Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Жовтневий районний відділ в м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області про усунення перешкод у користуванні, розпорядженні нерухомим майном, зняття з реєстраційного обліку. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно договору купівлі-продажу від 24.07.2009 року він є власником квартири [ADDRESS]. Реєстрація та проживання відповідача у вказаній квартирі порушує права позивача як власника вказаного нерухомого майна щодо користування та розпорядження квартирою.Відповідач відмовляється від оплати комунальних послу, у зв'язку з чим вказані матеріальни витрати несе позивач. Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 24). Належним чином повідомлений , що підтверджується матеріалами справи , представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про перенесення розгляду справи, однак будь-яких доказів ( довідки) щодо підтвердження поважної причини відсутності у судовому засіданні, а саме довідки медичного закладу про знаходження особи на лікуванні, до заяви не надала. З матеріалів справи вбачається, що належним чином повідомлений представник позивача була відсутня і в судових засіданнях 12.02.2014 року,14.03. 2014 року. Відповідно ст. 169 ЦПК Украни, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 ЦПК . Неявка представника в судове засідання без поважних причин не є перешкодою для розгляду справи. Згідно ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Справа в провадженні суду знаходиться з листопада 2013 року. Представник відповідача наполягав на розгляді справи у судовому засіданні 02.10.2014 року. Враховуючи вище викладене, відповідно до вимог, передбачених ст. 169 ЦПК України, за наявності заяви позивача про розгляд справи за його відсутності суд приходить до висновку про наявність правових підстав щодо розгляду справи справу у відсутності позивача та його представника. Представник відповідача, діючий на підставі посвідченої нотаріально довіреності у судовому засіданні запречував проти задоволення позову, посилаючись на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.08.2014 року, яке набрало законної сили, про визнання удаваним укладеного договору купівлі-продажу квартири від 24.07.2010 року, укладеним між сторонами по даній справі, тавизнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Третьою особою Жовтневим районним відділом в м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника ( а.с.47). Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права , свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно договору купівлі-продажу від 24.07.2010 року відповідач по справі [PERSON] передав у власність позивачеві [PERSON] однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS], яка була зареєстрована 19.05.2011 року в державному реєстрі за [PERSON] ( а.с.4,5,6). [PERSON] зареєстрований з 20.03.2002 року у вказаній спірній квартирі[ADDRESS] ( а.с.12). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.08.2014 року, яке набрало законної сили, позов [PERSON] задоволено частково та визнано удаваним укладений договір купівлі-продажу квартири від 24.07.2010 року, укладеним між сторонами по даній справі,посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстр. № 1086, визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], скасовано арешт накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року на вказану квартиру( а.с.72-74). Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування житловими приміщеннями інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Таким чином, з досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що на день ухвалення рішення позивач не є власником квартири [ADDRESS]. З огляду на вище викладене суд приходить до висновку про наявність законних підстав щодо відмови у задоволенні необґрунтованого позову [PERSON]

Outcome: dismissed