Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 9814 грн., інфляційного збільшення боргу в розмірі 2943,32 грн. та трьох процентів річних- 772, 45 грн. Крім того, від [PERSON] надійшла позовна заява про стягнення боргу з [PERSON] у розмірі 4045 грн. а також інфляційного збільшення боргу, що становить 1613,96 грн., а також трьох процентів річних в розмірі 361,72 грн. Також, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути заборгованість у загальному розмірі 16 773,82 грн., яка складається з 11270,20 грн. - сума боргу (за двома розписками), 4495, 80 грн. - розмір інфляційного збільшення боргу, 1007,82 грн. - три проценти річних. [PERSON] звернувся до суду з позовом і до [PERSON] з вимогою стягнути з останньої заборгованість за договором позики у розмірі 17 300,17 грн., яка складається із суми боргу - 3742 грн., інфляційних нарахувань на суму боргу - 1493,06 грн., 334,62 грн. - трьох процентів річних. До суду також надійшла позовна заява від [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу у загальному розмірі 8637 грн., та суму інфляційного збільшення боргу, у розмірі 3446,16 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі. 772,34 грн. В обґрунтування позовів [PERSON] зазначив, що між ним та відповідачами були укладені договори позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписок. Як вказує позивач, відповідно до розписки від 17 серпня 2016 року [PERSON] отримала у позику грошові кошти у розмірі 9814 грн. та зобов`язалася їх повернути у строк до 30 грудня 2016 року. Крім того, 17 серпня 2016 року [PERSON] отримала від нього позику у розмірі 4045 грн. з кінцевим терміном повернення 30 грудня 2016 року. Також, 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року між ним та [PERSON] були укладені договори позики у формі розписок, відповідно до яких остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 6116 грн. та 5154, 20 грн. зі строком повернення до 30 грудня 2016 року. Позивач зазначив, що 17 серпня 2016 року [PERSON] також отримала від нього в борг 3742 грн., які зобов`язалася повернути до 30 грудня 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою. [PERSON] , як вказує [PERSON] , також взяла у нього в борг 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року грошові кошти в розмірі 1637 грн. та 7000 грн., з кінцевим терміном повернення до 30 грудня 2016 року, про що написала розписки. Проте, позичальники не виконали грошові зобов`язання за договорами, кошти у визначений строк не сплатили, в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Посилаючись на викладене, [PERSON] просив позов задовольнити, стягнути з відповідачів грошові кошти за договорами позики, а також суми інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 05 липня 2019 року провадження у справах були відкриті, розгляд справ призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 13 лютого 2020 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 611/3/20 2/611/68/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та цивільні справи №611/4/20, №611/5/20, №611/6/20, №611/7/20 за позовами [PERSON] до [PERSON] , . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу, присвоївши об`єднаній справі єдиний унікальний номер 611/3/20, номер провадження 2/611/68/20. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх представники [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували повністю. Вказали, що грошові кошти за розписками вони не отримували. Крім того, відповідачі зазначили, що вони під час написання розписок знаходились з позивачем та його рідними в трудових відносинах, оскільки працювали в магазині « [INFO] », який належить тестю позивача, що підтверджується наданими копіями трудових книжок, показами свідків та поясненнями відповідачів. Пояснили, що 17 серпня 2016 року, будучи під психологічним тиском позивача, який мав на меті незаконно збагатитися за рахунок відповідачів, прикриваючи виявлену недостачу матеріальних цінностей в магазині « [INFO] », в закритому приміщенні, будучі наляканими, вони написали відповідні боргові розписки. Крім того, у наданих відзивах заявили клопотання про застосування строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідачів та їх представників, покази свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Матеріалами справи встановлено, що 17 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] укладено договори позики, відповідно до яких: -« [PERSON] взяла в борг 5 154 грн. у [PERSON] і зобов`язалася повернути до 30 грудня 2016 року»; -« [PERSON] взяла у [PERSON] 1 637 грн. і зобов`язалась повернути до 30 грудня 2016 року». Судом також встановлено, що 17 серпня 2016 року [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] уклали договори позики, зі змісту яких вбачається, що: -« [PERSON] взяла в борг 6 116 грн. у [PERSON] і зобов`язалася повернути до 30 грудня 2016 року»; -« [PERSON] взяла в борг 4 045 грн. у [PERSON] і зобов`язалася повернути до 30 грудня 2016 року»; -« [PERSON] взяла в борг 9 814 грн. у [PERSON] і зобов`язалася повернути до 30 грудня 2016 року»; -« [PERSON] взяла в борг 7 000 грн. у [PERSON] і зобов`язалась повернути до 30 грудня 2016 року»; На підтвердження вищезазначених договорів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали розписки, оригінали яких містяться в матеріалах справи (а.с. 44-47, 49-50 ). Крім того, матеріалами справи встановлено, що 17 серпня 2016 року [PERSON] надала розписку про те, що вона «вина гроші [PERSON] 3742 грн. та зобов`язується їх повернути до 30 грудня 2016 року», оригінал якої також долучено до матеріалів справи (а.с.48 ). Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. У відповідності до ч.ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Дослідивши зміст боргових розписок від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року, судом встановлено, що зазначені розписки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є договорами позики, укладеним у простій письмовій формі, відповідають змісту ст. 1047 ЦК України. Також, в судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що працювали в магазині «[INFO]» разом з відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказали, що реально за розписками відповідачі грошових коштів не отримували, а суми зазначені в них є нестачею коштів в касі магазину « [INFO] ». Проте, оскільки розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, отже покази свідків, у такому разі, не є неналежним та недопустимим доказом в розумінні ст.ст.77, 78 ЦПК України, оскільки відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд критично ставиться до заперечень відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх представників [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі чи їх представники ніяких доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, і про які зазначено у оригіналах розписок, не надали. Будь-яких інших доказів того, що розписки від 17 червня 2016 року від 17 серпня 2016 року, відповідачі написали внаслідок застосування до них сили та погроз, не надано. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що договори позики між позивачем та відповідачем були укладені не добровільно чи за інших обставин, в тому числі пов`язаних з перебування сторін у трудових відносинах. Суд відхиляє доводи представників відповідачів [PERSON] та [PERSON] в тій частині, що під час написання розписок не дотримано їх форму, що передбачено ст. 1049 ЦК України, оскільки вказане повністю спростовується змістом наданих оригіналів розписок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON].від 17 серпня 2016 року та 17 червня 2016 року, текст яких чіткій, не є суперечливим чи таким, що можна тлумачити із іншого боку. Натомість, вказані розписки містять зазначення, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] «взяли в борг» та «зобов`язуються віддати» відповідні кошти. Зміст розписок підтверджує факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг, а також ними встановлено й обов`язок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повернути грошові кошти [PERSON] . Посилання представників на постанову Верховного Суду України від 04 березня 2020 року у справі №623/2209/19 є необґрунтованим, оскільки у даній справі встановлені інші фактичні обставини. Крім того, відповідачами чи їх представниками не доведено той факт, що позикодавцем їм грошові кошти не передавалися ні до дати зазначеній у розписках - 17 серпня 2016 року, ні після. Суд не бере до уваги, твердження представників відповідачів, що позивач факт передання грошових коштів не підтвердив, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Разом з тим, суд погоджується з вищезазначеними запереченнями представників відповідачів в частині змісту розписки від 17 серпня 2016 року, наданої [PERSON] , з якої вбачається, що нею не можливо підтвердити той факт, що остання взяла в борг грошові кошти, оскільки в ній міститься посилання на те, що вона винна грошові кошти [PERSON] , проте, встановити, що вона брала їх в борг саме за цієї розпискою не є можливим. У зв`язку з чим, оскільки позивач, усупереч вимог ч.3 ст.12, ч. 2 ст. 43 та ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтування своїх позовних вимог, суд відмовляє [PERSON] в частині задоволення позову до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних повністю. В силу ст. 1049 ЦК України, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як позичальники, зобов`язані повернути позикодавцеві - [PERSON] позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані їм позикодавцем) у строки, що встановлені розписками. Однак, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] свого обов`язку не виконали, не повернули грошові кошти за відповідними договорами позики, що підтверджується наявністю оригіналу розписок, які долучені до матеріалів позову. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, зробленого постановою Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення ст. 625 ЦК України, застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях. Після прийняття судом рішення про стягнення коштів, грошове зобов`язання боржника не припинилось, оскільки кредитор реально грошові кошти не отримав. Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, згідно ст. 625 ЦК України. Приймаючи до уваги, що суми боргів відповідачами не повернуті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних є правомірними. Судом перевірено надані [PERSON] розрахунки трьох процентів річних від прострочених [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] сум, що проведені у відповідності до ст. 625 ЦПК України, у зв`язку з чим позовні вимоги позикодавця в цій частині підлягають задоволенню повністю, а саме: -з [PERSON] підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 15 серпня 2019 року, в розмірі 772,45 грн.; -з [PERSON] підлягають стягненню три процент річних від простроченої суми за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 24 грудня 2019 року, в розмірі 361, 72 грн.; -з [PERSON] підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за договорами позики від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 24 грудня 2019 року, в розмірі 1 007 (одна тисяча сім) гривень 82 копійки; -з [PERSON] підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за договорами позики від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 24 грудня 2019 року, в розмірі 772 (сімсот сімдесят дві) гривні 34 копійки. Крім того, судом досліджено надані позивачем розрахунки інфляційного збільшення боргів відповідачів та встановлено, що позивачем невірно визначено індекс інфляції, який визначається як добуток щомісячних індексів за відповідний період, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. Також, позивачем невірно визначено період стягнення інфляційного збільшення боргів відповідачів [PERSON] та [PERSON] за борговими розписками від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року. Розрахунок інфляційних збитків проведено судом за формулою: сума боргу х індекс інфляції (як добуток щомісячних індексів за відповідний період) /100 - сума боргу, з врахуванням того, що ст.625 ЦК України визначена відповідальності боржника саме за прострочення грошового зобов`язання, а останнім днем виконання зобов`язань відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що визначений у всіх розписках, є «30 грудня 2016 року». У зв`язку з чим, суд прийшов до висновку стягнути: -з [PERSON] інфляційні втрати за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з січня 2017 року по липень 2019 року, у розмірі 2 653, 70 грн.; -з [PERSON] інфляційні втрати за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з січня 2017 року по липень 2019 року, у розмірі 1062, 62 грн.; -з [PERSON] інфляційні втрати за договорами позики від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року, за період з 31 грудня 2016 року по листопад 2019 року, у розмірі 3131, 93 грн.; -з [PERSON] інфляційні втрати за договорами позики від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року, за період з 31 грудня 2016 року по листопад 2019 року, у розмірі 2 400, 22 грн.; З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що в іншій частині в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення інфляційного збільшення боргу необхідно відмовити. Щодо заяви відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що відповідає положенням ст. 257 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що позивач за захистом своїх майнових прав звернувся 24 грудня 2019 року, що відповідає даті здачі у відділення поштового зв`язку кореспонденції для суду позивачем. З урахуванням того, що грошові кошти були надані в борг [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] терміном до 30 грудня 2016 року, строк позовної давності, про застосування якого просять відповідачі, не сплив. А отже, вимога відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial