Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить: припинити, право власності зареєстроване за [PERSON] , на земельну ділянку площею 1,5847 га, яка розташована на території Лагодівської сільської ради Перемишлянського р-ну Львівської області ( державний акт 111-ЛВ № 071815 від 24.12.1999р), скасувавши державну реєстрацію земельної ділянки від 04.06.2018р. ( кадастрові номера ділянки 4623384200:02:000:0484; 4623384200:01:000:0205; 4623384200:01:000:0052) та визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1,5847 га, яка розташована на території Лагодівської сільської ради Перемишлянського району Львівської області ( державний акт 111-ЛВ № 071815 від 24.12.1999р, кадастрові номера ділянки 4623384200:02:000:0484; 4623384200:01:000:0205; 4623384200:01:000:0052). Свої вимоги обгрунтовує тим, що він, [PERSON] являється онуком [PERSON] та [PERSON] . Його дідусь [PERSON] помер [INFO] в с. Лагодів Пермишлянського району, йому на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 1,5847 га, яка знаходиться на території Лагодівської сільської ради Перемишлянського р-ну Львівської області. Після смерті дідуся спадщину прийняла за законом його дружина [PERSON] , витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі від 07.11.2017 року. [INFO] його бабуся [PERSON] померла, уклавши 10.12.2009 року заповіт на його користь, зі змісту якого заповіла йомуі все своє майно, в тому числі земельну ділянку, яку було успадковано від [PERSON] площею 1,5847 га, що розташована на території Лагодівської сільської ради Перемишлянського району. Влітку 2019 року він звернувся з заявою до приватного нотаріуса Юзви В.Я., з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабці [PERSON] , проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки виявилось, що спадщину після смерті дідуся\~ [PERSON] (земельну ділянку) прийняв його онук [PERSON] - [INFO] , передавши земельну ділянку в оренду на 20 років ФГ «Б.М.В.» Зазначає, що йому не відомо на якій підставі зареєстровано право власності на земельну ділянку за [PERSON] , оскільки заповіт на його ім`я від імені діда [PERSON] не укладався, його батько [PERSON] помер ще в 1990 році, тобто ще задовго до смерті свого батька [PERSON] , інших родинних чи правових підстав для спадкування вищезгаданої земельної ділянки у відповідача не було. А тому, виходячи з вищевикладеного за відповідачем незаконно і без будь-яких на це правових підстав було визнано право власності на земельну ділянку, що належала [PERSON] , площею 1,5847 га, яка розташована на території Лагодівської сільської ради Перемишлянського р-ну Львівської області, державний акт 111-ЛВ № 071815 від 24.12.1999р., а тому право власності слід припинити, скасувавши державну реєстрацію земельної ділянки, визнавши за ним право власності на згадану земельну ділянку на території Лагодівської сільської ради. Позивач в судове засідання не з`явився, однак від позивача надійшла заява про розгляд даної цивільної справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоч про дати судових засідань був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення повісток, які знаходяться в матеріалах справи, тому, зі згоди позивача, на підставі\~ ст. 280 ЦПК України проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Представник третьої особи -\~ Перемишлянської районної державної адміністрації\~\~\~ в судове засідання також не з`явився, хоча належним чином був повідомлений\~ про час та місце розгляду справи, проте від представника відповідача надійшла заява про розгляд даної цивільної справи без їхньої участі. Тому суд, вважав за можливе проводити розгляд справи, відповідно до ст. 223 ЦПК України у відсутності сторін на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи,\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши матеріали справи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Як вбачається із заяви [PERSON] «Про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом» від 07.11.2017 року, остання звернулася до приватного нотаріуса Перемишлянського районного нотаріального округу Юзви В.Я., з проханням видати їй свідоцтва на спадщину за законом на все спадкове майно після смерті чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Згідно із заявою [PERSON] «Про прийняття спадщини за заповітом» від 14.03.2018 року №265, останній звернувся із такою до приватного нотаріуса Перемишлянського районного нотаріального округу Юзви В.Я., з метою прийняти спадщину за заповітом від померлої бабусі [PERSON] , [INFO] , яка померла -\~ [INFO] . Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №49756010 від 07.11.2017 року, у спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу за заявою [PERSON] . Спадкодавець -\~ [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.01.2003 р., [PERSON] , помер - [INFO] . Згідно Заповіту від 10.12.2009 р., зареєстрованого в реєстрі під №24, посвідченого секретарем виконавчого комітету Лагодівської сільської ради Перемишлянського району Львівської області, [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті, зробила розпорядження, згідно з яким, все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, а також все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла внуку [PERSON] , 1975 р.н., повністю. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.12.2017 р., [PERSON] , померла [INFO] . Як вбачається із Державного акта на право приватної власності на землю серії III-ЛВ №071815 від 24.12.1999 р., земельна ділянка площею 1,5847 га, яка розташована на території Лагодівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить на прав приватної власності гр. [PERSON] . Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-460718412018 від 12.06.2018 р., земельна ділянка площею 0,2430 га, яка розташована на території Лагодівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрована 27.10.2016 р., кадастровий номер: 4623384200:02:000:0484, належить на прав приватної власності [PERSON] та передана в оренду\~ Фермерському господарству «Б.М.В.», строком на 20 років. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4607178392018 від 12.06.2018 р., земельна ділянка площею 0,3756 га, яка розташована на території Лагодівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрована 27.10.2016 р., кадастровий номер: 4623384200:01:000:0205, належить на прав приватної власності [PERSON] та передана в оренду\~ Фермерському господарству «Б.М.В.», строком на 20 років. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4607178402018 від 12.06.2018 р., земельна ділянка площею 0,9664 га, яка розташована на території Лагодівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрована 27.10.2016 р., кадастровий номер: 4623384200:01:000:0052, належить на прав приватної власності [PERSON] та передана в оренду\~ Фермерському господарству «Б.М.В.», строком на 20 років. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно зі ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1268 ЦКУкраїни встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.ч.1,2ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Положеннями частини першої ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст.321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно положень п.10 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» перехід до спадкоємців зазначеного права власності має місце при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом про право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначені земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають реєстрації в Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру. Згідно ч.ч.9, 10 ст.79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру. Згідно ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Статтею 24 цього Закону визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника. Стаття 152 ЗК України визначає такі шляхи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.ч.1, 3, 5 ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Згідно із ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Outcome: approved