Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 205934 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що 29.11.2016 між ним та відповідачем укладений договір позики, у вигляді розписки, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в розмірі 205934 грн, які він зобов`язався повернути 01.03.2017. В обумовлений строк відповідач свої зобов`язання не виконав. Нарахував відсотки за користування кредитом в розмірі 47385,41 грн, 3 % річних в розмірі 9360,12 грн та інфляційні в розмірі 31301,92 грн. просить стягнути з відповідача 293 981,45 грн. Ухвалою суду від 27 вересня 2018 року суддею Бершадською О.В. відкрито спрощене позовне провадження по справі. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2019 року суддею Бершадською О.В. позов задоволено. У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, якою просить поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне судове рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 жовтня 2019 року поновлено відповідачу [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2019 року, заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Згідно ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2019 року заяву- задоволено. Заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2019 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування позикою, 3% річних, інфляційних втрат - скасовано і призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, 08.11.2019 року справу передано головуючому судді Бершадській О.В . У зв`язку з відстороненням судді Бершадської О.В. від посади, розпорядження від 16.07.2020 № 189, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено головуючим суддею Варакіну Н.Б. Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року суддею Варакіною Н.Б. цивільну справу за позовом [PERSON] прийнято до розгляду. Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року суддею Варакіною Н.Б. вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 29 жовтня 2020 року відповідач [PERSON] надіслав до суду зустрічну позовну заяву , правом подання відзиву не скористався, подав зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати розписку від 29.11.2016 укладеною між [PERSON] та [PERSON] недійсною, а правочин таким, що не відбувся. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що між ним та [PERSON] існували трудові правовідносини по веденню спільного бізнесу по продажу пиломатеріалів - деревини. Після здійснення спроб розійтись мирним шляхом [PERSON] , застосовував до нього методи, які виходять поза межі людської моралі та під тиском фізичного та психологічного насилля вимагав та одержав вказану боргову розписку. Діючи злочинним шляхом, через третіх, невідомих йому осіб, змусив написати розписку під впливом насильства, фізичного та психічного тиску, що виражалося у погрозах розправи наді мною та членами моєї сім`ї, що змусило звернутися із заявою до ВП ГУНП провадження №12017120020010130, згідно відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 129 КК України. Факт передачі коштів відсутній. [PERSON] , який зазначений у розписці, не приймав участі під час її складання. Підставою для визнання даного правочину недійсним, є його фіктивність. Просив визнати розписку недійсною, а правочин таким, що не відбувся. Ухвалою суду від 30 жовтня 2020 року позов [PERSON] залишено без руху. Ухвалою суду від 04 грудня 2020 року прийнято зустрічний позов до розгляду, об`єднано в одне провадження зустрічну позовну заяву та первісний позов. 22 грудня 2020 року [PERSON] надіслав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, просить застосувати до зустрічної позовної заяви про визнання боргової розписки недійсною строк позовної давності та відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви. Ухвалою суду від 17 березня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні призначеному на 26.04.2021 позивач [PERSON] та його представник - адвокат Шведов С.П. позовні вимоги за первісним позовом підтримали, просили їх задовольнити. В обґрунтування зазначили, що у листопаді 2016 року [PERSON] попросив, кошти в розмірі 205 934 грн, строком на три місяці, які привіз йому на квартиру, яку останній винаймав у м. Сміла Черкаської області. Гроші привіз разом із своїм товаришем, якого знав і [PERSON] - [PERSON] , який засвідчив факт передачі коштів. Між ним та [PERSON] трудових відносин не було, вони займались підприємництвом у деревообробній галузі і іноді вони мали стосунки з цього приводу. Відповідач уїхав з м. Сміла у м. Кропивницький не відповідав на телефонні дзвінки, а потім вимкнув телефон. Вимоги зустрічного позову не визнає, просить застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Швець Р.Ю. в судовому засіданні призначеному вимоги за первісним позовом не визнали. Суду пояснили, що між сторонами склались трудові відносини, оскільки вони займались деревообробкою, тому зазначений спір повинен вирішуватися у порядку господарського судочинства. Згідно розписки кошти не передавались. Позивач змусив написати розписку під тиском. Просив у первісному позові відмовити, зустрічний задовольнити, оскільки Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] запропонував йому у листопаді 2016 року поїхати на квартиру, яку винаймав [PERSON] відвести кошти, які останній попросив у [PERSON] . Приїхавши на квартиру, [PERSON] передав кошти, [PERSON] , про що останній написав розписку добровільно, після чого вони уїхали. Заслухавши пояснення сторін по справі, їх представників, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку щодо задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 29.11.2016 склав розписку про те, що винен [PERSON] грошові кошти в розмірі 205 934 грн, які зобов`язується повернути до 01.03.2017. факт складення розписки власноручно [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, але зазначив, що вона складена під примусом. Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказів на підтвердження своїх доводів відповідач не надав. Посилання відповідача на існування між ним та позивачем трудових відносин нічим не підтверджено, а думка про те, що зазначені відносини є господарськими, не грунтується на доказах. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору па основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідач по теперішній час кошти не повернув, доказів. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Загальний розмір процентів за користування позикою з 30.11.2016 по 05.09.2018 (день подачі позову до суду) становить 47 385,41 грн. (205 934 грн., х 23,01% = 47385,41 грн.). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наведеного вбачається, що відповідач зобов`язаний був повернути позику 01.03.2017, однак станом на 05.09.2018 не повернув, прострочена заборгованість станом на 05.09.2018 року становить 553 дні, а тому 3% річних- 9 360,12 грн. (205 934 х 3%/365 х 553 = 9360,12). Правовою позицією ВСУ у справ № 6-369цс15 постанова від 02.09.2015, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; гри проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом За період з березня 2017 року по липень 2018 року інфляційні витрати становлять 31 301,92 грн. Виходячи з викладеного загальний розмір боргу відповідача, з урахуванням процентів за користування позикою, інфляційних витрат та трьох процентів річних становить 293 981,45 грн. (205 934,00+47 385,41 + 9360,12+31301), які і підлягають стягненню з відповідача. [PERSON] не погоджуючись з доводами позивача звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати розписку, від 29.11.2016 укладеною між [PERSON] та [PERSON] недійсною, а правочин таким, що не відбувся. Посилається на те, що між ним та [PERSON] існували трудові правовідносини по веденню спільного бізнесу по продажу пиломатеріалів - деревини. Після здійснення спроб розійтись мирним шляхом [PERSON] , застосовував до нього методи, які виходять поза межі людської моралі та під тиском фізичного та психологічного насилля вимагав та одержав вказану боргову розписку. Діючи злочинним шляхом, через третіх, невідомих йому осіб, змусив написати розписку під впливом насильства, фізичного та психічного тиску, що виражалося у погрозах розправи наді мною та членами моєї сім`ї, що змусило звернутися із заявою до ВП ГУНП провадження №12017120020010130, згідно відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 129 КК України. Факт передачі коштів відсутній. [PERSON] , який зазначений у розписці, не приймав участі під час її складання. Підставою для визнання даного правочину недійсним, є його фіктивність. Судом встановлено, що 29.11.2016 між ним та відповідачем укладений договір позики, у вигляді розписки, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в розмірі 205934 грн, які він зобов`язався повернути 01.03.2017. Однак з заявою до правоохоронних органів відповідач звернувся 03.09.2017, тобто після граничного строку повернення коштів, зазначених у розписці. Зазначає, що уклав договір позики під впливом насильства, але просить визнати з підстав фіктивності. Доказів на підтвердження не надав. Розписка і є документом на підтвердження передачі коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та зазначення дати отримання коштів (КЦС ВП від 05.09.2018 у справі № 367/7135/16-ц). Сторони пояснили суду, що вони обидва займались підприємницькою діяльністю по переробці деревини. Будь-яких доказів щодо спільної діяльності або наявності між ним та [PERSON] трудових відносин [PERSON] суду не надав. [PERSON] суду пояснив, що саме те, що вони обидва самостійно займались діяльністю у сфері деревообробки, а до цього разом працювали у органах внутрішніх справ і призвело його до довірливих відносин з [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З аналізу статей 510, 545, 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов`язання за договором позики. Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.(ч. 1 ст. 215 ЦК України) Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у іншій кількості, ніж встановлено договором. Виходячи з викладеного, боргова розписка від 29.11.2016 за своєю правовою природою є доказом на підтвердження обставин про укладання відповідних правочинів, то вона не може бути оспореною на підставі норм про визнання правочину (договору позики) недійсним. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову. Що стосується заявленої позивачем вимоги про застосування строку позовної давності до зустрічної позовної, суд дійшов до наступного висновку. Згідно зі ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц) Оскільки суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову по суті - позовна давність не застосовується. На підставі ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved