Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 08.10.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною, зареєстрований в реєстрі за №537, про повернення [PERSON] на користь [PERSON] не сплачену позику у розмірі 8000000,00 грн., штраф у розмірі 2000000,00 грн., а всього - 10000000,00 грн., в обґрунтування позовних вимог, зазначивши, що 17.09.2013 року між ним та [PERSON] було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною та зареєстрований в реєстрі за №484, згідно з яким відповідач надав йому в позику 8000000,00 грн. строком до 24.09.2013 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується телеграмою, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходило. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, надавши суду копії матеріалів справи, щодо вчинення нею виконавчого напису за реєстровим №537 про стягнення заборгованості на користь [PERSON]. Представник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходило. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною та зареєстрований в реєстрі за №484, згідно з умовами якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 8000000,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти з урахуванням відсотків за користування позикою до 24.09.2013 року (а.с. 5-6). Відповідно п.п 5.2, 5.3 Договору позики сторонами було передбачено порядок повернення позики, а саме виконання зобов'язання має бути здійснено готівкою 24 вересня 2013 року об 11 год. 00 хв. у приміщенні нотаріуса Рильської Лариси Семенівни за адресою: м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4в, оф. 57 та позика вважається повернутою в момент передачі грошової суми, що позичалася, укладенням додаткового договору про припинення договору позики у зв'язку з виконанням зобов'язання. Відповідно п. 6.2 за порушення умов Догору позики винна сторона виплачує іншій стороні штраф у розмірі 25% від суми позики за кожен факт порушення умов договору. 20.09.2013 року [PERSON] достроково повернув [PERSON] грошові кошти в розмірі 8000000,00 грн., що були надані йому в позику, що підтверджується розпискою (а.с. 7). Як зазначив позивач, під час передачі грошових коштів, відповідач почав вимагати від нього сплатити відсотки за користування позикою та штраф у розмірі 25% від суми позики - 2000000,00 грн., за порушення п. 5.2, 5.3 Договору позики, з чим [PERSON] не погодився. 25.09.2013 року [PERSON], через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильської Лариси Семенівни, було направлено заяву, в якій [PERSON] вимагає повернути йому загальну суму боргу згідно Договору позики в розмірі 10000000,00 грн. не пізніше трьох днів з моменту отримання даної заяви, що підтверджується відправленням заяви рекомендованим повідомленням (а.с. 36-37). 08.10.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №537, про повернення [PERSON] на користь [PERSON] не сплаченої заборгованості в розмірі 8000000,00 грн., штрафу - 2000000,00 грн., всього - 10000000,00 грн. (а.с. 8). На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойка О. М., 28.10.2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №40408133 (а.с. 9). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності зі ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У судовому засіданні судом було досліджено матеріали нотаріальної справи щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса та з'ясовано відсутність в них документа, що підтверджує безспірність заборгованості. Також, беручи до уваги те, що позивач заперечує таку заборгованість, стверджує про те, що грошові кошти в сумі 8000000,00 грн., які бралися в позику повернуті відповідачеві в повному обсязі, суд приходить до висновку, що нотаріус не мала правових підстав вчиняти виконавчий напис на Договорі позики від 17.09.2013 року. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, приймаючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, тому позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved