Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що позичив [PERSON] (1-й відповідач) певну суму коштів, що підтверджується власноручними розписками останнього, а саме: двома розписками від 12.11.2012 на суму 16500,00 доларів США та 38500,00 доларів США, строком повернення коштів за кожною до 12.12.2012; розпискою від 19.02.2013 на 55000,00 доларів США, строком повернення до 18.03.2013; розпискою від 22.07.2013 на 80000,00 доларів США, строком повернення коштів до 22.08.2013. [PERSON] (2-й відповідач) поручився за виконання 1-м відповідачем своїх зобов'язань за борговою розпискою від 19.02.2013 та зобов'язався погасити заборгованість за нею в передбачений строк в разі невиконання [PERSON] умов розсипки. До теперішнього часу жоден з відповідачів своїх зобов'язань не виконав, борг не повернув, отже позивач просить стягнути з [PERSON] загальну заборгованість за борговими розписками в сумі 1448309,52 грн. з урахуванням відсотків та курсу долара до гривні на день подання позову, а також солідарно з обох відповідачів 594840,00 грн. - борг за розпискою від 19.02.2013 з урахуванням процентів. В суді позивач наполіг на задоволенні позову в повному обсязі при цьому не заперечував, що за кожною з розписок до січня 2014 року враховуючи усну домовленість з позичальником отримував від останнього 10% від суми позики щомісячно, проте зазначені суми коштів не є поверненням основної суми боргу. [PERSON] позов визнав частково, а саме в межах суми основного боргу за розписками, вказавши, що вважає незаконним нарахування позивачем процентів на суму боргу на рівні облікової ставки Національного банку України, так як на протязі тривалого часу сплачував останньому за кожною розпискою по 10% від суми позики, що загалом склало близько 200000,00 доларів США. [PERSON] підтримав позицію 1-го відповідача та дав відповідні пояснення. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини і відповідні правовідносини: згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Між [PERSON] та [PERSON] на протязі 2012-2013 років укладено ряд договорів позики, що сторонами не заперечується та підтверджується відповідними розписками (а.с. 23, 25, 27, 29). За виконання 1-м відповідачем зобов'язань за договором позики від 19.02.2014 поручився [PERSON] (а.с. 25), проте за жодною з розписок в передбачений строк відповідачі своїх зобов'язань не виконали і борг не повернули, що останніми не спростовується. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог ЦК України. Позикодавець, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Сторони не заперечують, що між ними існувала усна домовленість про сплату 1-м відповідачем на користь позивача за користування позикою щомісячно 10% від суми кожної розписки і ця домовленість виконувалась [PERSON] до січня 2014 року. Отже, сторони на підставі ст. 1048 ЦК України встановили розмір та порядок одержання позивачем процентів, які сплачувались 1-м відповідачем відповідно до досягнутої домовленості і підстави для стягнення з останнього процентів ще й на рівні облікової ставки Національного банку України відсутні. Більше того, враховуючи суми позики за кожною з розписок, час, протягом якого 1-м відповідачем сплачувались проценти за користування позикою та розмір таких процентів можна дійти висновок, що до січня 2014 року [PERSON] на користь [PERSON] сплачено процентів на суму, що в кілька разів перевищує ту, що розрахована позивачем на підставі ст. 1048 ЦК України за період користування його коштами 1-м відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи викладене, той факт, що позика за жодною з розписок відповідачами не повернута і це не заперечується останніми, суд вважає за можливе задовольнити позов частково, а саме в межах сум, зазначених в розписках відповідно курсу гривні до долара США, що існував на час подання позову, при цьому сума боргу за розпискою від 19.02.2013 підлягає солідарному стягненню з обох відповідачів. Судові витрати повинні бути стягнуті з відповідачів відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial