Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.01.2014 року позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 3000 доларів США, відповідач зазначені кошти вклав у свою підприємницьку діяльність та отримував дохід, з якого сплачував відсотки. 10.01.2015 року відповідач повернув [PERSON] 500 доларів США і повідомив, що в подальшому такою підприємницькою діяльністю займатися не буде у зв'язку зі складною економічною ситуацією в Україні. У користуванні відповідача залишилось 2500 доларів США, які він зобов'язався повністю повернути до 20 квітня 2015 року, що підтверджується відповідною розпискою від 04.04.2015 року. З того часу жодних дій для виконання правочину відповідачем не вчинялось. На день подання позову відповідач кошти не повернув, в даний час добровільно повертати гроші не бажає, що вимусило позивача звернутися до суду для стягнення боргу у примусовому порядку. Просив суд стягнути з відповідача суму позики в розмірі 2500 доларів США та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 419, 25 доларів США та вартість понесених судових витрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд стягнути з відповідача суму позики в розмірі 2500 доларів США, відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 419, 25 доларів США та вартість понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 660,43 грн. та витрат на послуги адвоката в розмірі 3000 грн. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, на суму 2500 доларів США. В решті позову просить суд відмовити у зв'язку з важким його матеріальним становищем. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з наступних підстав. 08.01.2014 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США, [PERSON] зазначені кошти вклав у свою підприємницьку діяльність та отримував дохід, з якого сплачував відсотки. 10.01.2015 року відповідач повернув [PERSON] доларів США і повідомив, що в подальшому такою підприємницькою діяльністю займатися не буде у зв'язку зі складною економічною ситуацією в Україні. У користуванні відповідача залишилось 2500 доларів США, які він зобов'язався повністю повернути до 20 квітня 2015 року, що підтверджується відповідною розпискою від 04.04.2015 року (а.с.26). На день подання позову відповідач кошти не повернув, в даний час добровільно повертати гроші не бажає. Встановленим фактам відповідають зобов'язальні правовідносини, що регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ч.2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути продавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 207 ч.1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Як вбачається з матеріалів справи, позичальником [PERSON] була написана розписка про повернення суми позики в розмірі 2500 доларів США до 20 квітня 2015 року. В установлений строк відповідач [PERSON] не виконав своє зобов'язання, тим самим порушив вимоги ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом Правової позиції ( усправі №6-79 цс14) згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів на рівні облікової ставки Національного банку України лише в тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов, що має місце в даному випадку. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за коритсування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009р. « Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунок з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення суду. За викладених обставин, стягненню підлягає сума 2500 доларів США, що еквівалентна на день винесення рішення судом за курсом долара 21,26 грн. за 1 долар США, що становить 53 150 грн., та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 419, 25 доларів США, що еквівалентно 8 913, 25 грн. Вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн. не підлягає до задоволення, за недоведеністю даних вимог, оскільки представником позивача [PERSON] суду надано лише договір про надання правової допомоги від 25.08.2015 року та квитанція до прибуткового касового ордеру на суму 3000 грн. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р. № 4191 -VI, який набрав чинності 01.01.2012р., встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідного акту виконаних робіт по вище зазначеній цивільній справі представником позивача надано не було. На підставі зазначеного та

Outcome: partial