Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби в Миколаївській області про стягнення моральної шкоди в розмірі 425000,00 грн., завданої незаконним застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26.10.2014 року строк дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в слідчому ізоляторі міста Миколаєва сплив об 11 год. 10 хв., однак після спливу терміну тримання під вартою його звільнено не було. 26.10.2014 року ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва доповнено вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва про залишення запобіжного заходу [PERSON] у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Оскільки ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.10.2014 року скасована ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 04.12.2014 року та не вирішено питання щодо обрання стосовно нього будь-якого запобіжного заходу, передбаченого законом, за такого він повинен був бути звільнений з-під варти під час розгляду справи в апеляційному суді Миколаївської області, до набрання вироком законної сили, або до винесення рішення щодо обрання до нього нового запобіжного заходу. За такого, внаслідок незаконних дій прокуратури та суду в період з 26.10.2014 року по 18.05.2015 року він незаконного утримувався в слідчому ізоляторі міста Миколаєва, внаслідок чого йому спричинена моральна шкода, яка підлягає стягненню з Державної Казначейської Служби. Посилаючись на вимоги ст. ст. 1167, 1176 ЦК України, та ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просив позов задовольнити. Представник Головного Управління Державної Казначейської Служби України в Миколаївській області до судового засідання не з*явився, надав суду заперечення проти позову, в яких посилався на те, що стягнення моральної шкоди, яка нібито спричинена прокуратурою та судом, з державного бюджету є необґрунтованою та такою, що суперечить нормам чинного законодавства. Представник Прокуратури Миколаївської області вступила до участі в справі в порядку ст. 45 ЦПК України, та ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», до судового засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи її відсутності, вважала позов таким, що не підлягає задоволенню, та надала заперечення проти позову, в яких посилалася на те, що позивачем не надано доказів у підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв*язок між діями відповідача та спричиненою шкодою, не доведена вина відповідача в заподіянні моральної шкоди, не надано медичних документів, які б підтвердили наявність моральних страждань та погіршення стану здоров*я. Ухвалою суду від 10.12.2015 року у задоволенні клопотання [PERSON] про визнання обов*язковою особисту участь судових засіданняхпо цивільній справі за його позовом до Головного Управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої незаконним застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовлено. Ухвалою суду від 14.01.2016 року постановлено про розгляд справи у відсутності позивача. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. З 28.01.2014 [PERSON] знаходився під вартою у слідчому ізоляторі м. Миколаєва. Згідно ч. 3 чт. 197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом. Сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого під час досудового розслідування не повинен перевищувати: 1) шести місяців - у кримінальному провадженні щодо злочинів невеликої або середньої тяжкості; 2) дванадцяти місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів. Ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобовязаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.08.2014 року запобіжний захід обвинуваченим [PERSON] у вигляді тримання під вартою продовжено до 26.10.2014 року. Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.10.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 368 КК України ( в редакції Закону України 222-VІІ від 18.04.2013 року) та призначено йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади, пов*язані з виконанням організаційно-розпорядчх та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки з конфіскацією ? частини майна, яке належить йому на праві приватної власності, рахуючи строк покарання з 28.01.2014 року. У відповідності до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається у разі визнання особи винуватою початок строку відбування покарання. У відповідності до ч. 3 ст. 377 КПК України, якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до арешту чи позбавлення волі, суд у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не повязаний з триманням під вартою, та звільнити такого обвинуваченого з-під варти. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.10.2014 року резолютивну частинку вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.10.2014 року доповнено абзацом наступного змісту: «Запобіжний захід [PERSON] у вигляді тримання під вартою залишити попереднім до набарання вироком законної сили». Дана ухвала апеляційним судом Миколаївської області від 04.12.2014 року скасована. При цьому зазначено, що згідно до п.п. 3,4,5 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішеня у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено у відсутності обвинуваченого, захисника та потерпілого. Проте, апеляційний не погоджується з вимогами захисників про винесення нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора про уточнення зазначеного вироку в частині запобіжного заходу щодо обвинувачених. 05.12.2014 року Ленінським районним судом м. Миколаєва постанолено ухвалу, якою «Запобіжний захід [PERSON] у вигляді тримання під вартою залишити попереднім до набрання вироком законної сили». Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18.05.2015 року вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.10.2014 року відносно [PERSON] залишено без змін та ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.12.2014 року відносно [PERSON] скасовано з закриттям провадження в цій частині. У вказаній ухвалі зазначено, що доводи апелянтів про незаконність ухвали суду першої інстанції щодо задоволення клопотання прокурора про внесення виправлень у вирок суду від 05.12.2014 року року, то вони заслуговують на увагу, так як апеляційним судом скасована аналогічна ухвала суду від 04.12.2014 року у зв*язку з порушенням норм кримінального процесуального законодавства, передбачених ч. 2 ст. 379 КПК України, так як була розглянута без належного повідомлення учасників кримінального провадження та за їх відсутності. При вивченні матеріалів кримінального провадження порушення кримінального процесуального законодавства, які б слугували підставою для зміни чи скасування вироку, апеляційним судом не встановлено. У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України). Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким. Предмет доказування складається із встановлення обставин щодо порушення прав позивача, які підтверджують право позивача і є підставою для позову, які свідчать про порушення прав відповідача конкретним суб*єктом- відповідачем, встановлюють розмір завданої шкоди. Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач. За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов*язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України підставами звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 1 ч. 1 п. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно статті 2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Пункт 5 ст. 3 Закону вказує, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Згідно частини 5 ст. 4 даного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а такожділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України визначає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, зокрема моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, в разі відсутності приюдиційного доказу наявності вини відповідача, обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди підлягають встановленню та перевірці судом під час розгляду цивільної справи. Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити у рішенні відповідні мотиви (п. 9 Постанови). Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути, зокрема відшкодування моральної ( немайнової) шкоди. Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). У цивільному праві акт завдання шкоди складається з наступних елементів: протиправна поведінка особи (поведінка яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи), настання шкоди (виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права або применшенні немайнового блага (життя, здоров*я), причинний зв*язок між двома вказаними елементами (обов*язкова умова, за якою розуміється настання шкоди як об*єктивного наслідку поведінки завдавача шкоди), вина завдавача шкоди (деліктна відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди). Вказане вище свідчить про відсутність доказів незаконного знаходження під вартою [PERSON] з 26.10.2014 року по 18.05.2015 року, завдання йому моральної шкоди та причинного зв'язку між ними, за такого позов задоволенню не підлягає. Скасовані ухвали від 26.10.2014 року та 05.12.2014 року не входять до предмету доказування в частині незаконного тримання під вартою. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає за безпідставністю позовних вимог. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed