Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] (нині Горват) про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. У позові зазначив, що з 20.04.2007 року по 20.11.2011 року він перебував у шлюбі з [PERSON], відповідачкою у справі. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з відповідачкою. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 24.04.2012 року визначено спосіб його участі у спілкуанні з сином шляхом побачень щовівторка з 15.30 до 18.30 години, першу та третю суботу місяця з 15.00 до 18.00 години з правом відвідування дитячих культурних та розважальних закладів. З початку 2015 року мати дитини відмовляється виконувати вказане розпорядження, перешкоджає йому бачитися з сином. Тому просив суд змінити встановлений графік побачень, збільшити кількість часу відвідування дитини, а саме: кожну суботу з 13.00 до 18.00 години наступного дня забирати дитину до себе до дому для спілкування у домашніх умовах та для відвідування дитячих культурних та розважальних закладах. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з підстав, викладених у позові. При цьому позивач пояснив, що наприкінці липня 2015 року він зателефонував відповідачу з приводу побачення з сином, але вона відмовила йому. Відмову мотивувала тим, що син перебуває у таборі. Після цього на його неодноразові дзвінки вона не відповідала. Доказів на підтвердження фактів наміру спілкування з дитиною не має. Відповідачка позов не визнала, пояснивши, що позивач взагалі не мав бажання спілкуватися з дитиною, дошкільний заклад та загальноосвітню школу ніколи не відвідував, оздоровленням дитини теж не займався Дитина називає батьком її чоловіка [PERSON]М, а позивача [PERSON]. Крім того, позивач не працює, самостійного заробітку не має, належних умов за місцем його проживання для перебування там дитини ним не створено. Представник відповідача заперечує проти задоволення позову з причин, наведених її довірителькою та просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи органу опіки та піклування заперечує проти позову, пояснивши, що у 2012 році позивач звернувся до них з заявою про надання права спілкуватися з малолітнім сином, яка була задоволена, встановлений узгоджений з батьками графік спілкування з дитиною. З 2012 року до 2015 року з приводу цього графіку батьки дитини не зверталися. У 2015 році [PERSON] звернулася з заявою про недоцільність внесення змін до розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 24.04.2012 року, яке було розглянуто 16.09.2015 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. 22.09.2015 року органом опіки та піклування був здійснений висновок про недоцільність змін до графіку побачень. Виходячи з інтересів малолітньої дитини, просила залишити позов без задоволення. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 20.04.2007 року по 20.11.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Дитина мешкає з матірю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9, 10). 17 липня 2015 року [PERSON] зареєстувала шлюб з [PERSON] та обрала прізвище чоловіка Горват, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії I-ЖС № 158674, оглянутим судом, копія якого долучена до матеріалів справи. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 385р від 24.04.2012 року [PERSON] надано право зустричатися з малолітнім сином [PERSON] щовівторка з 15.30 до 18.30 години, першу та третю суботу місяця з 15.00 до 18.00 години, з правом відвідування дитячих культурних та розважальних закладів (а.с. 10). Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Наведене правило узгоджується із змістом ст. 153 СК України, відповідно до якої мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обовязки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Стаття 159 СК України встановлює право того з батьків, хто проживає окремо від дитини, на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні. Згідно з ч.ч.5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району подав висновок про недоцільність зміни способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON].. Суд погоджується з зазначеним висновком, оскільки позивачем всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено, що відповідач перешкоджає позивачу спілкуватися з сином. Відповідачкою навпаки надані суду переконливі докази на підтвердження її заперечень: акт обстеження від 30.09.2015 року, із змісту якого випливає, що умови проживання дитини добрі, санітарний стан - добрий. Наявні всі необхідні меблі та побутова техніка (пральна машина, телевізори 2 шт., мікрохвильова піч, холодильник, кондіціонер і т.д.), все придатне до використання. Квартира умебльована сучасними меблями. В приміщенні сучасний ремонт, чисто та затишно. Дитина мешкає в окремій ізольованій кімнаті, в якій створені належні умови для дитини відповідного віку, є окреме ліжко для відпочинку, телевізор, ігрова приставка, кондіціонер, канцелярське приладдя і т.п. В сімї існують доброзичливі та сімейні відносини. Матірю створені належні умови для проживання, виховання та навчання малолітнього сина [PERSON]; характеристика, видана Запорізьким навчально-виховним комплексом № 19 від 27.04.2012 року про те, що за весь період перебування [PERSON] в дошкільному закладі і по теперішній час спілкування з питань виховання дитини відбувалося тільки лише з матірю хлопця [PERSON], яка цікавиться успіхами сина, відвідує батьківські збори, приймає активну участь в житті групи. Стосунки між мамою та дитиною лагідні, доброзичливі. Додому дитину забирають мати або батьки матері; повідомлення адміністрації Запорізької загальноосвітньої школи I-III ступенів № 101 від 11.09.2015 року за № 302 про те, що [PERSON] відвідував навчальний заклад з 01 вересня 2014 року по 26 травня 2015 року у 1-В класі. Зі слів класного керівника [PERSON] вихованням учня займалася мати [PERSON] та вітчим [PERSON], відвідували батьківські збори, цікавились досягненнями дитини, забезпечували шкільним приляддям. Батька дитини, [PERSON], у закладі ніколи не бачили. Аналогічні дані містяться у повідомленні адміністрації Запорізького ліцею № 34 від 11.09.2015 року та комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 01.10.2015 року. Надані відповідачкою письмові пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки вони не є допустимими доказами в сенсі вимог ст. 59 ЦПК України. Аналізуючи наведені докази у сукупності, виходячи з інтересів малолітньої дитини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни встановленого графіку побачень та задоволення позову.

Outcome: dismissed