Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи позов тим, що між сторонами було зареєстровано шлюб 24.12.1994 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського МУЮ, актовий запис №2411. Під час шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу від 19.03.2010 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON]- з іншої сторони, та за наявності письмової згоди позивача на укладення вказаного договору, подружжям було придбано житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] У своїх вимогах [PERSON] посилався на норми Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України), відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить до спільного майна подружжя, а у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Уточнивши свої вимоги, позивач зазначив, що в червні 2015 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси, шлюб між сторонами було розірвано, і відповідно до ст.. 69 СК України - чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а тому просив суд визнати за ним та [PERSON], як колишнім подружжям право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS], здійснивши розподіл вказаного домоволодіння та визнавши право власності за кожним на ? його частину. Представник відповідача надав зустрічну позовну заяву, в якій вказав, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS], має бути визнаний судом, як особиста приватна власність [PERSON], з наступних підстав. З 2006 по 2009 роки мати позивача за зустрічним позовом - [PERSON], здійснювала грошові перекази з-за кордону на загальну суму 13800 (тринадцять тисяч вісімсот) євро, що підтверджується квитанціями. Дані кошти надсилалися безпосередньо на придбання будинку. Сума грошових коштів в євро, переведена в гривневий еквівалент відповідає вартості придбаного домоволодіння, згідно договору купівлі - продажу. Оскільки [PERSON] мала джерело надходження коштів на придбання домоволодіння в 2010 році, що підтверджується квитанціями про грошові перекази, а позивачем за первісним позовом до суду не наданого жодного доказу на підтвердження наявності доходів на придбання будинку, представник відповідача, посилаючись на Постанову Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про прав на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ спільного майна подружжя» визначає спірне домоволодіння - як майно, що набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжю, тобто [PERSON] і просить визнати за зустрічним позивачем право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] Також в зустрічній позовній заяві представник [PERSON] вказав, що за час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано легковий автомобіль ВАЗ -21070, держномер [NUMBER], 2006 року випуску. Відповідно до ст.. 70 СК України даний автомобіль відноситься до майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки яких є рівними,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки такого договору між сторонами укладено не було - автомобіль належить позивачу та відповідачу у рівних долях, тобто по ? частині кожному. Відповідач за зустрічним позовом надав письмові заперечення, вказуючи, що вимоги [PERSON] є хибними та безпідставними, оскільки кошти, що отримувались через грошові перекази, надходили невеликими частинами і протягом певного часу та витрачались на спільні потреби подружжя, зокрема і на утримання та виховання неповнолітнього сина, та як частка на придбання легкового автомобіля ВАЗ -21070. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] уточнені первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, зустрічний позов не визнав в частині визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на домоволодіння. Позивач за первісним позовом в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав і просив їх задоволити, зустрічні позовні вимоги - визнав частково. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] первісний позов не визнав, підтримав зустрічні позовні вимоги та просив їх задовольнити повністю. Суд заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про задоволення первісних позовних вимог та часткове задоволення зустрічного позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 24.12.1994 року. 19 березня 2010 року [PERSON] за наявності письмової згоди [PERSON] та на підставі договору купівлі-продажу було придбано житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Також в період шлюбу подружжям було придбано легковий автомобіль ВАЗ 21070, держномер [NUMBER], який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 06.10.2009 року належить [PERSON] з правом керування [PERSON] Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частинами 1 і 2 ст. 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Суд критично оцінює твердження представника позивача за зустрічним позовом про те, що [PERSON] надсилались грошові перекази з-за кордону безпосередньо на придбання домоволодіння і не може прийняти як доказ даних обставин копії квитанцій «Western Union», оскільки позивачем за зустрічним позовом не доведено, що саме за дані грошові кошти було здійснено придбання спільного будинку. Згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За таких обставин на підставі повного та всебічного дослідження доказів, які наявні у даній справі, суд дійшов до висновку, що вимоги первісного позову та зустрічного - в частині розподілу легкового автомобіля підлягають до задоволення, що стосується вимог про визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на домоволодіння, то останні, у зв'язку з їх необґрунтованістю, не можуть бути задоволені. Згідно ст. 88 ЦПК України, із сторін необхідно стягнути на користь держави не доплачену частину судового збору.

Outcome: partial