Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що 30.09.2017 року уклав з відповідачкою шлюб, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 05.02.2020 року шлюб розірваний. Після фактичного припинення шлюбних відносин донька залишилася проживати з [PERSON] , зустрічі з донькою можливі тільки з дозволу відповідачки. На даний час остання взагалі заборонила бачитися з дитиною. У лютому 2020 року з вказаного приводу [PERSON] звернувся до служби у справах дітей Лохвицької районної державної адміністрації (на теперішній час- орган опіки та піклування Миргородської районної державної адміністрації в особі Служби у справах дітей). Розпорядженням Голови районної державної адміністрації від 17.02.2020р. № 33 було зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод йому у спілкуванні з неповнолітньою донькою, визначено способи участі у вихованні дитини шляхом зустрічей, які відбуватимуться кожної суботи щомісяця з 10-00 год. до 13-00 год. Незважаючи на вказане розпорядження, відповідачка продовжує чинити перешкоди в спілкуванні з дитиною. Просить усунути перешкоди у спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] ; визначити наступний порядок участі у вихованні малолітньої доньки: особисті побачення кожної суботи щомісяця з 10-00 год. до 13-00 год. без присутності матері чи інших осіб. Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 12.01.2021 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 21). Не погоджуючись з позовними вимогами, 21.01.2021 року відповідачкою [PERSON] був наданий відзив на позов, у якому остання зазначила, що Розпорядженням Голови районної державної адміністрації від 17.02.2020р. № 33 визначений порядок участі позивача у вихованні дитини. Однак, позивач схильний до неконтрольованого вживання алкогольних напоїв, міг вести себе неналежно, зустрічі з дитиною відбувалися у її присутності за умови попереднього узгодження мною. Але, коли дитина захворіла та в неї була підвищена температура, вона просила позивача продовжити зустрічі після одужання дитини. Все це сприйнялося останнім як заборона бачитися з донькою, та з боку [PERSON] відбувалися погрози, приниження, нецензурна лайка, в телефонному режимі. Із-за того, що дитина перебуває на обліку у лікарів як маюча вади опорно-рухової системи, просить дозволити спілкування та виховання доньки позивачем у її присутності, з метою недопущення психологічного та нервового стресу дитини (а.с. 27-29). Ухвалою суду від 26.01.2021 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 37). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та підтвердив викладені у позові обставини. Відповідачка [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечувала та пояснила, що позивачу не забороняє бачитися з дитиною, тільки три години вважає це забато на данний час, оскільки дитина хворіє. Представник третьої особи- органу опіки та піклування Миргородської районної державної адміністрації в особі Служби у справах дітей, за довіреністю Власова С.М. просила ухвалити рішення з урахуванням визначеного Розпорядженням Голови районної державної адміністрації від 17.02.2020р. № 33 порядку участі [PERSON] у вихованні дитини. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 05.02.2020 року був розірваний (а.с. 11-12). Від вказаного шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 30.10.2018 року Лохвицьким районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області (а.с. 10). Розпорядженням Голови районної державної адміністрації від 17.02.2020р. № 33 було зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод позивачу у спілкуванні з малолітньою донькою, визначено способи участі [PERSON] у вихованні дитини шляхом зустрічей, які відбуватимуться кожної суботи щомісяця з 10-00 год. до 13-00 год. у присутності матері дитини, за умови попереднього узгодження з матір`ю дитини [PERSON] (а.с. 13). Згідно акту обстеження соціально-побутових умов проживання від 26.01.2021 року, малолітня [PERSON] , [INFO] , фактично проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Дитина забезпечення всіми необхідними умовами для проживання та виховання (а.с. 41). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Європейськй суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Відповідно до частин п`ятої та шостої ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При встановленні способу спілкування, суд має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, інших членів сім`ї та родичів визначенийСімейного України. В силу ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. На підставі ч.ч. 2, 3 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 2 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно достатті 15 ЗУ «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Зважаючи на викладене, суд, з урахуванням інтересів дитини, її віку, стану здоров`я (а.с. 30), поведінки батьків, між якими немає порозуміння, що може негативно вплинути на розвиток дитини, її психічний та фізичний стан, вважає за можливе визначити позивачу, як спосіб участі у спілкуванні та вихованні, зустрічі за місцем фактичного проживання доньки: [ADDRESS] , суботи щомісяця з 10-00 год. до 13-00 год, за умови особистого перебування батька та матері з дитиною, несенням персональної відповідальності за життя і здоров`я дитини, за попередньої домовленості, повідомлення на передодні місця перебування дитини та її стану здоров`я. Суд дійшов висновку, що визначення саме такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, її віковим потребам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення його участі у процесі виховання доньки. Як передбачено ч. 2 ст. 18 СК України, суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Враховуючи, що між сторонами у справі, в межах даного спору, виникли відносини, які регулюються сімейним законодавством України, при цьому позивачем визначено спосіб захисту порушеного права шляхом визначення порядку спілкування з малолітньою дитиною, тому за наявності встановлених судом обставин, які підтверджують порушення прав позивача, як батька, на вільне спілкування з малолітньою дитиною та прийняття участі у її вихованні, є підстави для вирішення питання про відновлення порушених прав батька шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкод позивачу у спілкуванні з малолітньою дитиною в межах визначеного рішенням суду графіку спілкування батька з дитиною. Статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також врахувавши практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, оскільки на теперішній час наявна відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів. Це в свою чергу, приводить до напруження та конфліктних стосунків між батьками, що заважає спокійному щасливму дитинству та гармонійному розвитку особистості, які використовують дитину для образ один одного. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини. Окрім цього, з урахування вікових змін дитини, її розвитку та потреб, позивач не позбавлений у майбутньому права звернутися до суду із позовом про зміну встановленого судом способу участі у вихованні дитини. На підставі викладеного та

Outcome: partial