Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивований тим, що позивач знайомий з [PERSON] та [PERSON] з 2006 року, як з керівниками ПП «Гурівецьке» с. Гурівці, Козятинського району, Вінницької області. Дане підприємство займалось вирощуванням та реалізацією поголів'я свиней, і тому позивач підтримував з відповідачами ділові стосунки, надавав грошові кошти в позику. Позивач зазначає, що 09.12.2010 року [PERSON] в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] отримала від позивача в позику кошти в сумі 16 250 доларів США, та взяла зобов'язання повернути борг 09.12.2011 року. У вказаний строк кошти повернуто не було. В подальшому, у вересні 2011 року [PERSON] знову звернулась до позивача із проханням надати нову позику. На що позивач погодився, однак поставив вимогу про укладення договору позики в письмовій формі з урахування суми позики в розмірі 16 250 доларів США, яку вона отримала 09.12.2010 року. На виконання домовленостей 13.09.2011 року між позивачем та [PERSON] в письмовій формі було укладено черговий Договір позики №1, згідно з яким він надав двома частинами власні грошові кошти: 12 000 доларів США та 16 500 доларів США, що в цілому склало 28 500 доларів США і еквівалентно 225 217,48 грн. Факт передачі та отримання вказаних коштів підтверджується розпискою від 13.03.2011 року, яка засвідчена двома свідками, одним з яких є [PERSON], другий - [PERSON] За черговим зверненням відповідачів 01.12.2011 року між позивачем та [PERSON] укладено Договір позики №2, згідно з яким він надав грошові кошти в сумі 523 325,36 грн, що дорівнює еквіваленту суми - 65 500 доларів США. Факт передачі та отримання вказаної суми коштів підтверджується розпискою №2 та засвідчено свідками - [PERSON] і [PERSON] Згідно з Договором №1 та борговими розписками [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути борг в сумі не менше 28 250 доларів США в еквіваленті. Спільність дій відповідачів підтверджується тим, що договори позики мають повністю однаковий зміст та форму, спільну нумерацію, вчинені в один час, що [PERSON] був свідком при укладенні письмового договору позики з [PERSON] Не відмовляючись від повернення позики відповідачі постійно просили відстрочити на деякий час свої зобов'язання, посилаючись на різні труднощі. Але останній час вони почали уникати зустрічей. Позивач також зазначає, що ним вживались заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення на адресу [PERSON] та [PERSON] вимог про повернення боргу рекомендованими листами кур'єрською доставкою, які не були отримані відповідачами. В зв'язку із тим, що відповідачі відмовляються в добровільному порядку повернути суму боргу, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів суму боргу та судові витрати. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі за обставин, викладених в позовній заяві. Проти винесення судом заочного рішення не заперечили. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, через оголошення на офіційному судовому веб-порталі, а також судовими повістками. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. ЄСПЛ у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13, вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом достовірно встановлено, що 13.09.2011 року відповідач [PERSON] отримала в борг у позивача кошти в сумі 28 250 доларів США , про що складено договір позики №1, який підписаний обома сторонами (а.с.6). 01.12.2011 року позивач надав у борг відповідачу [PERSON]. кошти в борг в сумі 65 500 доларів США, про що було складений відповідний договір № 2, який також підписано обома сторонами (а.с.7). Відповідно до розписки від 09 грудня 2010р. [PERSON] в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] отримала від позивача кошти в сумі 16 250 доларів США, та взяла зобов'язання повернути борг до 09.12.2011року. Факт передачі та отримання вказаної суми коштів засвідчена двома свідками, одним з яких є [PERSON], другий - [PERSON] (а.с.62). Згідно розписки від 13.03.2011 року [PERSON] отримала кошти від позивача в розмірі 12 000 доларів США та взяла зобов'язання повернути борг 15.03.2012 року. Факт передачі та отримання вказаної суми коштів засвідчена двома свідками, одним з яких є [PERSON], другий - [PERSON] (а.с.63). Відповідно до розписки від 01.12.2011 року позивач надав відповідачу [PERSON] в борг кошти в сумі 65 500 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 01.12.2015 року. Факт передачі та отримання вказаної суми коштів засвідчена двома свідками, одним з яких є : [PERSON] та [PERSON] (а.с.61). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У відповідності до ч. 1ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Таким чином, сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору позики щодо його предмету, порядку і строку виконання і даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідачі вважаються такими, що прострочили виконання зобов'язання, визначеного договорами позики № 1 від 13.09.2011 року та №2 від 01.12.2011 року. Крім того, відповідно до ст. 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, як випливає із визначених законом обов'язків боржника та прав позикодавця, останній має право на отримання процентів за користування позикою, а боржник зобов'язаний їх сплачувати. Відтак не зазначення у договорі обов'язку сплати процентів за користуванням позики та їх розміру не є свідченням безпроцентної позики. У такому випадку діє загальне правило, згідно якого регулювання правовідносин у частині, не зазначеній у договорі, регулюється положеннями законодавства. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи вищевикладене, оцінивши наявні докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, які складаються з 8 810,00 грн. судового збору, підлягають стягненню із відповідачів на користь позивача. Суд також вважає за можливе вимоги позивача про відшкодування витрат на кваліфіковану правничу допомогу задоволити в розмірі 8 000,00 гривень, що підтверджується наданими до суду квитанцією до прибуткового касового ордера №3/10 від 30 вересня 2018 року та Актом виконаних робіт від 28 березня 2019 року, при цьому суд керується ст. 137 ЦПК України. Всього із відповідачів пропорційно на користь позивача підлягає стягненню 16 810 (шістнадцять тисяч вісімсот десять) гривень 00 копійок понесених ним судових витрат. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved