Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , якою просить в порядку поділу майна подружжя виділити йому в особисту приватну власність 41/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] та земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; виділити в особисту приватну власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 12 вересня 1976 року з [PERSON] укладено шлюб, який рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року розірвано. Проте згоди щодо поділу набутого за час шлюбу майна, а саме: 41/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] , земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та квартири [ADDRESS] , з відповідачем не досягнуто. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього засідання, не з`явився, подавши через канцелярію Червонозаводського районного суду м. Харкова заяву про розгляд справи за його відсутності, якою позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. У судове засідання [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або розгляд справи за її відсутності не надала, правом надання відзиву на позовну заяву не скористалась. Частиною 1 ст. 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу (ч. 1 ст. 281 ЦПК України). Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на наявність в матеріалах справи достатніх даних про права і взаємовідносини сторін та належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, суд вирішує справу за відсутності [PERSON] та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їхній сукупності та надавши їм належну правову оцінку, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , з наступних підстав. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що з 12 вересня 1976 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року розірвано. Заочне рішення набрало законної сили 07 серпня 2020 року. Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними придбано наступне майно, право власності на яке зареєстровано за позивачем: - земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 6321688000:05:001:0169, розташовану за адресою: Харківська область, Вовчанський район, Старосалтівська селищна рада, с/т «Салтів», що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Кротовою І.К., зареєстрованим в реєстрі за № 828; - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,60 кв.м, житловою площею 33,40 кв.м., відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2831. - 41/100 частину комунальної квартири [ADDRESS] , загальною площею 63,9 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м, згідно договору купівлі-продажу від 03 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Анікєєвою Д.А., зареєстрованого в реєстрі за № 379. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя визначається нормами Сімейного кодексу України. Так, за правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За положеннями ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності між сторонами домовленості щодо поділу спільного майна подружжя або щодо укладення шлюбного договору. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Позивачем визначено дійсну вартість майна, що підлягає поділу, на час розгляду справи. Так, згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки № VS07-0026 від 04 лютого 2021 року, ринкова вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: Харківська область, Вовчанський район, Старосалтівська селищна рада, с/т «Салтів», складає, без ПДВ: 21 500,00 грн. Відповідно до звіту про оцінку майна № VS08-0027 від 08 лютого 2021 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає, без ПДВ: складає 497 000,00 грн. Згідно звіту про оцінку майна № VS08-0028 від 08 лютого 2021 року, вартість 41/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] , складає 205 200,00 грн. За ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, виходячи із засад розумності, справедливості і пропорційності, суд вважає можливим визнати вищевказане майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 41/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] та земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовних вимог в частині виділення в особисту приватну власність відповідачу [PERSON] квартири [ADDRESS] суд зазначає наступне. Так, частинами 1 та 2 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. З урахуванням тієї обставини, що [PERSON] не реалізувала право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наданого законом права звернення до суду в інтересах відповідача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині, у якій він просить визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя. Інші доводи позивача [PERSON] означених висновків суду не спростовують. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, окрім іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] за подання до суду позову сплачено судовий збір в розмірі 2 757,85 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1976387899.1 від 15 січня 2021 року. З урахуванням висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , здійснюючи розподіл судових витрат у справі, що розглядається, суд згідно з положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України ухвалює рішення про стягнення з відповідача на його користь судового збору у розмірі 2 267,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial