Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він є власником 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Власником іншої половини квартири є його син [PERSON], проте 25.10.2014 р. відкрито кримінальне провадження з приводу його зникнення. До теперішнього часу його місцезнаходження не встановлено. Відповідачі зареєстровані у вищевказаній квартирі, проте з липня 2014 року не проживають в ній, на теперішній час місце їх мешкання не відоме. Відповідачі у добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації, що перешкоджає позивачу реалізувати в повній мірі права власника на користування та розпорядження своїм майном. На підставі вищенаведеного, позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: [ADDRESS] Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у жодне судове засідання не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили, хоча були належним чином сповіщені про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням, розміщеним судом на офіційній сторінці Новоайдарського районного суду Луганської області веб-порталу судової влади України (а.с.34). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для приватного мешкання та мешкання членів своєї сім`ї та мають право розпоряджатись цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім'ї. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Власником іншої половини квартири є його син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 25.01.2007 р. (а.с.11-12) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.16). З довідки слідчого СВ Новоайдарського ВП ГУНП в Луганській області №3819 від 03.04.2018 р. вбачається, що [PERSON], є потерпілою у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за фактом зникнення її сина [PERSON] [INFO] На теперішній час місцезнаходження [PERSON] не встановлено (а.с.23), даний факт також підтверджується копією витягу з кримінального провадження № 12014130500000477 (а.с.24). Відповідачі зареєстровані у вищевказаній квартирі, що підтверджується довідкою про склад сім'ї №2213 від 18.07.2018 р. (а.с.18), копією домової книги (а.с.13-15), проте з червня 2014 року не проживають в ній, що підтверджується актом про не проживання (а.с.20), на теперішній час місце їх мешкання не відоме. Відповідачі у добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації, що перешкоджає позивачу реалізувати в повній мірі права власника на користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності знімальника або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать його дружина, їх діти та батьки. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383, ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved