Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником спірної квартири, остання була подарована йому його колишньою дружиною [PERSON] під час перебування їх у шлюбі. Після припинення шлюбних відносин [PERSON] змінила замки на вхідних дверях, обмеживши йому доступ до житлового приміщення, в якому залишились його речі та правовстановлюючі документи на квартиру. Після розірвання шлюбу, [PERSON] звернулась до суду із позовом про розірвання договору дарування спірної квартири та заочним рішенням суду від 25.12.2015 розірвано вказаний договір, що стало підставою для відмітки в нотаріальному архіві про скасування договору та проставлення службових відміток про його недійсність. За заявою [PERSON] заочне рішення суду про розірвання договору дарування було скасовано та в подальшому ухвалено рішення суду про задоволення вимог [PERSON] , розірвано договір дарування спірної квартири та скасовано реєстрацію права власності за [PERSON] . В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції було скасовано, а в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, однак правовстановлюючі документи йому повернуті не були і на даний час зберігаються у відповідача [PERSON] , а тому є для позивача як власника майна втраченими, у зв`язку із чим із посиланням на ст. 392 ЦК України позивач просить визнати за ним право власності на спірне майно з метою отримання відповідного судового рішення. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Юшко Т.Г. у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що на теперішній час право власності [PERSON] на спірну квартиру відсутнє у зв`язку із виконанням заочного рішення суду про розірвання договору дарування, вказаний договір дарування не втрачений і не зіпсований, зберігається у відповідача, оскільки саме за [PERSON] , на теперішній час зареєстровано право власності на спірну квартиру. У даній справі предметом позову є вимога про визнання права власності на об`єкт нерухомості з підстав втрати власником правовстановлюючих документів на цей об`єкт, однак позивач [PERSON] на час розгляду справи не є власником майна, а правовстановлюючий документ на це майно не втрачений і позивачем не надано жодних документів на спростування цього. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно інформації з Реєстру територіальної громади м. Харкова в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , 1971 р.н., та відповідач [PERSON] , 1973 р.н. 23.02.2011 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Дорогій В.А., реєстровий № 358, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішення про державну реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] прийнято 28.02.2011. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 у справі № 641/11195/15-ц позовні вимоги [PERSON] були задоволені, розірвано договір дарування від 23.02.2011, квартиру [ADDRESS] повернути в натурі [PERSON] , скасовано реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Рішення про державну реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] прийнято 22.07.2016. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.08.2016 у справі № 641/11195/15-ц заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 25.12.2015 задоволено, скасовано заочне рішення суду від 25.12.2015 у справі № 641/11195/15-ц, справу призначено до розгляду в заочному порядку. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.10.2016 у справі № 641/11195/15-ц позовні вимоги [PERSON] були задоволені, розірвано договір дарування від 23.02.2011, квартиру [ADDRESS] повернути в натурі [PERSON] , скасовано реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Харківської області від 30.01.2017 у справі № 641/11195/15-ц за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.10.2016 скасовано, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 641/11195/15-ц касаційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а рішення апеляційного суду Харківської області від 30.01.2017 залишено без змін. При цьому, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа не можливо внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацію щодо належності [PERSON] спірної квартири. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.02.2018 у справі № 644/4325/17 позовні вимоги [PERSON] про оскарження постанови нотаріуса залишені без задоволення. Підставою для звернення із даним позовом було те, що постановою державного нотаріусу Харківського обласного державного нотаріального архіву Остапенко Ю.А. від 29.05.2017 [PERSON] було відмовлено у видачі дублікату договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. 23 лютого 2011 року за реєстровим №358. Діяльність даного нотаріусу була припинена та нотаріальні справи передані на зберігання до нотаріального архіву. На підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 року заявниці [PERSON] було повернуто правовстановлюючий документ на квартиру, на підставі наданої нею заяви та копії відповідного рішення. На примірнику договору дарування та в реєстрі було проставлено відмітку про недійсність договору. Тобто, договір дарування зберігається в архіві, а правовстановлюючий документ, що був підставою для правочину, повернутий дарувальнику. Оскільки заявниця [PERSON] на пропозицію нотаріуса надання правовстановлюючого документу для проставлення на ньому відмітки про скасування, заперечила та зазначила на існування між нею та позивачем майнового спору, нотаріусом було відмовлено у видачі дублікату оскільки така видача передбачена лише у випадку втрати або зіпсування оригіналу, а таких доказів [PERSON] не було представлено нотаріусу. [PERSON] вважав, що така постанова нотаріуса є незаконною та порушує його права, як власника. Для відновлення реєстрації права власності є необхідним подати оригінал правовстановлюючого документу, таким документом є договір дарування, для нього як власника цей договір є втраченим та [PERSON] його не віддає. Постановою апеляційного суду Харківської області від 03.05.2018 у справі № 644/4325/17-ц апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.02.2018 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 644/4325/17-ц касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення першої та апеляційної інстанцій залишені без змін. Станом на 02.10.2020 згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] , відповідачем у справі. Предметом позову у даній справі є вимога позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав втрати останнім правовстановлюючих документів на такий об`єкт. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. А у разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Стаття 386 ЦК України визначає засади захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, ч. 4 ст. 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. [PERSON] на час розгляду справи не є власником спірного майна, останнім не доведено, що правовстановлюючі документи саме втрачені, оскільки неможливість повернення документів обумовлена не їх втратою, а відсутністю можливості доступу до місця зберігання таких документів в зв`язку з певними об`єктивними причинами, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності в порядку ст. 392 ЦК України необґрунтовані. Згідно зі\~ст. 12 ЦПК України\~та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу. Відповідно до\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України\~передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 82 ЦПК України\~передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах\~учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: dismissed