Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 02.11.2010 року він надав відповідачу грошові кошти у розмірі 100000 грн. в рахунок наступного виконання ним передпроектних робіт з електропостачання підприємства брикетів та гранул, про що і була складена відповідна розписка. Під час передачі коштів, він з відповідачем усно домовились, що у майбутньому вони узгодять усі істотні умови, зокрема, обсяг і вартість робіт, строки виконання, тощо, та укладуть відповідний договір. Оскільки, в подальшому сторони не дійшли згоди щодо умов договору, останній так і не був укладений, у зв'язку з чим, вважає, що такі мають бути йому повернуті, як такі, що набуті без достатньої правової підстави. 21.05.2012 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення цих коштів, які до теперішнього часу останнім не повернуті. Позивач також просить про стягнення з відповідача на його користь трьох процентів річних за користування його коштами за період з 21.05.2012 по 20.08.2012 рік в розмірі 756 грн. 16 коп. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Додатково суду пояснив, що розписка від 02.11.2010 року є попереднім договором, згідно якого його довіритель передав відповідачу 100 000 грн. з подальшою домовленістю в майбутньому укласти основний договір підряду, визначивши та погодивши при його укладанні всі істотні умови, чого фактично зроблено не було, оскільки такі умови не були визначені та погодженні між сторонами. З огляду на те, що основний договір укладено так і не було та відповідно передпроектні роботи з електропостачання підприємства брикетів та гранул не виконані, вважає, що ці кошти мають йому бути повернути, як такі, що набуті без достатньої правової підстави. Зазначив і те, що вказані правовідносини існували лише між двома фізичними особами, а не юридичними, співзасновником, якої раніше був позивач, зокрема ТОВ «Виробниче підприємство брикетів та гранул «ПРОД-ЕКО» та ТОВ «Енергоінтер», яке очолює відповідач, оскільки позивач саме як фізична особа збирав необхідну інформацію для можливого будівництва нового більш потужнішого підприємства ніж «ПРОД-ЕКО». Пояснив і те, що в момент складання розписки, конкретних умов основного договору не були відомі, оскільки такі залежали від наданої позивачу відповідачем інформації, яка є передпроектними роботами. Підтвердив і те, що позивач після 2010 року вийшов із складу засновників «ПРОД-ЕКО», і те, що в 2010 році між «ПРОД-ЕКО» та ТОВ «Енергоінтер» йшли перемови про укладання договору на виконання «Енергоінтер» вже проектних робіт, які можливо проводити після завершення передпроектних. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в їх задоволенні відмовити. Відповідач пояснив, що до нього звернувся його добрий знайомий із проханням допомогти його знайомому, тобто [PERSON], у виконанні передпроектних робіт по приєднанню електроустановок ТОВ «Виробниче підприємство брикетів та гранул, розміщених в с. Липівка, вул. Шевченка, 37 Макарівського району до електичних мереж ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго». Після зустрічі з яким вони усно домовились про обсяг необхідних до виконання передпроектних робіт та оплату за їх виконання, яка склала 100 000 грн., які він і отримав вже за виконану роботу, підписавши на вимогу позивача зазделегіть складену ним - позивачем розписку. Вказані домовленості були усними, оскільки сам позивач не бажав їх оформлювати письмово, а вже після виконання ним передпроектних робіт між «ПРОД-ЕКО», співзасновником якого був позивач та «Енергоінтер», директором, якого він є було укладено договір на виконання вже проектних робіт, що в свою чергу вказує на його належне виконання завдання по передпроектним роботам, без виконання яких не можливо виконувати проектні роботи, що тепер безпідставно заперечується позивачем, який без будь-яких обґрунтувань відмовляється від зв»язку з їх юридичними особами. Зазначив і те, що фірма позивача «ПРОД-ЕКО» повністю так і не розрахувалась з ТОВ «Енергоінтер» за виконану роботу по проектним роботам, у зв»язку з чим вважає такі неправомірні дії позивача зазделегіть спланованими. Зазначив посилання позивача в частині необхідності укладання основного договору підряду, необґрунтованими, оскільки про таке в розписці мова не йде, та навпаки зазначено, що кошти отримані за виконання робіт, що вказує на відсутність необхідності укладати ще будь-якийсь договір по вже виконаним домовленостям. Крім того, відповідач зазначив, що позивач не надав будь-яких доказів та взагалі не посилався щодо пропонування ним укладення основного договору, ймовірних його умов, як доказ тому, що його начебто не було укладено саме з його-відповідача вини. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність вимог, які не підлягають задоволенню з огляду на таке. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Єдиним доказом в підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача була надана суду розписка від 02.11.2010 року згідно якої відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 100 000 грн. за виконання передпроектних робіт з електропостачання підприємства з виробництва брикетів та гранул (а.с. 4). Зміст якої представник позивача у судовому засіданні тлумачив, як попередній договір підряду, згідно якого між позивачем та відповідачем повинно було бути укладено в майбутньому основний договір підряду на виконання [PERSON] передпроектних робіт з електропостачання підприємства з виробництва брикетів та гранул, чого не сталося, оскільки сторони не досягли істотних умов по ньому та як наслідок цьому набуття відповідачем коштів без достатньої правової підстави. Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Так, з огляду на вказані норми щодо визначення двосторонності договору, притаманних умов попередньому договору, зокрема його укладання сторонами в певний строк у формі та з визначеними на перед умовами основного договору, з наданням йому такого статусу попереднього договору, суд вважає обґрунтування позивача та відповідно правову позицію такими, що не відповідають дійсній волі сторін під час укладання спірної на сьогодні розписки, оскільки зовсім не відповідають вище зазначеним нормам, які регулюють правовідносини по передньому договору. Сама розписка підписана однією стороною, не містить жодних посилань на укладання в майбутньому будь-якого правочину з визначеними принаймі хоч однієї умови притаманної основному договору та строку і умови, згідно яких такий договір мав укладатись та знову ж таки підписуватись двома сторонами, а саме підрядником та замовником, визначені ст. 837 ЦК України. Крім того, певні пояснення представника позивача протиріччять поняттю попереднього договору, зокрема в тій частині де пояснював суду, що сторонам правочину не були відомі основні умови договору підряду на момент укладання попереднього, оскільки такі залежали від інформації, яку б мав надати відповідач, коли попередній договір по своїй суті не може породжувати будь-яких зобов»язань, окрім по укладанню в майбутньому основного договору на умовах визначеному попереднім. Не носить попередній договір і будь-якого грошового зобов»язання, що спростовує позицію позивача в частині сплати відповідачу в рахунок майбутнього договору 100 000 грн., оскільки грошове зобов»язання з»являється тільки після укладання сторонами основного договору, звідки витікає, що внесення завдатку, як називає сплачену суму відповідачу позивач, як часткового платежу можливо після виникнення грошових зобов»язань, в тому числі після укладання основного договору та як визначено ч.2 ст. 854 ЦК України, якщо таке встановлено самим договором підряду. Крім того, ст. 635 ЦК України визначено наслідки не укладання попереднього договору, які залежать від дії чи бездіяльності конкретної сторони, а саме, та сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, тоді як позивач, з урахуванням своєї правової позиції щодо укладання між сторонами саме попереднього договору, взагалі не вказує на вину відповідача та не надає жодного доказу цьому, як і пропонування позивачем відповідачу до його укладання. Чи можливо іншого передбаченого ч.3 ст. 635 ЦК України наслідку припинення зобов'язання, встановлене попереднім договором, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення, натомість посилаючись на іншу загальну норму набуття майна без достатньої правової підстави. Стаття 1212 ЦК України, на яку посилається позивач стосується набуття майна без достатньої правової підстави, коли в даному випадку позивач самостійно, з власної волі передав відповідачу кошти, як зазначено в розписці за виконання передпроектних робіт, яка сама по собі фіксує факт виконання та відповідно їх прийняття іншою стороною, тих домовленостей які існувати між сторонами, та а ж ніяк, за відсутності інших доказів, не вказує на безпідставність їх набуття. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Вільний вибір в укладанні сторонами договору передбачений і ст. 627 ЦК України. З огляду на що, розписка, як письмова форма договору засвідчує передачу грошей позивачем відповідачу за виконання ним передпроектних робіт, оскільки саме це вказано в розписці, а не те про що без будь-яких доказів та фактів заявляє позивач, тлумачачи її зміст на власний розсуд, коли суд виходить із конкретного змісту, який не містить посилань на існування між сторонами будь-якого зобов»язання, оскільки лише фіксує певний факт, який не може тепер трактуватись позивачем, як безпідставне набуття коштів за невиконання відповідачем обов»язків, які не були визначені жодним правочином між ними, як і вказаною розпискою також. Посилання сторони позивача на існування таких зобов»язань з боку відповідача, нічим не підтверджені та не доведені ним у судовому засіданні. Згідно ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Такі зобов»язання якщо і виникають, то на підставі певного правочину, умови якого досягнуті обома сторонами, коли в даному випадку розписка не містить, а ні умови які б були притаманні якомусь договору, а ні прав та обов'язків сторін, що враховується судом та за сукупністю наданих доказів не може вважатись борговою. Що ж до зв»язку про який зазначає відповідач у судовому засіданні виконання ним певних передпроектних робіт по приєднанню електроустановок ТОВ «Виробниче підприємство брикетів та гранул» «ПРОД-ЕКО» та ТОВ «Енергоінтер» з відносинами між вказаними юридичними особами, то такі лишень прослідковуються з пояснень самого відповідача, який вказував, що виконання ним всіх необхідних передпроектних робіт і стало підставою та можливістю укладання між вказаними юридичними особами договору на виконання вже проектних робіт, які потребують спеціальної ліцензії, яку і має очолювана ним ТОВ «Енергоінтер», який не впливає на зроблений судом висновок вище. Отже, оцінюючи з'ясовані обставини справи, що перевірені представленими доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного позову. Відповідно до ст. ст. 6, 202, 509, 627, 635, 854, 1212 ЦК України та

Outcome: dismissed