Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON] та уточнивши свої позовні вимоги просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу від 22.01.2015 року, за якими [PERSON] продав, а [PERSON] купив будівлю магазину літ. «А» загальною площею 137,9 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0299 га, кадастровий номер 5110300000:01:002:0184, розташовані в Одеській області, м. Білгород-Дністровський, вул.. Енгельса, 4-б. Також [PERSON] просить стягнути з відповідачів на його користь судові витрати в тому числі витрати на правову допомогу. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 11.03.2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики за яким [PERSON] позичив грошові кошти в розмірі 15\~000 доларів США з терміном повернення не пізніше 11.06.2014 року. Однак, всупереч взятих на себе зобовязань [PERSON] суму боргу в обумовлений строк не повернув, чим поставив [PERSON] в скрутне матеріальне становище та змусило 25.12.2014 року звернутися до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом про стягнення боргу. З метою забезпечення виконання рішення суду по стягненню боргу, 20.01.2015 року [PERSON] подав до суду заяву про накладення арешту на вищезазначені будівля магазину та земельну ділянку. Дізнавшись про це [PERSON], усвідомлюючи можливість звернення стягнення на вказані обєкти, 22.01.2015 року уклав з [PERSON] спірні договори. Крім того, в позовній заяві [PERSON] звертає увагу суду на тому, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу будівля магазину була повністю розібрана. Тобто, сторони в договорі купівлі-продажу від 22.01.2015 року предметом визначили неіснуючу будівлю, що суперечить вимогам ст.ст. 655, 656 ЦК України та в силу ст..ст.215, 236 ЦК України договір є недійсним з моменту його вчинення. Також [PERSON] вважає спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22.01.2015 року фіктивним, оскільки вчинений відповідачами лише для виду, з метою приховування майна від арешту за вимогами кредитора [PERSON] Позивач у судове засідання не зявився, його представник [PERSON], в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. [PERSON] у судове засідання не зявився, пр. час та місце розгляду справи був неодноразово сповіщений належним чином, що підтверджується розписками про отримання судових повісток, причину своєї неявки суду не повідомив, будь-яких заяв на адресу суду не надавав. [PERSON] у судове засідання не зявився, його представник [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимогу звязку з їх недоведеністю. Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши надані докази та заслухавши доводи сторін, суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 11.03.2014 року [PERSON] взяв у позивача в борг позику в сумі 15 000 доларів США з зобовязанням повернути кошти не пізніше 11.06.2014 року. Зобовязався також сплачувати 3% від суми позики щомісячно до дня повернення та у разі прострочення терміну повернення суми грошових коштів, сплачувати позикодавцеві пеню в розмірі 2% від простроченої суми за кожний день прострочення. У звязку з порушенням [PERSON] умов договору щодо строку виконання зобовязання та повернення коштів, 25.12.2014 року позивач звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення боргу. В провадженні за вказаним позовом [PERSON], 20 січня 2015 року [PERSON] подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне боржнику [PERSON] майно, а саме будівлю магазину та земельну ділянку по вул.. Енгельса, 4-б в м. Білгород-Дністровському. 26 січня 2015 року судом була винесена ухвала про повернення заяви [PERSON] про забезпечення позову у звязку з несплатою судового збору. В той же час, 22 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу серії НАК № 683508, реєстровий номер 86, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив будівлю магазину, розташовану в Одеській області, м. Білгород-Дністровському, вул.. Енгельса, 4-б, що складається з: будівлі магазину, загальною площею 137,9 кв.м. літ. «А», на земельній ділянці площею 0,0299 га, кадастровий номер 511030000:01:002:0184. Ця будівля належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.10.2004 року. Того ж дня, 22 січня 2015 року між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки серії НАК 683509, реєстровий номер 89, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,0299 га, розташовану в Одеській області, м. Білгород-Дністровському, вул.. Енгельса, 4-б, кадастровий номер 511030000:01:002:0184, що належала [PERSON] на підставі державного акту на земельну ділянку виданого Білгород-Дністровською міською радою 01.03.2012 року. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а вразі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації (ч.3 ст. 640 ЦК України). Пункт 7 ч.1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Таким чином, як вбачається зі змісту вказаних положень цивільного законодавства, на момент реєстрації права власності на спірні обєкти нерухомого майна будь-яких обтяжень щодо їх відчуження не існувало, а отже відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України [PERSON] мав право розпоряджатися своєю власністю, в тому числі відчужувати її на користь третіх осіб, що по суті являється реалізацією його конституційного права на вільне володіння, користування, розпорядження своєю власністю, гарантоване ст.41 Конституції України. Цивільне законодавство України чітко визначає підстави для недійсності правочину. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, при укладенні договорів купівлі-продажу на спірне майно дані правочини відповідали вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам законодавства, сторони договору мали відповідний обсяг цивільної дієздатності, що перевірено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а також був спрямований на реальне настання правових наслідків, адже власником спірного майна після вчинення оспорюваного правочину став [PERSON] Пункт 24 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року: для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Що саме свідчить про недійсність, фіктивність оспорюваних правочинів позивач у своєму позові не навів та не надав до суду жодних доказів, які б дійсно підтверджували факт, що дані правочини є недійсними з підстав, передбачених ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України. Статтею 60 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу на тому, що, задоволення позовних вимог [PERSON] без обґрунтованих підстав, належних та достовірних доказів може призвести до грубого порушення охоронюваних законом прав приватної власності фізичної особи [PERSON], що є недопустимим. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст.. 321 ЦК України). Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР\~«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В позовній заяві [PERSON] посилається на положення статті 215 ЦК України (якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), яка наділяє його правом на звернення до суду як заінтересована особа. Однак обставини справи свідчать про протилежне, а саме про відсутність у позивача правового інтересу який потерпів певні негативні зміни порушення, у звязку з укладенням відповідачами вищезазначених правочинів, та потребує судового захисту. За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Матеріальний аспект захисту охоплює також положення гл.3 ЦК України, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, подано в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес «треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загальноправовим засадам». Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права та припинення дій, які порушують це право. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог у зв'язку з відсутністю факту порушення відповідного права. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.06.2015 року по справі № 495/9686/14-ц частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі\~ 431471, 30\~ грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 3654,00 грн. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 року було змінено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.06.2015 року в частині стягнення відсотків. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] основну суму боргу 316062,00 гривень, три відсотка річних 37927,44 гривень, пеню від простроченої суми 68\~000 гривень, судовий збір - 603 гривень. Таким чином, на теперішній час рішення апеляційної інстанції є чинним і відповідно до ст.124 Конституції України є обовязковим до виконання на всій території України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.99 № 606-XIV, із змінами та доповненнями. Відповідно до ст.. 1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (ч.1 ст.2 ЗУ «Про виконавче провадження»). Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтував саме тим, що [PERSON] є його боржником та з метою уникнення звернення на спірне майно в порядку виконання зобовязання (рішення суду), відчужив його [PERSON] Проте, як вбачається з матеріалів справи, рішення суду про стягнення боргу з [PERSON] наразі не виконується, а саме, позивачем не надано доказів про звернення до органів виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду у звязку з відмовою [PERSON] добровільно погасити заборгованість. Відповідно до Закону України «Про державну виконавчу службу» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби, державної виконавчої служби Автономної Республіки Крим, областей та міст Києва і Севастополя, державної виконавчої служби у районах, містах (містах обласного значення), районах у містах. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем. Таким чином, суду не зрозуміло як саме порушується цивільний інтерес позивача, його права та свободи у звязку з відчуженням [PERSON] належного йому майна, адже не відомо відсутнє чи ні у боржника інше майно за рахунок якого можливо погасити заборгованість, або можливо на його рахунках наявні грошові кошти, що не створить необхідності для виконавчих органів в зверненні стягнення на майно під час примусового стягнення. В розумінні статті 16 ЦК України, [PERSON] отримав захист своїх майнових прав під час розгляду його позову про стягнення боргу з [PERSON] та його задоволення. Однак, застосований судовий захист позивач не довів до кінця та не вчиняє дій для остаточного виконання рішення суду. За розясненням вищезгаданого Пленуму Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Зі змісту ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, вбачається, що особа може звернутись до суду тільки у разі порушення її прав. Неналежний позивач це особа, якій не належить право вимоги за предявленим позовом. Позивач не надав суду жодного належного доказу порушення його майнових прав договорами купівлі-продажу 22.01.2015 року. За таких обстави, суд приходить до висновку, що [PERSON] є неналежним позивачем за позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22.01.2015 року, оскільки, при укладенні вказаних договорів права та інтерес позивача не були і не могли бути порушенні. Як вбачається з ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем відшкодовуються відповідачем лише у разі повного або часткового задоволення позову. Можливість стягнення судових витрат позивача з відповідача в разі відмови в задоволенні позову законодавством не передбачено. Тому позовні вимоги в частині стягнення на їх користь з відповідачів судових витрат задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed