Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. В судове засідання представник позивача не зявився, але надав заяву згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, справу слухати в його відсутність та без фіксації технічними засобами. В судове засідання представник відповідача не зявився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, судом встановлено, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2012 року по справі №1505/4520/2012 подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України задоволено та [PERSON] тимчасово обмежено праві виїзду за межі України. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 вересня 2012 року по справі №1505/8080/2012 подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України задоволено та [PERSON] тимчасово обмежено праві виїзду за межі України. Відповідно до ст.33 Конституції України, право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено лише законом. Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Стаття 6 цього Закону передбачає, що за наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт. На підставі п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням. Отже, законом передбачено тимчасове обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. Судова практика у вирішенні питання про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України орієнтує на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов'язань, а з огляду на ухилення від їх виконання. Оскільки для встановлення ухилення від виконання зобов'язання з'ясуванню підлягає чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання у повному обсязі або частково, то сама по собі наявність невиконаного зобов'язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві. Доведенню підлягає ухилення боржника від виконання покладених на нього зобовязань. Натомість державним виконавцем не подано до суду жодного доказу на підтвердження факту ухилення від виконання зобовязань. Відповідно до ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України». Позивач [PERSON] являється батьком чотирьох неповнолітніх дітей, на теперішній час знаходиться в декретній відпустці та не має постійного заробітку. Позивач [PERSON] не ухиляється від виконання зобовязань, не переховується від державних виконавців, не змінює місце проживання, але на даний час не має матеріальної можливості виконати зобовязання належним чином. Обмеження у праві виїзду за межі України порушує конституційне право позивача на вільне пересування та обмежує таке право його дітей, які не можуть виїхати за кордон до родичів. Крім того, враховуючи те, що позивач не приймав участі у судовому засіданні, не мав змоги подати свої заперечення на доводи щодо подання державного виконавця, які є безперечною підставою для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, доказані і підлягають задоволенню.

Outcome: approved