Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , вказавши, що відповідач звернувся до нього з проханням позичити 10000 (десять тисяч) гривень, враховуючи, що [PERSON] був працівником Приватного підприємства «Біла Каста», де на той час [PERSON] працював директором, тому позивач погодився позичити йому кошти за умови, що він виплатить позику частинами, шляхом відрахування сум із заробітної плати. 26.10.2017 року [PERSON] передав, а [PERSON] було прийнято грошові кошти в позику сумі 10000 гривень, про що останнім складено власноруч написану розписку від 26.10.2017. Відповідач свої зобов`язання згідно договору та вказаній в борговій розписці строки не виконав. 01.04.2020 на адресу відповідача була направлена вимога про повернення грошових коштів, таким чином [PERSON] зобов`язаний був повернути [PERSON] суму позики в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень в строк до семи календарних днів з дати пред`явлення вимоги, тобто 07.04.2020, однак відповідач не повертає кошти та ніяким чином не реагує на вимогу, тому позивач звернувся до суду. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, просить позов задовольнити. Від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. У відповідності до ст. 206 ЦПК України суд приймає визнання відповідачем позову. Оскільки відповідач 01.10.2020 року визнано позовні вимоги, то у відповідності до положень ч.3 ст.200 ЦПК України наявні підстави для винесення рішення суду в підготовчому засіданні. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доказам відповідно до положень ст.89 ЦПК України в сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 26.10.2017 року згідно розписки [PERSON] отримав позику 10000 (десять тисяч) гривень від [PERSON] та зобов`язався виплачувати борг частинами шляхом відрахування із заробітної плати (а.с. № 11). 01.04.2020 на адресу [PERSON] була направлена вимога про повернення грошових коштів, станом на дату подання позовної заяви грошові кошти відповідачем не були повернуті (а.с.12,13). На розгляд адвокатського запиту Приватне підприємство «Біла Каста» надало письмову відповідь від 23.04.2020 №8, що утримань із зарплати [PERSON] не проводилось, повернення позики через ПП «Біла Каста» не відбувалось, кошти в рахунок погашення позики на особовий рахунок [PERSON] не перераховувались(а.с 16). Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як передбачено ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов`язаний виконувати договір у відповідності до його умов та вимог закону. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається, як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. У постанові Верховного Суду України від 24.02.2016р. у справі № 6-50цс16 зазначено, що письмова форма договору є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми. При прийнятті судом рішення прийнято до уваги, що відповідачем в ході підготовчого засідання подано заяву про визнання позову в повному обсязі, отже ці обставини в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню. Отже, оскільки відповідачем своєчасно не було виконано його обов`язку повернути суму позики у строк до 07.04.2020р., суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення суми боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Обговорюючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., сплачений при подачі позову (а.с. № 1). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі\~\~вищевикладеного,\~\~

Outcome: approved