взяла собі прізвище чоловіка «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого 01 червня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Богодухівського районного управління юстиції Харківської області. Згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 22 січня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Богодухівського районного управління юстиції Харківської області, встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є сторони по справі. Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року було шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1688, [PERSON] придбала у [PERSON] та [PERSON] квартиру № 6 у багатоквартирному житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до даного договору, інвентаризаційна вартість відчужуваної квартири становить 6 116 грн. Згідно копій Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 серпня 2003 року серії ВВА № 126554 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 15 травня 2017 року вбачається, що [PERSON]І, на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу серії ВАО 024935 від 15 серпня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу, належить квартира № 6 за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки КП «Богодухівське БТІ» № 542 від 24 листопада 2016 року вбачається, що згідно реєстраційних документів станом на 31 грудня 2012 року, власником квартири № 6 розміщеної за адресою: [ADDRESS], є [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області 15 серпня 2003 року за реєстрованим № 1687. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно змісту ч. 2 ст. 372 ЦК України та ч.ч. 1,2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - за кожним на 1/2 частині вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт на режим спільної часткової власності. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Суд не приймає до уваги доводи відповідача в тому, що квартиру [ADDRESS] не було придбано за кошти, а власність на неї було набуто в результаті обміну однокімнатної квартири [ADDRESS], що належала [PERSON], ( зараз [PERSON]), [PERSON], [PERSON], на праві спільної сумісної власності та 1/3 частини якої в подальшому [PERSON] подарував [PERSON], оскільки згідно договору купівлі-продажу квартири від 05 лютого 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №188, [PERSON], за себе особисто та як законний представник від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] передали у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON], яку останній прийняв та сплатив за неї 7 000 грн. у 2004 році, а квартиру № 6 у багатоквартирному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] було придбано [PERSON] у [PERSON] та [PERSON] у 2003 році, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2003 року. Також суд не приймає до уваги свідчення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] так як вони спростовуються нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, які на даний час ніким не оспорюються. Проте всі свідки підтвердили, що на час придбання спірної квартири [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом, вели спільний побут, та відповідач була вагітною, потребували збільшення житлової площі, тому придбання квартири було здійснено в інтересах сім,ї. Крім того, суд ставить під сумнів твердження відповідача про відсутність у позивача доказів джерел матеріальної участі у придбанні квартири № 6, оскільки згідно довідки ТОВ «ЮНИС-М» [PERSON] в період з 20 лютого 1999 року по 20 грудня 2004 року на підставі цивільно - правового договору працював на вищевказаному підприємстві та отримував стабільну заробітну плату. Суд не приймає до уваги Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, оскільки він не спростовує існування ТОВ «ЮНІС-М» та те, що [PERSON] працював в даному товаристві у 2003 році. Таким чином суд не приймає до уваги копії заперечень від 11 листопада 2016 року та довідку від 01 серпня 2017 року, оскільки стороною по справі не надано оригінали даних документів та довідка квартальної не є беззаперечним доказом того,що [PERSON] не проживав у спірній квартирі з березня 2012 року. Також суд не приймає до уваги довідку квартальної Богодухівської міської ради від 30.01.2018 року, так як її зміст є сумнівним для суду та суперечить наданим нотаріально посвідченим договорам купівлі-продажу. Крім того, відноситься до обставин 15-річної давнини. Крім того суд не погоджується з позицією відповідача стосовно того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб між сторонами було розірвано у 2014 році і [PERSON] та її представник вважають, що саме з цього часу обчислюється строк перебігу позовної давності. Відповідно до змісту правової позиції Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. При розгляді справи про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у 2014 році спір про майно не розглядався, після розірвання шлюбу сторони продовжували користуватись спірною квартирою. У 2017 році [PERSON] почала чинити позивачу перешкоди у користуванні житлом, змінила замки. Він пропонував мирно вирішити питання, але [PERSON] з цим не погодилась. Оскільки про порушення своїх майнових прав позивач дізнався у 2017 році, тому суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Як вбачається з матеріалів справи, вартість спірної квартири на момент придбання становить 6 116 грн., проте при подачі позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 8 000 грн. (квитанції № 0.0.775327623.1 від 29 травня 2017 року), що є 7 360 грн. більшим за передбачену Законом ставку, які підлягають поверненню позивачеві, як зайво сплачені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 640,00 грн. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], заявлено цілком обґрунтовано, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved