Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом, вказуючи, що згідно безстрокового трудового договору, укладеного між ним та відповідачем, він працює на підприємстві відповідача інженером-конструктором ІІ категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва. Згідно наказу по ПАТ «ОГХК» філія «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» від 24.05.2016 року № 123 «Про простій [PERSON] », йому з 25.05.2016 року, встановлений простій за місцем його роботи, не з його вини, з оплатою на час простою у розмірі 2/3 встановленого йому окладу. Тобто щомісячно, починаючи з 25.05.2016 року і до цього часу, йому не оплачується 1/3 частка його окладу. Вважає, що відповідачем безпідставно оплачується його час простою на виробництві з розрахунку 66,6 відсотків від його окладу замість 100 відсотків, за період з травня 2016 року до цього часу, з огляду на те, що п.3.17 та п.3.18 колективного договору на 2015-2016 роки (який діє з 2015 року і до цього часу), укладеного між адміністрацією та трудовим колективом філії «ВГМК» ПАТ «ОГХК» передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків його тарифної ставки, встановленого працівнику розряду (окладу), якщо працівник письмово не відмовлявся від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я. Тобто відповідач прийняв на себе обов`язок сплачувати своїм працівникам заробітну плату за час простою в розмірі 100 відсотків від їх розрядів, окладів, якщо вони письмово не відмовляться від переводу на час простою на іншу роботу, не протипоказану їм за станом здоров`я. Таким чином, для того щоб відповідачу не застосовувати норму колективного договору в частині оплати простою працівника в розмірі 100% його окладу, необхідно дві умови, по-перше, щоб працівник письмово відмовився від переходу на іншу роботу, по-друге, щоб така робота не була протипоказана йому за станом здоров`я. В свою чергу, він жодного разу письмово не відмовлявся від переходу на іншу роботу на час простою, а навпаки, коли він 15.12.2016 року погодився бути переведеним на час простою на посаду експерта технічного з промислової безпеки лабораторії технічної діагностики служби головного механіка, яка була йому запропонована відповідачем, відповідач йому своїм листом від 22.12.2016 року № 01-32/198 відмовив у переводі на вищезазначену посаду. Таким чином, відповідачем були порушені умови діючих колективних договорів у філії «ВГМК», стосовно розміру виплат заробітної плати за час простою не з вини працівника і відповідно відповідач систематично не доплачував йому 1/3 частку його заробітної плати кожного місяця з травня 2016 року по теперішній час. При цьому, факт неправомірної виплати йому відповідачем заробітної плати за час простою в розмірі 2/3 частин його посадового окладу, замість 100% посадового окладу в період з травня 2016 року по березень 2020 року встановлений рішеннями Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29.11.2018 року у справі № 174/612/18, від 24.09.2019 року у справі № 174/518/19, від 18.05.2020року у справі № 174/265/20, які набрали законної сили. Однак з квітня 2020 року і по цей час, відповідач продовжує виплачувати йому заробітну плату на час простою в розмірі 2/3 частини його посадового окладу, порушуючи тим його право на отримання заробітної плати. Таким чином, відповідачем не була виплачена йому заробітна плата в період з квітня 2020 року по грудень 2020 року в загальному розмірі 22703,89 грн., яка складається з 1/3 частин невиплачених заробітних плат за квітень 2020 року - 2343,33 грн., за травень 2020 року - 3274,64 грн., за червень 2020 р. - 367,16 грн., за липень 2020 року - 2394,27 грн., за серпень 2020 року - 2883,66 грн., за вересень 2020 року - 2877,27 грн., за жовтень 2020 р. - 2813,33 грн., за листопад 2020 року - 2880,31 грн., за грудень 2020 року - 2869,92 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь недоплачену йому заробітну плату за час простою в період з квітня 2020 року по грудень 2020 року в загальному розмірі 22703,89 грн. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 16.01.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. Представник відповідача Коваленко О.А. подала відзив на позовну заяву, згідно з яким заперечуючи проти задоволення позову, визнала факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з філією «ВГМК» АТ «ОГХК»; встановлення позивачу з 25.05.2016 року простою за місцем роботи, не з його вини, з оплатою на час простою у розмірі 2/3 встановленого окладу; наявність зобов`язання адміністрації філії передбаченого п. 3.17. Колективного договору філії на 2015-2016 роки оплачувати час простою не з вини працівника з розрахунку 100 відсотків тарифної ставки встановленої працівникові розряду (окладу). Крім того також підтвердила, що відповідно до п. 3.18. колективного договору, у випадку відмови працівника від його переведення на час простою з основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я, в цьому підрозділі чи до іншого, час простою оплачується в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу). Представником відповідача не визнано посилання позивача на безпідставність оплати часу простою позивача на виробництві з розрахунку 2/3 установленого окладу, замість 100 відсотків від окладу, за період з квітня 2020 року по грудень 2020 року, виходячи з того, що на виконання роз`яснень Міністерства праці та соціальної політки, викладених в листі № 257/06/187-07 від 23.10.2007 року та на підставі службової записки керівника збагачувального виробництва № 03-01/528 від 20.05.2016 року, в якій зазначається про відсутність обсягів роботи за посадою позивача, 23.05.2016 року комісією було складено акт про встановлення простою для позивача з 24.05.2016 року до усунення причин та умов, що спричинили відсутність роботи та видано відповідний наказ № 123 від 24.05.2016 року. Правомірність та законність цього наказу була встановлена рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області у справі № 174/507/16-ц від 26.09.2016 року, яким встановлено, що хоча позивач і не надавав письмової відмови від переведення на іншу роботу та не погодився письмово на переведення на іншу роботу, отже визначення оплати часу простою працівникам за відсутності їх письмової згоди згідно п.3.18 колективного договору протирічить вказаному вище положенню, хоч і не протирічить прямо положенням КЗпП України, тому за вказаних обставин філією «ВГМК» АТ «ОГХК» цілком правомірно і обґрунтовано проводилась та продовжується проводитись оплата простою позивача в розмірі 2/3 установленого окладу, на підставі наказу № 123 від 24.05.2016 року. Крім того, з метою запобігання простою позивача, відповідачем було вжито ряд заходів для збереження його зайнятості та йому неодноразово пропонувалась інша робота на філії, з оплатою згідно пункту 3.20 Колективного договору філії на 2015-2016 роки, на які він жодного разу не погодився. Що стосується недоплаченої суми заробітної плати за період простою з квітня 2020 року по грудень 2020 року, представник зазначила, що за цей період позивачу проводилось нарахування та виплата заробітної плати як за періоди простою, так і за фактично відпрацьований час, заохочення до Дня металурга, оплата за час відпустки, допомога на оздоровлення, оплата донорських та оплата простою за рішенням суду. При цьому загальна кількість годин простою за цей час складає 1299 год., що дорівнює нарахованій заробітній платі в розмірі 45407,86 грн. за години простою в розмірі 2/3 окладу та 65740,29 грн. за години простою в розмірі 100 % окладу, а різниця між нарахуваннями складає 20332,43 грн. (з урахуванням проведених утримань - 16367,61 грн.). Вважають, що заробітна плата позивачу філією «ВГМК» АТ «ОГХК» за період з квітня 2020 року по грудень 2020року нарахована вірно на підставі чинного законодавства, умов Колективного договору, а також наказу № 123 від 24.05.2016 року, який є чинним до теперішнього часу, і виплачена позивачу в повному обсязі з урахуванням проведених утримань, а тому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. (а.с. 49-52) В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. (а.с. 47) Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, в задоволенні позову просить відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. (а.с. 68) Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] наказом директора філії «ВГМК» ДП «ОГХК» від 24.05.2016 року за № 123, встановлено простій у зв`язку з не наданням позивачем згоди на переведення на іншу роботу, початок простою з 25.05.2016 року до усунення причин та умов, які спричинили відсутність роботи. Визначено місце простою - навчальний клас № 2 на другому поверсі в будівлі «Відділ технічного навчання», за графіком роботи № 1 «Однозмінна робота, з 40 годинним п`ятиденний робочим тижнем, тривалістю щоденної роботи 8 годин, із двома вихідними днями (субота та неділя). Оплата часу під час простою встановлена на підставі листків простою в розмірі двох третин установленого окладу. (а.с. 55-56) Простій позивачу встановлено відповідно до службової записки від 20.05.2016 року за вих. № 03-01/528 про відсутність обсягів робіт, після проведеного скорочення чисельності працівників ЗВ, роботу яку раніше виконував інженер-конструктор ІІ категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва [PERSON] (а саме: розробка робочої документації, виконання компонувальних креслень, виконання необхідних розрахунків, конструювання деталей, вузлів та простих деталей), виконують за необхідності, майстри з ремонту устаткування старші та механік ВГМ ЗВ (ескізи простих вузлів та деталей) та працівники проектно-конструкторського відділу управління комбінату (виконання компонувальних креслень, необхідних розрахунків, розробка робочої документації та ін.). Роботи виконуються без затримки, якісно і в строк. (а.с. 53) На підставі службової записки, 23.05.2016 року комісією у складі шести осіб складено акт про встановлення простою позивачу і запропоновано з 24.05.2016 року до усунення причин та умов, що спричини відсутність роботи, встановити простій. (а.с.54) В листах від 20.07.2020 року № 217/3038, від 21.08.2020 року № 217/3511, від 25.09.2020 року № 217/3984, які отримані позивачем, останньому запропоновано перейти до однієї із дільниць збагачувального виробництва за запропонованими професіями, у зв`язку з відсутністю роботи та можливості виконання ним попередніх посадових обов`язків, на підставі акту про встановлення простою. (а.с. 61, 62, 63) Відповідно до рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.09.2016 року [PERSON] відмовлено в задоволенні його позову до державного підприємства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», третя особа - первинна профспілка «Свободу Праці» державного підприємства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про скасування наказу про простій. (а.с. 57-60) Згідно копії довідки про доходи № 5 від 05.01.2021 р., розмір виплаченої заробітної плати [PERSON] в період з квітня 2020 року по грудень 2020 року становить - 45407,86 грн. (а.с.11) Згідно детального контррозрахунку заробітної плати [PERSON] № 323 від 29.01.2021 року за період з квітня 2020 р. по грудень 2020 р., наданого відповідачем, загальна кількість годин простою за цей період складає 1299 год., сума оплати праці за період простою з розрахунку 100% тарифної ставки становить 60997,31 грн., сума оплати праці за період простою з розрахунку 1/3 тарифної ставки становить 20332,43 грн., та різниця між нарахованими сумами оплати праці виходячи з різних умов простою з урахуванням проведених утримань, становить 16367,61 грн. (а.с. 65) Відповідно до копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29.11.2018 року у справі № 174/612/18 задоволено позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про стягнення заробітної плати та стягнуто з відповідача недоплачену позивачу заробітну плату за час простою за період з травня 2016 року по червень 2018 року в загальному розмірі 44247,96 грн. (а.с. 12-15), постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2019 року зазначене рішення залишено без змін (а.с. 16-20). Відповідно до копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24.09.2019 року у справі № 174/518/19 задоволено позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про стягнення заробітної плати та стягнуто з відповідача недоплачену позивачу заробітну плату за час простою за період з липня 2018 року по травень 2019 року в загальному розмірі 15814,77 грн., без утримання із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів (а.с. 21-24), та постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.01.2020 року зазначене рішення залишено без змін (а.с. 25-27). Відповідно до копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 18.05.2020 року у справі № 174/265/20 задоволено позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про стягнення заробітної плати та стягнуто з відповідача недоплачену позивачу заробітну плату за час простою за період з червня 2019 року по березень 2020 року в розмірі 20175,86 грн., без утримання із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів (а.с. 28-34), постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2020 року зазначене рішення залишено без змін (а.с. 35-40). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністратвиній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій обставини були встановлені. Оцінюючи зібрані у справі докази, суд враховує, що в рішеннях Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29.11.2018 року у справі № 174/612/18, від 24.09.2019 року у справі № 174/518/19, від 18.05.2020 року у справі № 174/265/20 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про стягнення заробітної плати (а.с. 12-15, 21-24, 28-34), які постановами Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2019 року (а.с. 16-20), від 13.01.2020 року (а.с.25-27), від 10.12.2020 року (а.с.35-40) залишені без змін, встановлено факт невірного застосування відповідачем п. 3.18 Колективного договору при виведенні працівника на простій та неправомірність виплати заробітної плати позивачу в розмірі 2/3 встановленого йому окладу, тому ці обставини є такими, що не підлягають доказуванню по цій справі. Статтею 34 КЗпП України, передбачено, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст.113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, що оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства. Згідно ст. 5 ЗУ «Про колективні договори і угоди» від 01.07.1993 року за № 3356-X-II, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами. Як встановлено судом, на філії «ВГМК» АТ «ОГХК» діє Колективний договір на 2015-2016 роки, який є внутрішнім нормативним документом відповідача і його положення є обов`язковими для даного підприємства та працівників філії, та повинні враховуватись судом при вирішені трудового спору. Відповідно до його положень, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Вказане положення Колективного договору суттєво покращує становище працівника щодо оплати часу простою і не містить вимоги про обов`язковість попередження працівником власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб про початок простою, тому наявність або відсутність факту простою конкретного працівника не з його вини в даному випадку також не залежить від такого повідомлення. Якщо простій виник не з вини працівника, то час простою необхідно оплачувати працівникам відповідно до ч.1 ст.113 КЗпП України з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). При цьому, якщо у колективному договорі передбачено більший розмір оплати у разі простою, то така оплата здійснюється у розмірі, передбаченому колективним договором, оскільки при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Згідно п. 3.18 Колективного договору, передбачено, що у випадку письмової відмови працівника від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я в цьому підрозділі чи до іншого, час простою оплачується в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу). Разом з тим, надані стороною відповідача докази не містять письмової відмови позивача від запропонованих йому посад, а надані відповідачем звернення адміністрації підприємства до позивача [PERSON] з пропозиціями перейти до однієї із дільниць збагачувального виробництва за запропонованими професіями, які отримані позивачем, але на які ним не надано письмової відповіді, на думку суду, не можна вважати письмовою відмовою позивача від запропонованих йому посад, тому визначення оплати часу простою позивачу за відсутності його письмової відмови згідно п. 3.18 Колективного договору у розмірі 2/3 його окладу суперечить вказаному положенню Колективного договору, хоча і не суперечить прямо положенням КЗпП України. За таких обставинах, суд дійшов висновку, що оплата праці позивача за період з квітня 2020 року по грудень 2020 року проводилася всупереч вимогам колективного договору і відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено [PERSON] 1/3 частину заробітної плати за вказаний період, а позиція відповідача не має належного обґрунтування оскільки побудована на його припущеннях та документах, що не відповідають діючим законодавчим актам. В ч.5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вирішуючи питання про розмір недоплаченої заробітної плати позивачу, суд бере до уваги контррозрахунок суми заборгованості по заробітній платі [PERSON] (а.с. 65), який надано відповідачем, оскільки даний розрахунок належним чином обґрунтовано і підстави сумніватися у його правильності у суду відсутні, в свою чергу наданий позивачем розрахунок не містить будь-якого математичного обґрунтування, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути недоплачену йому заробітну плату за час простою в період з квітня 2020 року по грудень 2020 року, в розмірі 16367,61 грн., без утриманням із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів, задовольнивши позовні вимоги позивача частково. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору та позов задоволено, з відповідача слід стягнути на користь держави 908,00 грн. судового збору. Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі вказаного, рішення суду в частині стягнення недоплаченої 1/3 частини заробітної плати за один місяць, підлягає негайному виконанню. На підставі ст.ст. 34, 113 КЗпП України, ст. 5 ЗУ «Про колективні договори і угоди» та

Outcome: partial