Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації. Свої вимоги мотивує тим, що 04.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було зареєстровано договір дарування, яким [PERSON] подарував [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, всі зміни, відповідно до чинного законодавства України були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивач вказує, що він став власником квартири [ADDRESS] . Зазначив, що даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.09.2017. Вказав, що відповідач [PERSON] , яка на теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] втратила право на користування квартирою через зміну власника вищезазначеної квартири. Позивач зазначив, що після отримання в дарунок вказаної квартири, відповідач порушує його права надані йому відповідно до ст. 41 Конституції України, оскільки на теперішній час відповідач в добровільному порядку не знялася з реєстрації за вищевказаним місцем проживання. Посилаючись на ч.1 ст.68 Конституції України, ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст. 317, ч.1,2 ст. 319, ч.1 ст. 321, ч.1 ст.383, ст.386, ст.391 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» просив суд визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та примусово зняти її з реєстраційного обліку. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року відкрито загальне позовне провадження в справі. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. У судовому засіданні зазначив, що відповідач є боржником за кредитними зобов`язаннями і всі рахунки по боргам з банків та інших установ надходять за адресою: [ADDRESS] . Як вказав представник позивача, за адресою: [ADDRESS] приходять державні виконавці та здійснюють виконавчі дії. Представник позивача зазначив, що отримання письмових повідомлень, які адресовані відповідачці, перешкоджає йому користуватись та розпоряджатись вищевказаним житловим приміщенням. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження порушення його прав з боку відповідача. Вказала на те, що приватний нотаріус Швець Р.О. вніс запис про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] безпідставно, а саме за відсутності рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Зазначила, що відповідно до списку державних реєстраторів та нотаріусів, яким тимчасово обмежено доступ або анульовано доступ до державних реєстрів, який міститься на сайті Міністерства юстиції України, приватному нотаріусу [PERSON] на підставі Наказу 1979/5 від 20 червня 2017 року тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на шість місяців. Вказала, що приватний нотаріус взагалі не мав права посвідчувати договір дарування від 04 вересня 2017 року та вносити відповідні відомості до реєстру. Зазначила, що доводи представника позивача про те, що лише отримання позивачем письмових повідомлень, які адресовані [PERSON] перешкоджає позивачу у праві користування та розпорядження житловим приміщенням не є підставою для задоволення позову. Просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , звертаючись до суду, зазначив, що він є одноособовим власником квартири [ADDRESS] та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеною квартирою. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Встановлено, що на підставі договору дарування від 04.09.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. за реєстровим № 12289, [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 04.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., реєстровий номер 12289 (а.с.8). Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачем надано докази, що містяться в матеріалах справи, тому суд розглядає її за наявними матеріалами. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач, на підтвердження своїх вимог надав суду копію листа з відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-27/1714ж від 12.06.2017, згідно якого вбачається, що за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та згідно з картотекою реєстраційного обліку, за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Суд оцінює такий єдиний доказ критично, оскільки лист з відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації датований 12.06.2017, тоді як з позовом позивач звернувся 28.02.2018. Крім того, слід зазначити, що направлявся даний лист приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що отримання письмових повідомлень адресованих відповідачці [PERSON] перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні вищезазначеною квартирою, оскільки на підтвердження цих доводів позивачем не надано доказів. Будь-яких інших доказів стосовно реєстрації відповідачки у спірній квартирі позивачем суду не надано, як і будь-яких доказів перешкоджання у користуванні та розпорядженням вищезазначеною квартирою. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed