Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору від 04.12.1990 р. Позивач разом з дружиною [PERSON] проживав у вищевказаному будинку до 08.05.2018 року, на теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . 08.05.2018 року в результаті терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції в смт. Зайцеве, що є загально відомим фактом, снаряд влучив в його житловий будинок та зруйнував його, за даним фактом внесено відомості до ЄРДР № 12018050150001074 від 17.05.2018 року за ст. 258 ч. 1 КК України. 10.06.2020 р. позивач звернувся до керівника ВЦА с-ще. Зайцеве Бахмутського району Донецької області з заявою про отримання компенсації за зруйноване житло, проте отримав відповідь про відсутність коштів для надання допомоги. Згідно наказу Мінрегіону від 02.12.2019 року № 287 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» затверджено та рекомендовано до застосування показними опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, зокрема по Донецькій області 1 м-2 загальної площі квартир, будинку, з урахуванням ПДВ, становить 14322 грн., тому позивач вважає, що матеріальна шкода становить 1 148 624,40 грн. (80,2 м - загальна площа будинку х 14322 = 1 148 624,40 грн.), яку позивач просить стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на свою користь за рахунок коштів державного бюджету України. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30.06.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21.09.2020 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до відзиву представника відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України, останній позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позивачем надано акт обстеження технічного стану житлового будинку з метою визначення збитків, понесених внаслідок обстрілу, складений посадовими особами Військово-цивільної адміністрації с. Зайцеве, проте такий акт повинен складатися посадовими особами райдержадміністрації згідно розпоряджень Кабінету Міністрів України № 1002-р від 16.10.2014 р. та № 1 від 05.01.2015 р., тому вважає, що вищевказаний акт обстеження не є належним доказом у справі, факт пошкодження будинку та його стан не підтверджено письмовими документами, поясненнями свідків, процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні тощо. Вважає, що оскільки на час розгляду справи Закон, який визначає порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не прийнято, тому відсутні правові підстави застосування ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» на якій посилається позивач. Руйнування будинку позивача є кримінальним правопорушенням по якому позивачем не надано прийнятих процесуальних рішень, досудове слідство триває. Вважає, що факт проведення антитерористичної операції не є підставою вважати, що вказаний злочин кваліфікується як терористичний акт. Виходячи з компетенції Кабінету Міністрів України його діяльність передбачає тільки прийняття підзаконних нормативних актів обов`язкових для виконання. Позивачем не надано доказів на підтвердження порушенням відповідачем прав, свобод або інтересів позивача. В матеріалах справи відсутні відомості щодо добровільної передачі зруйновного майна, реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженого будинку. Відповідно до відзиву представника відповідача Державної казначейської служби України, остання позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що до теперішнього часу не прийнято спеціального нормативно-правового акту щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Постановою Кабінету Міністрів України № 250 від 29.04.2015 р. затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцем бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Що стосується відновлення об`єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не було передбачено. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Гербу України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках. Повноваження на здійснення представництва Держави в судах не передбачено. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Казначейство не є розпорядником коштів державного бюджету, визначених окремою бюджетною програмою. Кошторисом Казначейства не передбачено бюджетні асигнування, які б перераховувалися на рахунки ДКСУ, на виконання судових рішень. Відповідно до п. 8 ст. 7 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, отже Державна казначейська служба не має правових підстав здійснювати таке відшкодування. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, з підстав викладених у відзиву на позовну заяву. Представник відповідача Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, заяви про відкладення розгляду справи не надійшло, тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. [PERSON] є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору від 04.12.1990 р. З копії листа Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області № 26 «АЗ»/201/01-2020 від 07.05.2020 р. вбачається, що за фактом зруйнування житла під час артилерійського обстрілу в [ADDRESS] , внесено відомості до ЄРДР № 12018050150001074 від 17.05.2018 р. за ст. 258 ч. 1 КК України. Слідчим відділом Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області матеріали кримінального провадження спрямовані за вихідним номером 04/04-1258 від 18.12.2018 р. до слідчого відділу 2 управління (з дислокацією в м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях для організації подальшого досудового розслідування, зазначені матеріали кримінального провадження за СВ Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області не значаться. З копії акту обстеження нерухомого майна (житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами), розташованого за адресою: [ADDRESS] , який складений 20.07.2018 р. комісією військово-цивільної адміністрації с. Зайцеве у присутності власника нерухомого майна [PERSON] , проведено обстеження для визначення наявності, обсягу, рівня та характеру пошкоджень, а також стосовно придатності вказаного нерухомого майна для подальшої експлуатації. Візуальним обстеженням встановлено, що будинок - одноповерховий, фундамент кам`яний, наявні тріщини цоколя фундаменту, стіни з гіпсоблоку, обкладені цеглою, наявні тріщини кладки стіни та точкові пошкодження зовнішньої поверхні стін, накритий листами хвильового шиферу, листи шиферу пошкоджені, зрушені з місця кріплення, втрачена герметичність покрівлі, перекриття дерев`яне, пошкоджене, в одній з кімнат стеля обвалилася, підлога дощана, накрита лінолеумом, вікна-металопластикові, пошкоджені склопакети 10 шт., вхідні двері вибиті, шиферна огорожа пошкоджена кулями та осколками, у літній кухні та в сараї зруйноване скління вікон, опалення - твердопаливний котел, електромережа та електрообладнання наявні, водопостачання централізоване є, каналізація - вигрібна яма, газопостачання відсутнє. Комісія вважає, що обстежене нерухоме майно непридатне для проживання, стіни будинку знаходяться в незадовільному стані, а тому вказане майно потребує відновлення та ремонту. [PERSON] повідомлено про те, що фінансування заходів з надання грошової допомоги постраждалим здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, інших не заборонених законодавством джерел. Наразі кошти з державного бюджету на фінансування видатків пов`язаних із наданням грошової допомоги до місцевого бюджету не надходили. Місцевий бюджет селища Зайцеве є дотаційним. Кошти для надання грошової допомоги, особам житлові будинки (квартири) яких пошкоджено внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків відсутні, що підтверджується копією листа Військово-цивільної адміністрації № К-13 від 19.06.2020 року. Згідно копії листа Військово-цивільної адміністрації № К-12 від 19.06.2020 року [PERSON] повідомлено про те, що розпорядженням керівника військово-цивільної адміністрації створено комісію з обстеження технічного стану будинків смт. Зайцеве Бхмутського району Донецької області. Завданням цієї комісії є визначення наявності, обсягу та характеру пошкоджень нерухомого майна (житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами) та придатність вказаного майна для подальшої експлуатації. До повноважень даної комісії не входить надання висновків щодо стану жилих будинків і жилих приміщень непридатним для проживання. Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. Стаття 15 Конвенції вказує, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, держава може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. При цьому, не допускається відступ від зобов`язань, передбачених статтями 2 (право на життя), крім випадків смерті внаслідок правомірних воєнних дій, а також 3 (заборона катування), 4 (заборона рабства і примусової праці) та 7 (ніякого покарання без закону). У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України). За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Позивач у позовній заяві посилається, як на одну з підстав для задоволення позовних вимог, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та на рішення Європейського суду з прав людини. Разом з тим, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно зі ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI). Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. З наведеного вбачається, що ці поняття не є тотожними, є різними за змістом та значенням. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька та Луганська області - з 07.04.2014 року. Згідно зі ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення антитерористичної операції, є розташування пошкодженого майна на території антитерористичної операції. Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об`єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 2 грудня 2015 року смт. Зайцеве Бахмутського району Донецької області, де розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 5 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100). Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114). В своєму позові, позивач посилається на вимоги Кодексу цивільного захисту України. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Частиною першою статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Відповідно до частини третьої, четвертої цієї ж статті, будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований. Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок. Згідно з частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України, розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. За приписами статті 4 та частини четвертої статті 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб`єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов`язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій. За змістом статті 4 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» військово-цивільні адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із, зокрема: складання та затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; забезпечення виконання відповідного бюджету; сприяння розширенню житлового будівництва, надання громадянам, які мають потребу в житлі, допомоги в будівництві житла; надання допомоги власникам квартир (будинків) в їх відбудові у разі пошкодження в результаті терористичних актів, диверсій; організації за рахунок власних коштів і на пайових засадах будівництва, реконструкції і ремонту об`єктів комунального господарства та соціально-культурного призначення, житлових будинків, а також шляхів місцевого значення; виконання або делегування на конкурсній основі генеральній будівельній організації (підрядній організації) функцій замовника на будівництво, реконструкцію і ремонт житла, інших об`єктів соціальної та виробничої інфраструктури комунальної власності. Відповідно до статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. У той же час, положеннями частини першої статті 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному частиною другою статті 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв`язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р. затверджено план заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, зокрема щодо затвердження Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, яким повинно бути урегульовано процедуру відшкодування майнової шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у зазначеному регіоні. Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.08.2016 року № 892-р. схвалено Концепцію Державної цільової програми відновлення та розбудови миру в східних регіонах України та зобов`язано Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб разом з іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади розробити та подати в установленому порядку у тримісячний строк Кабінетові Міністрів України проект Державної цільової програми відновлення та розбудови миру в східних регіонах України. Відповідно до частини четвертої статт 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Визначення предмета спору та підстав позову є правом позивача, в свою чергу, встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, виходячи із заявлених позивачем предмета та підстав позову. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір. Відповідно до ч. 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що, пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, після чого припиняється його право власності на зруйноване майно. Позивачем не надано доказів щодо добровільної передачі пошкодженого будинку органу місцевого самоврядування. Разом з тим, позивач звертався до військової-цивільної адміністрації селища Зайцеве Бахмутського району Донецької області з заявою щодо надання грошової допомоги. Проте, отримав відповідь про те, що фінансування заходів з надання грошової допомоги постраждалим здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, інших не заборонених законодавством джерел. Наразі кошти з державного бюджету на фінансування видатків пов`язаних із наданням грошової допомоги до місцевого бюджету не надходили. Місцевий бюджет селища Зайцеве є дотаційним. Кошти для надання грошової допомоги, особам житлові будинки (квартири) яких пошкоджено внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків відсутні. Розмір компенсації позивач визначив відповідно до ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України та наказу Мінрегіону від 02.12.2019 р. № 287 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України». Так, згідно з Порядком визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженого наказом Держбуду України від 27.09.2005 № 174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 жовтня 2005 р. за № 1185/11465, показники застосовуються при визначенні у поточному періоді обсягів державних інвестицій, що спрямовуються на будівництво житла для громадян, які потребують поліпшення житлових умов та державної підтримки відповідно до законодавчих актів України, визначенні розміру пайової участі державних інвестицій у спорудженні житла для таких громадян, а також розміру пільгових кредитів, що надаються відповідно до законодавства окремим категоріям громадян із зазначеною метою (п.3.2). Прогнозні показники щорічно затверджуються наказом уповноваженого органу, направляються зацікавленим центральним органам виконавчої влади і застосовуються при прогнозуванні обсягів державних інвестицій, що спрямовуються на будівництво, реконструкцію, придбання житла для окремих категорій громадян, що потребують підтримки держави (п.3.6). У постанові ВС у справі № 265/6852/16-ц від 04.09.2019 року висловлено правову позицію, що стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому, припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання). Отже, позивачу для реалізації його права на відшкодування вартості пошкодженого майна недостатньо лише опосередкованого показника вартості майна, розмір заподіяної шкоди, завданої внаслідок артилерійських обстрілів, має бути підтверджений висновком експертизи, чого позивачем не зроблено. Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, оскільки позивачем не надано належних доказів, що вартість пошкодженого майна становить 1148624,40 грн., тому суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: dismissed