Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яких просив визнати такими, що втратили право користування житловим будинком (з урахуванням уточнених позовних вимог представника а.с. 33 т. 1) за адресою: [ADDRESS] , який належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу зі [PERSON] від 06.06.2019, оскільки наявність реєстрації відповідачів за цією адресою створює перешкоди для позивача у реалізації права власності на це жиле приміщення, зокрема унеможливлює отримання позивачем субсидії на сплату житлово-комунальних послуг. 02.09.2020 судом було відкрите провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 16-17 т. 1). У свою чергу, 18.09.2020 [PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, зазначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Гребінюка О.В. та [PERSON] (а.с. 31-31а т. 1). 22.09.2020 до розгляду із первісним позовом [PERSON] судом був прийнятий зустрічний позов [PERSON] , а вимоги за цими позовами були об`єднані в одне провадження. Також, у зв`язку із прийняттям зустрічного позову, судом біло вирішене питання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Водночас судом було відмовлено [PERSON] у задоволенні її клопотання про витребування доказів (а.с. 39-41 т. 1). В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначається, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 13.08.1997, який був розірваний рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 16.12.2016. На цей час у провадженні вказаного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, і у цій справі за ухвалою суду була проведена судова будівельно-технічна експертиза, за висновком якої було встановлено, що вартість покращень будинку за адресою: [ADDRESS] , який [PERSON] придбав у [PERSON] , за період перебування останнього у шлюбі зі [PERSON] з 1997 по 2016 роки складає 435903,24 грн, а вартість будинку на момент експертного дослідження склала 593690 грн. Разом із тим, 11.08.1997 [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину у вигляді будинку за вказаною адресою, в якому зазначалася його вартість в розмірі 2094 грн, яка була актуальною станом за два дні до укладення шлюбу останнім зі [PERSON] , а отже вартість будинку за час їх шлюбу збільшилася на суму 591596 грн. [PERSON] з 11.09.2001 здійснює підприємницьку діяльність та зареєстрована як приватний підприємець, у той час як [PERSON] зареєструвався фізичною особою-підприємцем лише 22.11.2016, а до цього працював державним службовцем та мав незначний дохід. Так, доходи [PERSON] від підприємницької діяльності складають: за 2014 рік 92900 грн; за 2015 рік 490000 грн; за 2016 рік 740000 грн. З цього, на думку [PERSON] , випливає висновок, що вона мала необхідні і достатні кошти для того, щоб проводити зазначені поліпшення спірного житлового будинку, а тому вони фактично виконані саме за її грошові кошти. Факт її участі у поліпшенні будинку підтверджується документами фінансового обліку, виданими суб`єктами підприємницької діяльності на її ім`я. З їх змісту вбачається, що саме вона придбавала необхідні оздоблювані матеріали, які використовувалися для поліпшення будинку. З огляду на викладене [PERSON] вважає, що вона станом на укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку 06.06.2019 між [PERSON] та [PERSON] була співвласником цього будинку та не давала згоди на його відчуження, а отже вказаний договір є недійсним. Відтак, [PERSON] не має права вимагати визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування зазначеним будинком. Таким чином, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Гребінюком О.В. 13.10.2020 представником позивача-відповідача [PERSON] був наданий відзив на зустрічний позов, в якому він вказав, що будинок, який придбав його клієнт [PERSON] у відповідача [PERSON] , належав останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а отже належав йому на праві особистої приватної власності. У зв`язку з цим посилання [PERSON] на необхідність отримання її нотаріальної згоди для продажу будинку [PERSON] є безпідставними. Натомість належним способом захисту прав [PERSON] є звернення із позовом до [PERSON] про стягнення поліпшення умов житла, а не про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Таким чином, представник просив відмовити у задоволенні зустрічного позову (а.с. 75-76 т. 1). 02.11.2020 судом був продовжений строк підготовчого провадження на тридцять днів у зв`язку із задоволенням клопотання відповідача-позивача [PERSON] про відкладення підготовчого засідання (а.с. 58-59 т. 1). 16.11.2020 судом було закрите підготовче провадження та справа була призначена до судового розгляду по суті (а.с. 82-83 т. 1). 08.12.2020 судом була задоволена заява представника позивача-відповідача [PERSON] про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 109-110 т. 1) У судове засідання позивач-відповідач [PERSON] не з`явився, у позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності. Його представник [PERSON] у судове засідання також не з`явився з невідомих суду причин. У той же час інший представник позивача-відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов [PERSON] та заперечував проти зустрічного позову [PERSON] , надавши пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними цим представником у позовній заяві його клієнта та відзиві та зустрічний позов. Також представник зазначив, що наявність зареєстрованих відповідачів за первісним позовом у будинку [PERSON] створює перешкоди для оформлення останнім субсидії на сплату житлово-комунальних послуг, оскільки для її отримання необхідно надавати інформацію про джерела доходів всіх зареєстрованих осіб. Також [PERSON] просив стягнути з відповідачів за первісним позовом на користь [PERSON] сплачений останнім судовий збір у розмірі 840,80 грн у рівних частинах. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні повністю визнав первісний позов [PERSON] та заперечував проти зустрічного позову [PERSON] , пояснивши, що він перебував з останньою у зареєстрованому шлюбі тривалий час, від якого вони мають спільну доньку [PERSON] , проте цей шлюб був розірваний у 2016 році. Будинок за адресою: [ADDRESS] він вже після розірвання шлюбу продав [PERSON] без будь-якої згоди [PERSON] , оскілький цей будинок він отримав у спадщину, а тому він був його особистою приватною власністю. Його колишня дружина [PERSON] не проживає у цьому будинку із серпня 2016 року, а донька [PERSON] із серпня 2015 року, коли вона поїхала навчатися у м. Київ. [PERSON] та [PERSON] пояснювали [PERSON] , що згодні добровільно знятися з реєстрації лише у разі, якщо [PERSON] відмовиться від квартири у Києві, яка є спільною сумісною власністю їх подружжя зі [PERSON] та набута за час шлюбу, однак він на це не погодився. Сам [PERSON] за адресою: [ADDRESS] також не проживає з моменту його продажу [PERSON] , проте знятися з реєстрації не має можливості, оскільки для цього йому потрібно пройти медичний огляд у військкоматі, який він із незалежних від нього причин до теперішнього часу не може завершити, оскільки був направлений окулістом на лікування. Відповідач-позивач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце його проведення була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Відповідач та третя особа [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце його проведення повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, про причини своєї неявки суд не повідомила. Третя особа приватний нотаріус Кремінського районного нотаріального округу Луганської області Гребінюк О.В. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що заперечує проти задоволення зустрічного позову [PERSON] , оскільки на будинок за адресою: [ADDRESS] режим спільної сумісної власності не поширюється з огляду на те, що цей будинок на момент продажу був особистою приватною власністю відповідача [PERSON] та належав останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а тому підстав для відмови у посвідченні договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , у нотаріуса не було. Покупець житлового будинку [PERSON] є добросовісним набувачем, а тому підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним також відсутні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є приватним підприємцем та має магазин за адресою: [ADDRESS] . У сусідньому житловому будинку за адресою: [ADDRESS] раніше проживав [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] та їх донькою [PERSON] . Близько двох-трьох років тому [PERSON] та [PERSON] розлучилися і не проживають за вказаною адресою вже приблизно два роки, [PERSON] приблизно чотири роки. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що [PERSON] наразі проживає у м. Києві. Крім того, за вказаною адресою більше року [PERSON] робить ремонт, у зв`язку з чим постійно щось купляє у магазині [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS] . Наскільки їй відомо, її колишні сусіди за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] приблизно півтора роки не проживають у вказаному будинку. Також [PERSON] відомо, що [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі, розлучилися. Заслухавши представника позивача-відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON] , а також свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2019 позивач-відповідач [PERSON] придбав у відповідача [PERSON] житловий будинок із будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Кремінською державною нотаріальною конторою 11.08.1997 (а.с. 8-9, 10, 77 т. 1). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 3022 від 13.08.2020, виданої виконавчим комітетом Кремінської міської ради Луганської області, за адресою: [ADDRESS] станом на 13.08.2020 зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , жоден з яких не перебуває у родинних стосунках із [PERSON] (а.с. 11 т. 1). З акту\~обстеження соціально-побутових\~умов проживання\~від 20.08.2020,\~складеного депутатом\~Кремінської міської\~ради Нікішиним\~В.М.\~та завіреним\~підписами сусідів-свідків\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~вбачається,\~що фактично\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~ніхто не\~проживає,\~оскільки протягом\~приблизно двох\~років у\~будинку здійснюються\~ремонтно-будівельні\~роботи.\~Зареєстровані за\~вказаною адресою\~особи там\~не проживають,\~а саме:\~ [PERSON] \~ із\~червня місяця\~2019\~року;\~ [PERSON] \~ із\~серпня місяця\~2016\~року;\~ [PERSON] \~ із\~вересня місяця\~2015\~року (а.с.\~12).\~Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що за вказаною адресою [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] тривалий час не проживають. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Також відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі\~Gillow\~v.\~the\~U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі\~Larkos\~v.\~Cyprus\~від 18.02.1999). