Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, та просить зобовязати відповідача скасувати арешт на 1/5 частку квартири [ADDRESS], накладений постановою Другого [PERSON] ВДВС ОМУЮ від 17 квітня 2008 року. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що йому на праві приватної спільної часткової власності належить 1/5 частка квартири [ADDRESS]. Однак, позивач не може вільно користуватись та розпоряджатись майном, оскільки на вказану частку квартири був накладений арешт постановою Другого [PERSON] ВДВС ОМУЮ від 17 квітня 2008 року. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду з дійсним позовом про скасування арешту. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить відповідне поштове повідомлення про вручення їх представнику судової повістки. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку позивача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/5 частка квартири [ADDRESS]. Іншими співвласниками вказаної квартири є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що свідчить свідоцтво про право власності на житло від 27 січня 1997 року за №7-10959. Однак, позивач не може вільно користуватись та розпоряджатись майном, оскільки на вказану частку квартири був накладений арешт постановою Другого [PERSON] ВДВС ОМУЮ від 17 квітня 2008 року, що вбачається з відповідного Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 10 лютого 2016 року. Як пояснив позивач у судовому засіданні, вищевказаний арешт був накладений в рамках виконання судового наказу №2-н-7168/07 про стягнення з нього заборгованості за теплову енергію. Вказана заборгованість була погашена у повному обсязі, про що свідчить відповідна довідка ТОВ «ТСВ Експорт-Імпорт» від 01 червня 2016 року. З відповіді [PERSON] ВДВС ОМУЮ №4211 від 25 лютого 2016 року вбачається, що виконавче провадження, в рамках якого був накладений вищевказаний арешт було закінчено на підставі ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у 2009 році та знищено у звязку з закінченням строків зберігання. Наявність вищевказаного арешту порушує право позивача на вільне користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження, в рамках якого був накладений вищевказаний арешт, було завершено. Однак, арешт, накладений постановою Другого [PERSON] ВДВС ОМУЮ від 17 квітня 2008 року, всупереч ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», скасований не був. Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Враховуючи те, що згідно виконавчого провадження, в рамках якого був накладений арешт на 1/5 частку квартири [ADDRESS], було завершено та знищено, суд вважає, що підстави для збереження арешту на майно відсутні. Тому, суд вважає позовні вимоги [PERSON] щодо зобовязання відповідача скасувати вищевказану постанову, обґрунтованими. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2\~ст. 59 ЦПК України). У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved