Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], який в процесі розгляду справи неодноразово уточнював. В позові зазначив, що перебував у шлюбі з відповідачем з 20.11.1999 року, який рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2012 року розірваний. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.05.2012 року з нього на користь відповідача стягувалися аліменти на утримання дітей. З 01.01.2014 року діти постійно проживають з ним та перебувають на його утриманні. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2015 року право відповідача на отримання аліментів припинено. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає та не приймає участі у додаткових витратах на них. В період з 01.01.2014 року по теперішній час ним були понесені додаткові витрати на дітей, повязані з лікуванням, розвитком їх здібностей на загальну суму 15274,18 грн. З 01.2014 року по серпень 2015 року відповідач отримала від позивача аліменти, але матеріальної допомоги на дітей на надає. Посилаючись на зазначені обставини позивач просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини від її заробітку, додаткові витрати у розмірі 7637,09 грн., встановити факт нецільового витрачання відповідачкою отриманих від нього аліментів за період з березня 2012 року по серпень 2015 року. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з підстав, викладених у позові. Відповідач визнала позов частково, пояснивши, що не заперечує проти стягнення з неї аліментів на утримання дітей, але вважає, що аліменти мають стягуватися не з дня предявлення позову, а з 25.09.2015 року, оскільки 24.09.2015 року набрало законної сили рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2015 року, згідно якому було припинено її право на отримання від [PERSON] аліментів на дітей та звільнено його від сплати аліментів. Позовні вимоги про стягнення додаткових витрат визнає в частині понесених витрат на лікування сина [PERSON] та медичного обстеження дочки [PERSON] на суму 578,80 грн. Позовні вимоги щодо встановлення факту нецільового витрачання аліментів не визнає тому, що за заявою [PERSON] орган проводив перевірку з цього приводу, за результати якої такий факту не виявлено. [PERSON] в свою чергу звернулася до суду із зустрічним позовом про стягнення неустойки (пені), на обґрунтування якого зазначила, що відповідач сплачував аліменти нерегулярно та в незначному розмірі, внаслідок чого за період з березня 2012 року по 01.09.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 19278,04 грн. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24.09.2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2015 року змінено, а саме: [PERSON] звільнено від сплати аліментів за 6 місяців 2014 року у розмірі 3250,88 грн. Таким чином, розмір заборгованості за період з березня 2012 року по 01.09.2015 року становить 16027,16 грн. Позивач бажає за рахунок стягнутої з відповідача пені забезпечити дітям кошти на їх майбутнє. Просила суд стягнути з відповідача на депозитні рахунки дітей неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], стягнутих за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за період з 01.04.2012 року по 01.01.2014 року станом на 01.01.2014 року в сумі 49597,49 грн. В судовому засіданні позивач та її представники підтримали зустрічний позов, наполягають на його задоволенні. Відповідач в судовому засіданні зустрічний позов не визнав з тих підстав, що 01.01.2014 року діти прийшли до нього зі своїми речами та повідомили його про те, що мати вигнала їх з дому і тому до теперішнього часу діти проживають з ним та перебувають на його утриманні. Мати матеріальної допомоги на їх утримання не надає. З цих підстав просив у задоволенні зустрічного позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, доводи їх представників, перевіривши і зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 20 листопада 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 26 березня 2012 року розірваний (а.с. 12). Від шлюбу мають двох дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с. 10-11). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2012 року з позивача стягувалися на користь матері дітей аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно до повноліття дітей, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 207). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] (третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району) про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 18-22). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Припинено право [PERSON] на отримання від [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно до повноліття дітей, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Звільнено [PERSON] від сплати на користь [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] за 12 місяців 2014 року у розмірі 9259,20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. (а.с. 45-46). Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 вересня 2015 року зазначене заочне рішення змінено в частині звільнення [PERSON] від сплати заборгованості зі сплати аліментів. Зазначено вважати правильним: «Звільнити [PERSON] від сплати на користь [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за шість місяців 2014 року у розмірі 3250,88 грн.» В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 47-48). Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2015 року заяву [PERSON] задоволено. Ухвалено додаткове рішення по цій справі, за яким припинено право [PERSON] з 01.01.2014 року на отримання від [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно до повноліття дітей, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.05.2012 року. Звільнено [PERSON] з 01.01.2014 року від сплати аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.05.2012 року на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно до повноліття дітей, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року зазначене додаткове рішення скасовано. У задоволенні заяви [PERSON] про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Шевченківський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, про припинення права на утримання аліментів та звільнення від сплати заборгованості за аліментами відмовлено (а.с. 195-196).. За ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття Відповідач [PERSON] позов про стягнення аліментів визнала, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24.09.2015 року встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] з січня 2014 року проживають з батьком за адресою: [ADDRESS], тому позов у цій частині підлягає задоволенню, але аліменти слід стягувати з наступного дня після набрання цим рішенням чинності, тобто з 25.09.2015 року. Позовні вимоги про стягнення додаткових витрат підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до ч. 2 цієї статті розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Виходячи з змісту цієї норми додаткові витрати можуть бути лише двох видів: на здоровя дитини (хвороба, каліцтво) та розвиток здібностей. В порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивач не обґрунтував характер цих витрат, визначаючи лише загальну суму вимог. Надані позивачем квитанції, накладні та товарні чеки свідчать про те, що понесені ним витрати не є додатковими в розумінні ст. 185 СК України, а є нормальними витратами для забезпечення потреб дітей в одязі, звязку, а також власні потреби в купівлі побутової техніки (а.с. 109-137). Витрати на лікування сина [PERSON] та медичне обстеження дочки [PERSON] (УЗД) підтверджено призначенням лікарів та відповідними чеками на загальну суму 1157,61 грн., визнано відповідачем на суму 578,80 грн., тому підлягають стягненню з відповідача у цьому розмірі. Позовні вимоги про встановлення факту нецільового втрачання аліментів задоволенню не підлягають з таких підстав. Статтею 256 ЦПК України встановлений перелік фактів, що мають юридичне значення, питання про встановлення яких вирішується судом. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто суд може встановлювати певні факти за сукупності певних обставин, а саме: від факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 186 СК України встановлено, що за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Таким чином, цією нормою визначено порядок встановлення нецільового витрачання аліментів. Цей факт може встановлювати лише орган опіки та піклування. Як вбачається з матеріалів справи, районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органом опіки та піклування, розглянута заява [PERSON] щодо нецільового витрачання аліментів [PERSON], було встановлено, що за період 2014-2015 р.р. [PERSON] було витрачено понад 35\~000 гривень на утримання дітей, в той час як аліменти за цей період були отримані нею в розмірі 13180 гривень, а саме: за 2014р. витрачено 11\~097,18 гивень (аліменти отримано в сумі 7550 грн.), за 2015р. 24448,05 гривень (аліменти 5630 грн.), тобто фактів нецільового витрачання аліментів [PERSON], які стягувались на її користь, виявлено не було. Крім того, ч. 2 ст. 186 СК України передбачено наслідки, які тягне за собою встановлення факту нецільового витрачання аліментів, а саме зменшення розміру аліментів або внесення частини аліментів на особистий рахунок Державного ощадного банку України. З 25.09.2015 року [PERSON] не є платником аліментів, тобто відсутні обидві передумови для встановлення даного факту в судовому порядку. Виходячи з наведеного, суд не вбачає правових підстав для встановлення факту нецільового використання аліментів. Зустрічний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно довідки Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції № 656 від 15.09.2015 року, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів за період з березня 2012 року по 01.09.2015 року становить 19278,04 грн.. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24.09.2015 року [PERSON] звільнено від сплати на користь [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за шість місяців 2014 року у розмірі 3250,88 грн., тобто розмір заборгованості зі сплати аліментів за період з березня 2012 року по 01.09.2015 року із врахуванням суми звільнення становить 16027,16 грн. (19278,04 грн. 3250,88 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Оскільки заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача [PERSON], який був зобовязаний сплачувати аліменти за рішення суду, з нього на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеня). Розмір неустойки підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с. 76).

Outcome: partial