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від\~02.12.2010 у\~справі\~«Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно\~з\~Конвенцією\~поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00). Як було встановлено судом, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] тривалий час не проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , а отже достатні та триваючі зв`язки останніх із будинком за зареєстрованим місцем проживання, права користування яким їх просить позбавити [PERSON] , в даному випадку очевидно відсутні. При цьому [PERSON] , який продав будинок позивачу-відповідачу, визнав позов [PERSON] та не заперечував проти позбавлення його права користування цим будинком, надавши відповідну письмову заяву. Враховуючи, що відповідач [PERSON] безумовно визнав позовні вимоги [PERSON] , суд приймає визнання відповідачем позову з урахуванням того, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд враховує, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Водночас суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача [PERSON] як власника житлового будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.\~316,\~317,\~319,\~321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом було встановлено, що позивач [PERSON] на даний час є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому залишаються зареєстрованими колишній власник цієї квартири [PERSON] та члени (зокрема колишні) його сім`ї [PERSON] та [PERSON] , які не перебували та не перебувають у родинних відносинах із позивачем. Наявність реєстрації відповідачів за первісним позовом у будинку [PERSON] позбавляє останнього права вільно користуватися належною йому власністю, зокрема створює перешкоди в отриманні ним субсидії на сплату житлово-комунальних послуг. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі\~№ 6-2931цс16 та від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц та від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Дійсно, за змістом положень\~ст. 156 ЖК УРСР\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Разом із тим, ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 447/455/17 від 13.10.2020, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином, інтереси позивача-відповідача [PERSON] як власника житлового будинку в даному випадку переважають інтереси колишнього власника [PERSON] та членів (зокрема колишніх) його сім`ї [PERSON] та [PERSON] , у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які тривалий час не проживають у цьому будинку, що очевидно свідчить про забезпечення їх іншим житловим приміщенням (так, у зустрічному позові [PERSON] вказує, що наразі проживає за адресою: [ADDRESS] ). З огляду на це суд дійшов висновку, що в даному випадку припинення права користування відповідачами за первісним позовом вказаним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень\~ст. 8 Конвенції. Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачі за первісним позовом втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у будинку позивача-відповідача [PERSON] , а тому позов останнього підлягає повному задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст.\~60\~СК України\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, [PERSON] у зустрічному позові прямо зазначає, що вищевказаний будинок був придбаний [PERSON] 11.09.1997, тобто до укладення ним шлюбу зі [PERSON] , що [PERSON] визнав у судовому засіданні і що підтверджується відміткою у паспорті останнього, згідно з якою їх шлюб зі [PERSON] був зареєстрований 13.09.1997, а отже через два дні після придбання будинку [PERSON] (а.с. 27 т. 1). Більше того, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу, але в порядку спадкування, є їх особистою приватною власністю. За таких обставин, оскільки вказаний будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, навіть у разі придбання його за час шлюбу цей будинок за діючими нормами законодавства не є спільною сумісністю власністю подружжя, у той час як відповідних позовних вимог (про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя) у зустрічному позові [PERSON] не заявлялося. Стосовно поліпшень житлового будинку, про які зазначала у зустрічному позові [PERSON] , суд погоджується із позицією представника позивача-відповідача [PERSON] , викладеного у відзиві на зустрічний позов, що [PERSON] не позбавлена права вимагати стягнення їх вартості зі [PERSON] в межах іншої цивільної справи, розгляд якої, тим не менш, не позбавляє суд можливості встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом цього судового розгляду. За таких обставин, оскільки будь-яких підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , судом не вбачається та доказів їх наявності позивачем за зустрічним позовом надано не було, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем-відповідачем [PERSON] судових витрат у вигляді сплаченої при зверненні з позовом до суду суми судового збору в розмірі 840,80 грн підтверджується квитанцією від 21.08.2020 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 2, 3). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення його позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму понесених останнім судових витрат у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн у рівних частинах, а саме по 280,27 грн із кожного. Водночас, з огляду на те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] , яка при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 840,80 грн (а.с. 30 т. 1), ці судові витрати відшкодуванню не підлягають та покладаються на відповідача-позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved