Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що з відповідачкою, [PERSON] він перебував в зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1997 року, який був розірваний 02 вересня 2014 року, тому за взаємною згодою, в добровільному порядку розділили майно, нажите в період шлюбу. Частина майна була розділена в натурі, а оскільки частка майна, яка залишалася у власності відповідачки була більшою, то сторони дійшли згоди, що вартість буде позивачу компенсована в грошовій формі. Розмір компенсації був встановлений в сумі 15 000 грн., яку відповідачка зобов'язалася сплатити до 1 вересня 2014 року. Відповідачка надала позивачу розписку від 30.07.2014 року, в якій є підписи двох свідків. Відповідно до ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Частиною першою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 525 встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України). Строк виконання зобов'язання відповідачкою сплив, вона до цього часу не сплатила позивачу зазначеної вище компенсації, що змусило позивача звернутися до суду з цим позовом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином відповідачка повинна сплатити: 15000 грн. основного боргу, - втрати від інфляції, спричиненні затримкою виконання зобов'язання в розмірі 8 145 грн. 89 коп. (розрахунок в додатку 6); - 3 відсотки річних від простроченої суми в розмірі 557 грн.26 коп. а разом - 23 703 грн. 15 коп. В судовому засіданні позивач пояснив, що відповідачка винна йому 20000 грн. за поділ майна подружжя у вигляді компенсації за будинок у с. Миролюбівка, який вони оцінили в 100 000 грн., а в с. Зелений Яр Братського району Миколаївської області, будинок коштував 30000 грн., про що відповідачка написана розписку, потім він на 5000 грн. зменшив борг, залишаючи 15000 грн., і вказав, що вона винна йому ще і корову. Однак до цього часу не повернула борг, тому він звернувся до суду про стягнення коштів згідно розписки разом із стягненням індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми, підтримавши тим самим позовні вимоги в повному обсязі в сумі 23703,15 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному об'ємі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не визнала позовні вимоги, пояснивши, що позовні вимоги є не обґрунтованими, оскільки в позовній заяві позивач вказує на те, що вони поділили спільне майно подружжя в добровільному порядку, однак звертається до суду про стягнення компенсації вартості частки спільного майна подружжя, при цьому посилається на всі норми законодавства про стягнення боргу (боргову розписку), просить стягнути компенсацію вартості частки спільного майна, стягуючи втрати від інфляції та 3% річних від простроченої суми. Тому, не зрозуміло, які саме вимоги ставить позивач перед судом і згідно яких правовідносин виник спір. Розписку відповідачка писала, що ніби то вона має борг перед [PERSON] , оскільки придбавши житловий будинок йому в с. Зелений Яр, вона винна залишилася [PERSON] 15000 грн., які швидко тоді повернула [PERSON] Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] купила у неї житловий будинок по вул.. Чапаєва, 17 в с. Зелений Яр Братського району Миколаївської області за 30000 грн. своєму чоловіку [PERSON], з яким вона на той момент розлучалася, про що уклали розписку 15 липня 2014 року, оскільки залишилась винна ще 15000 грн. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що її покликали поставити підпис на розписці вже після її написання, умови, згідно яких дана розписка була написана, їй не відомо було. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачем не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ФП №072973 від 02 вересня 2014 року, виданого відділом ДРАЦС Братського РУЮ Миколаївської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 30 липня 2014 року сторонами був укладений акт поділу майна подружжя, підписаний сторонами, сільським головою [PERSON] та свідками. Сторони в акті вказали, що ніяких претензій один до одного не мають. 30 липня 2015 року [PERSON] написала розписку [PERSON] про те, що вона йому винна 15000 грн, які зобовязується повернути без будь-яких претензій в строк до 01 вересня 2014 року. В даній розписці відповідачкою не вказано причину набуття цих коштів повернення суми та обставини, згідно яких вона зобовязується їх повертати, тобто не зрозуміло, згідно яких правовідносин була укладена дана угода. Шлюб між сторонами було розірвано 02 вересня 2014 року, а згідно ч. 2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позивач до суду не звертався про поділ спільного майна подружжя та не виділяв частки у майні, згідно яких необхідно компенсувати кошти, однак звертається до суду із позовом про стягнення компенсації вартості частки спільного майна подружжя, вказуючи при цьому що між сторонами є спір про поділ майна, надавши розписку, в якій не вказано, що саме за кошти відповідачка винна йому сплатити та згідно яких правовідносин дана розписка укладалася. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Так як сторони добровільно здійснили поділ спільного майна подружжя, то їх частки є рівними, а отже вимоги щодо компенсації вартості частки у майні є необґрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed