Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Шевченківський районний відділ у м.Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області про усунення перешкод у користуванні квартирою та позбавлення права користування. В позовній заяві вказує, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер № 107. На підставі п.3.4.2 договору щодо обовязку покупця проведення державної реєстрації нотаріального посвідченого договору право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] На час укладення договору відповідач [PERSON] була зареєстрована у [INFO] Тбіліській у м.Запоріжжя. Відповідно до п.п.3.2.1, п.3.2. договору обовязки продавця є зняти з реєстрації всіх громадян, які мешкають у ній до 12.03.2015 року. На теперішній час відповідач з реєстрації у спірній квартирі не знялася. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні квартирою № 74 у будинку №27 по вул. Тбіліській у м. Запоріжжя шляхом зняття з реєстрації [PERSON], позбавити відповідача права користування житловим приміщенням В судове засідання представник позивача не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує. В судове засідання відповідач не зявилася, причини неявки суду не повідомила, заперечень не надала. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та день слухання справи сповіщався, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер № 107. Відповідно до п.п.3.2.1, п.3.2. договору обовязками продавця є зняти з реєстрації всіх громадян, які мешкають у ній до 12.03.2015 року. Згідно довідки Центра обслуговування абонентів №1 Єдиної абонентської служби від 01.04.2015 р. №4120 відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO]. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 321 ЦК України закріплено непорушність права власності в тому, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Зі змісту ст. 150 ЖК України, слідує, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням,визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, оскільки відповідач не є власником спірної квартири, не проживає в ній, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі, що належить на праві власності позивачу, порушує право останнього як власника. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновкупро те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved