Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на земельну ділянку площею 7,56 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і знаходиться на території Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області, й до дня смерті належала на праві приватної власності [PERSON], який помер [INFO] року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що після смерті - [PERSON] він є спадкоємцем за заповітом спадкового майна - земельної ділянки площею 7,56 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і знаходиться на території Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області. Земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 06.04.1999 року Козлівщинською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №326. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до Першої полтавської державної нотаріальної контори, де йому повідомлено, що державний нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки не надано витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку. Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Котелевському районі Полтавської області №29-28-0.4-2035/15-16 від 20.12.2016 року відділом проведено перевірку відомостей про земельну ділянку й встановлено, що до Національної кадастрової системи вищевказана земельна ділянка не занесена, та згідно діючого законодавства України відділ не має правових підстав для надання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Позивач вважає, що відсутність у державному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцю, позбавляє його права як спадкоємця за заповітом отримати у спадщину спадкове майно. Особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 46-49, 56-58). Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 30.09.2016 року (а.с. 61), 18.04.2017 року подав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 69). Відповідач - Козлівщинська сільська рада Котелевського району Полтавської області 03.04.2017 року подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 55). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - відділ у Котелевському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, 14.03.2017 року надіслав до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі його представника. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечень не надав (а.с. 23). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Перша полтавська державна нотаріальна контора, 05.04.2017 року надіслала до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі її представника. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечень не надала (а.с. 59). Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем пред'явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 06.04.1999 року, земельну ділянку передано для сільськогосподарського використання. Згідно з Земельним кодексом України (в редакції чинній на момент видачі державного акта на право приватної власності на землю на ім'я спадкодавця), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на: 1) землі сільськогосподарського призначення; 2) землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; 4) землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 5) землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність і надаються у користування: 1) громадянам - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби; 2) громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 3) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам і загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства; 4) несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям, громадським об'єднанням та релігійним організаціям - для ведення підсобного сільського господарства. У свою чергу відповідно до ч.1 ст. 60 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент видачі державного акта на право приватної власності на землю на ім'я спадкодавця), колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські акціонерні товариства можуть одержувати земельні ділянки у колективну власність, користування, у тому числі в оренду. Землі, передані цим господарствам у колективну власність, поділяються на землі загального несільськогосподарського використання і землі сільськогосподарського використання. З врахуванням викладеного, в державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 06.04.1999 року невірно (помилково) вказано призначення земельної ділянки - для сільськогосподарського використання. Тобто, на момент видачі даного державного акта земельна ділянка відносилась до земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також, даний факт підтверджується листом відділу Держгеокадастру у Котелевському районі Полтавської області №29-28-0.4-1858/15-16 від 24.11.2016 року (а.с. 65). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved