Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної часткової власності. Зазначає, що цілісний майновий комплекс по [ADDRESS] по Договору дарування від 27.05.1994 р. належить [PERSON] та [PERSON] , як нерозривно цілий незалежно від складових частин і їх призначення і являється спільною частковою власністю з правом рівної обов`язкової частки. Але без його згоди [PERSON] по Договору дарування від 29.08.2017 р. незаконно передала [PERSON] земельну ділянку пл. 150 кв.м. для ведення особистого селянського господарства, як окремий об`єкт з самостійним значенням, без прив`язки до майнових прав своєї частки комплексу, що позбавляє ділянку умов користування, що діяли на момент переходу власності і потребує додатково в зв`язку з її ізольованістю встановлення земельного сервітуту з державною реєстрацією та інші заходи, так як перехід права власності на об`єкт не означає перехід майнових прав комплексу. В той же час, згідно ст. 358 ЦК і ст. 22, 33, 110, 148-1 ЗК з моменту переходу прав власності переходять права і свободи на тих же умовах і в тому обсязі попереднього власника разом з обтяженнями і обмеженнями. Ці положення не визнаються відповідачем на основі світоглядних суперечностей незалежного землевласника. Порушена цілісність і внутрішня стабільність майнового комплексу, яка базується вже 50 років на незмінному сімейному проживанню і спільній діяльності існуючих до заключення договору в 1994 р. і до нині. Просить визнати право спільної часткової власності майнового комплексу по Договору дарування від 27.05.1994 р. чинним і для земельної ділянки по Договору дарування від 29.08.2017 р. і зобов`язати її нового власника [PERSON] відновити попередній правовий статус рівноваги співвласників у сфері земельних відносин. Ухвалою судді справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні, відповідно до ст. 274 ЦПК України, без повідомлення сторін. Про проведення розгляду справи у спрощеному позовному провадженні позивач та відповідач повідомлені належним чином. Заперечення проти такого розгляду справи та відзив на позов від відповідача судом у встановлений строк не отримано. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суддя вважає позовну заяву не обґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 27 травня 1994 року [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В. У якості підстави своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначив незаконну передачу [PERSON] по Договору дарування від 29.08.2017 р. [PERSON] земельної ділянку пл. 150 кв.м. для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин. За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів при розпорядженні [PERSON] своєю часткою земельної ділянки, що належить їй на підставі договору дарування від 27 травня 1994 року. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини першої ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed