Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, вказав, що він з 07.06.2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], 03.06.2016 року в них народилася донька [PERSON]. Фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем були припинено 10.08.2017 року, так як відповідач пішла з дому. З цього часу відповідач вихованням та піклуванням дитини не займається. З 10.08.2017 року позивач та малолітня [PERSON] мешкають за адресою реєстрації, а саме: м. Кривий Ріг, вул. Гашека, буд. 18. Даний будинок належить батькові позивача [PERSON] на праві приватної власності. У будинку створені усі належні умови для дитини, вона має свою кімнату, яка обладнана для життя, відпочинку всім необхідним. Батьки позивача допомагають йому займатися вихованням малолітньої [PERSON], [INFO]. Відповідач, починаючи з 10.08.2017 року веде аморальний спосіб життя. Тому позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за місцем проживання за адресою: [INFO], разом з батьком [PERSON], [INFO], який зареєстрований за місцем проживання за адресою: [INFO]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечували. Представник Органу опіки та піклування виконкому Довгинцівської районної в місті ради у судове засідання не зявився, відповідно до наданого раніше висновку виконкому від 07.11.2017 року, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з батьком [PERSON]. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено у новій реакції. У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІII Перехідних Положень ЦПК України у новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Вислухавши позивача та його представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ч. 6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO], є [PERSON], батьком [PERSON] (а.с. 10 копія свідоцтва про народження). [PERSON] та [PERSON] з 07.06.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 331 (а.с. 9 копії свідоцтва про шлюб). [PERSON] та його малолітня донька [PERSON] зареєстровані та мешкають за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гашека, буд. 18. Разом з ними зареєстровані та мешкають батьки позивача [PERSON] та [PERSON], також за даною адресою зареєстрована відповідач, але з кінця 2016 року вона за цією адресою не мешкає. Дане домоволодіння належить батькові позивача на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.1982 року (а.с. 11, 12-17, 54 копії довідки, договору, технічного паспорту, акту). У висновку служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради також зазначено, що для малолітньої дитини у вищевказаному домоволодінні виділено окрему кімнату, в якій створені необхідні умови для виховання, навчання та розвитку. Також зазначено, що дівчинка забезпечена повноцінним харчуванням, бабуся дитини, [PERSON], допомагає доглядати та виховувати онуку. Батько малолтіньої, [PERSON], працює торговим представником у товаристві з обмеженою відповідальністю «ДТ Петра», за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. Мати малолітньої, [PERSON], не надала необхідних документів щодо її можливості утримання та виховання доньки, на засідання комісії з питань захисту прав дитини на зявилась, в телефонному режимі повідомила, що вона наполягає на проживанні дитини разом з нею. Тому виконком Довгинцівської районної в місті ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з батьком, [PERSON] (а.с. 36-37 - висновок). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди що до того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З огляду на викладене, враховуючи те, що [PERSON] у судовому засіданні визнала позовні вимоги та не заперечувала щодо проживання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], разом з батьком, [PERSON], суд вважає, за можливе задовольнити позов [PERSON] та визначити місце проживання їх малолітньої доньки разом з батьком за місцем його реєстрації. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зі змісту ст. 142 ч. 1 ЦПК України вбачається, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач визнала позов суд вважає за необхідне вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подання позову до суду, що складає 320 грв. Інші 50 відсотків судового збору, тобто 320 грв., стягнути з відповідача на користь позивача, так як позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved