Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Мукачівська районна державна нотаріальна контора про визнання батьківства. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що його батьками є відповідач [PERSON] та [PERSON], які перебували у фактичних шлюбних відносинах. Поряд з тим, у свідоцтві про народження позивача, батько записаний зі слів матері. [INFO] [PERSON], якого позивач вважає батьком, помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру. З метою оформлення спадкових прав за померлим [PERSON] позивач звернувся до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по мусту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції для внесення змін актовий запис цивільного про народження, проте йому було відмовлено. Крім того, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.01.2016 року за заявою позивача було відмовлено у відкритті провадження в порядку окремого провадження, оскільки з заяви та доданих до неї документів вбачається спір про право. З огляду на таке, просить суд встановити факт, що [PERSON], [INFO], який помер [INFO], є батьком [PERSON], [INFO]. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечила та пояснила, що дійсно з 1988 року по 1992 рік проживала разом без реєстрації шлюбу з [PERSON], який протягом всього свого життя вважав їх спільною дитиною [PERSON] Третя особа Мукачівська районна державна нотаріальна контора в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом установлено, що відповідач [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 18.07.1989 року. Батьком позивача [PERSON] в свідоцтві про народження записаний [PERSON] Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] від 14.11.2015 року [PERSON] помер [INFO]. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Саме такий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 25.02.2015 року у справі № 6-20цс15. Як було зазначено вище, позивач [PERSON] народився 1989 року народження, а відтак до цих правовідносин підлягають застосуванню норми КпШС України. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. З урахуванням наведених норм закону, спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. На наявність підстав для задоволення позову сторонами подані та в судовому засіданні досліджені наступні докази. Так, відповідно до довіреності від 19.11.2012 року [PERSON] уповноважив позивача [PERSON] представляти його інтереси з приводу обслуговування квартири в [ADDRESS]. Відповідно до договору-замовлення позивач [PERSON] займався похованням [PERSON] Також судом оглянуто представлені фотографії. Крім того, відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану по мусту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції № 471/8.03-30 від 09.02.2016 року позивачу [PERSON] було відмовлено у внесенні змін в актовий запис цивільного стану про його народження. До того ж як показала допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], що була знайома з [PERSON] з 2013 року, а також те, що [PERSON] визнавав [PERSON] як сина. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] на протязі чотирьох років з 1988 року. Також як показала допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], що вона на момент народження [PERSON] проживала в одному будинку разом з сім'єю [PERSON] та [PERSON], які виховували [PERSON] як сина. Поряд з тим, суд звертає увагу на наступне. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і такого самостійного способу захисту порушеного права або інтересу як скасування реєстрації місця проживання не передбачено. Відповідно до положень ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право на справедливий суд кожному гарантується у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. В ході судового розгляду судом неодноразово вказувалося сторонам на необхідність з'ясування питання особи батька, зазначеної в свідоцтві про народження позивача та підстав зазначенння такого, зокрема того факту чи дійсно в свідоцтві про народження позивача батько записаний зі слів матері. Зазначений факт необхідно з'ясовувати у зв'язку з тим, що у випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про встановлення батьківства мають розглядатися лише одночасно з вимогами про вилучення відомостей про батька із актового запису про народження дитини, яким підтверджувалось інше її походження. В той же час на зазначені судом обставини сторони не представили жодних належних та допустимих доказів та не заявляли жодних клопотань, посилаючись виключно на власні пояснення, що позбавлило суд можливості перевірити, дослідити та встановити обставини, які лежать в основі позову. Крім того судом зверталася увага на те, що ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.01.2016 року було відмовлено у відкритті провадження в порядку окремого провадження за заявою позивача, оскільки з заяви та доданих до неї документів вбачається спір про право. Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. В той же час, пред'являючи позов до матері, яка в свою чергу позов визнала, позивач та його представник жодним чином не аргументували наявність між сторонами спору про право. При цьому судом також встановлювалося наявність в [PERSON] інших спадкоємців та вказувалося на необхідність перевірки таких обставин, проте і цьому випадку жодних клопотань, в тому числі про витребування спадкової справи, до суду надходило. Вирішуючи спір також суд також врахувує наступне. В судовому засіданні відповідачем було заявлено про визнання позову. Поряд з тим, ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином судом встановлено, що наявні в справі докази не дають можливості суду прийти до однозначного висновку про факт спільного проживання, ведення спільного господарства та спільного виховання чи утримання [PERSON] позивача [PERSON], а відтак про те, що [PERSON] є батьком позивача [PERSON] Більше того, судом встановлено, що з 1992 року [PERSON] спільно з сторонами по справі не проживав та на протязі свого життя так і не визнав юридично свого батьківська. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності суд приходить до висновку, що представлені сторонами та досліджені в судовому засіданні докази достовірно не підтверджують батьківства [PERSON] щодо [PERSON], а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed