Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Командитного товариства «Запорізький завод високовольтної апаратури Вакатов» і компанія», в якому просив стягнути на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 33103, 11 коп, вихідної допомоги в розмірі 12048,66 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розмірі 5622,54 коп. У судове засідання не зявився, при чину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 33103,11 коп, вихідної допомоги в розмірі 12048,66 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розмірі 12316,04 грн. за період з 16.02.2017 року по 24.04.2017 року за 46 робочих днів, виходячи із розміру середньоденного заробітку позивача , який складає 267,74 грн. Заявлені позовні вимоги представник позивача підтримав у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заявлені позовні вимоги визнала частково, не оспорює розмір заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі 33103, 11 коп, та вважає, що стягненню підлягають середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 8538,42 грн, та вихідна допомога у розмірі 11299, 77 грн, виходячи із розміру середнього динного заробітку позивача у розмірі 22,83 грн, що за зазначений період становить 374 робочих години, оскільки позивач працював на посаді начальника караулу за змінним графіком роботи, одна робоча зміна становить 22 годи та охоплює 2 робочих дні,) перший - 16 робочих годин, другий 6 годин), заробітна плата та інші виплати на підприємстві оплачувалися позивачеві із кількості відпрацьованих годин. Відповідно до ст. 10 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, \~поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів \~сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона \~зобовязана довести ті обставини, на які вона посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. ст. 234, 235 ЦПК України, суд розглядає в порядку позовного провадження спори про право та встановлення фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення \~умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження \~наявності чи відсутності прав. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Розглянувши матеріали цивільного провадження, вислухавши доводи сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: 22.02.2010 року [PERSON] був прийнятий на роботу до ВАТ «Запорізький завод високовольтної апаратури «на посаду охоронця другого розряду. 10.04.2011 року ВАТ «Запорізький завод високовольтної апаратури» було перетворено на Командитного товариства «Запорізький завод високовольтної апаратури Вакатов і компанія», на якому позивач продовжував працювати до свого звільнення на посаді начальнику караулу. Згідно з запису трудової книжки позивача, 15.02.2017 року позивача було звільнено на підставі наказу № 11 на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням через порушення роботодавцем законодавства про працю. Згідно зі\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з довідки про доходи позивача станом на 15.02.2017 року (на день звільнення) виплата належних позивачу коштів здійснена не була, і заборгованість по заробітній платі становила 33103, 11 гривень. Таким чином, як встановлено судом, і що фактично визнається сторонами, КТ «ЗЗВА-Вакатов» і Компанія» заборгованість із заробітної плати не виплатило, та спору з приводу розміру заборгованості немає. Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~у випадку несплати з вини власника належних звільненому робітнику сум у строки передбачені\~ст. 116 КЗпП України\~при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. За п.8 вищевказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,\~на число календарних днів за цей період. Відповідно до постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-195 цс 14, на яку посилається представник позивача, під час проведення розрахунку середнього заробітку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата, однак у зазначеній справі, що переглядалася оплата позивачеві проводилася за кількість відпрацьованих днів, однак згідно наданих суду розрахункових листів, заробітна плата позивачу [PERSON] нараховувалася відповідно кількості відпрацьованих годин за відповідний місяць відповідно табелю відпрацьованого часу та графіку праці, оскільки позивач працював на посаді начальника караулу за змінним графіком роботи, одна робоча зміна становить 22 годи та охоплює 2 робочих дні, (16+6 годин), тому суд приходить до висновку, що при здійснені відповідного розрахунку, виходячи з розміру середньогодинного заробітку 22,83 грн та відповідної кількості робочих годин затримки за період з дати звільнення, а саме з 15.02.2017 року по 24.04.2017 року, що згідно наданого відповідачем графіка складає 374 години, що становить 8538,42 грн. Крім того, як вказує\~стаття 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і39 цього\~Кодексу) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки суду не надано інформації про встановлення у колективному чи трудовому договорі між сторонами розміру вихідної допомоги, суд вважає, що мінімальний розмір такої допомоги, який повинен бути виплачений позивачеві становить 11299,77 грн, виходячи з розміру середньогодинного заробітку, помноженої на середньомісячну кількість годин у даному періоді, що становить 165 годин, помноженої на 3. Судовий збір, відповідно до ч.3\~ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави, з урахуванням ставок судового збору, встановлених на час звернення до суду, та з дотриманням принципу відшкодування витрат, закріпленого ч.1\~ст. 89 ЦПК України.

Outcome: partial