Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі по тексту - відповідач, ВАТ НАСК «Оранта») про стягнення страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та збитків. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та ВАТ НАСК «Оранта» 27.02.2008 року укладено договір добровільного страхування транспортного засобу №К015-029/08/СТ (далі по тексту - договір страхування), за яким застраховано автомобіль Mitsubishi Lancer, державний реєстраційний номер [NUMBER], власником якого є позивач. Під час дії договору страхування, а саме 31.05.2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої застрахований автомобіль отримав механічні пошкодження. На виконання умов договору страхування, позивач 14.06.2013 року та 08.07.2013 року звертався до ВАТ НАСК «Оранта» із заявами про виплату страхового відшкодування, надавши всі необхідні документи для отримання страхового відшкодування. Листом №09-03-09/14933 від 11.07.2013 року, відповідач повідомив [PERSON] про те, що спеціалістами ТОВ «Гарант Асістанс» проведено автотоварознавче дослідження, за яким вартість відновлення пошкодженого транспортного засобу складає 56 174,85 грн., що перевищує 75% встановленої договором страхування страхової суми. Водночас, відповідно до проведеного маркетингового дослідження ринкова вартість пошкодженого автомобіля становить 61 200 грн. У зв'язку з від'ємним значенням різниці між страховою сумою транспортного засобу та дійсною ринковою вартістю пошкодженого внаслідок настання страхового випадку автомобілю, відповідачем відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування. Вказуючи на невірний розрахунок страхової суми та суми відновлюваного ремонту, позивач вважає, що відповідачем неправомірно відмовлено йому у виплаті страхового відшкодування, а відтак, посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», просить суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування з урахуванням пені, 3% річних та суму понесених ним збитків. Ухвалами суду від 13 грудня 2013 року та 14 січня 2014 року відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у ній в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі по тексту - третя особа, ПАТ «Укрсоцбанк») та призначено розгляд справи у судовому засіданні. У відбувшихся судових засіданнях представник позивача підтримала позовні вимоги, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача у відбувшихся судових засіданнях проти заявлених позовних вимог заперечив, пославшись на те, що різниця між визначеною договором страхування страховою сумою транспортного засобу та дійсною ринковою вартістю пошкодженого внаслідок настання страхового випадку автомобілю має від'ємне значення, а тому правові підстави для виплати страхового відшкодування відсутні. Представник третьої особи в судовому засіданні надала пояснення стосовно предмету спору, в яких вказала на правомірність вимог про виплату страхового відшкодування. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено судом, 27.02.2008 року між сторонами укладено договір добровільного страхування транспортного засобу №К015-029/08/СТ (Банківське КАСКО), за умовами п. 2.1 якого, об'єктом страхування є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням або розпорядженням транспортним засобом зазначеним у додатку до цього Договору. У відповідному додатку до договору визначаються умови страхування для відповідного періоду цього Договору. Додатком №1 до зазначеного договору страхування визначено, що його об'єктом страхування є автомобіль Mitsubishi Lancer, державний реєстраційний номер [NUMBER], власником якого є позивач. Строк дії договору страхування вказаним додатком встановлено з 28.02.2008 року по 26.02.2015 року з визначенням порядку розрахунку страхових платежів та періодичності їх сплати. Відповідно до ч. 1 ст. 979 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Такі ж положення зазначені в ст. 16 Закону України «Про страхування». За нормами ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Судом встановлено, що 31.05.2013 року, під час дії договору страхування, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої застрахований автомобіль отримав механічні пошкодження. [PERSON] на виконання умов договору страхування звернувся до ВАТ НАСК «Оранта» із заявою про страхову подію та виплату страхового відшкодування, надавши всі необхідні документи для отримання страхового відшкодування. Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). За змістом ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми визначається договором страхування або чинним законодавством під час укладання договору страхування чи зміни договору страхування. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. За умовами п. 5.1 договору страхування страхова сума - це грошова сума у межах якої страховик відповідно до умов цього договору зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми визначається сторонами у додатках до цього договору. Додатком №1 до договору страхування визначено, що страхова сума на період страхування з 28.02.2013 року по 27.02.2014 року становить 51 333,70 грн. Водночас, п. 12.4 договору страхування встановлено, що вартість відновлювального ремонту визначається на підставі висновків аварійного комісара страховика або спеціаліста узгодженої зі страховиком експертної організації. 10.06.2013 року відповідачем проведено автотоварознавче дослідження, за яким на підставі протоколу огляду та калькуляції відновлюваного ремонту, визначений матеріальний збиток завданий власникові пошкодженого транспортного засобу, який склав 56 174,85 грн., що в свою чергу становить більше 75% передбаченої додатком №1 договору страхування страхової суми (51 333,70 грн.). Пунктом 12.11.2 договору страхування визначено, якщо вартість відновлення (ремонту) пошкодженого транспортного засобу перевищує 75% страхової суми, то страховик має право розрахувати страхове відшкодування, що обчислюється як різниця між дійсною вартістю транспортного засобу до пошкодження (на дату настання страхового випадку) і дійсною вартістю пошкодженого в наслідок настання страхового випадку транспортного засобу та розміром безумовної франшизи. Дійсна вартість пошкодженого транспортного засобу визначається страховиком шляхом проведення маркетингового дослідження з визначення вартості такого транспортного засобу. Якщо дійсна вартість транспортного засобу до пошкодження (на дату настання страхового випадку) перевищує страхову суму, встановлену цим договором для транспортного засобу, то страхове відшкодування обчислюється як різниця між страховою сумою транспортного засобу і дійсною вартістю пошкодженого внаслідок настання страхового випадку транспортного засобу, розміром безумовної франшизи та сумою інших відрахувань відповідно до цього Договору. Враховуючи, що відповідно до проведеного маркетингового дослідження ринкова вартість пошкодженого автомобіля становить 61 200 грн., а розрахована відповідачем на підставі п. 12.11.2 договору страхування сума страхового відшкодування має від'ємне значення (страхова сума транспортного засобу 51 333,70 грн. - дійсна вартість пошкодженого транспортного засобу, яка становить 61 200 грн.), суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для виплати позивачу суми страхового відшкодування. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на невірний розрахунок страхової суми у зв'язку з неврахуванням під час її визначення курсу національної валюти до долару США та неправильне визначення суми відновлюваного ремонту, оскільки, по-перше, за змістом договору страхування, жодним його пунктом не визначено коригування сум до іншої грошової одиниці, навпаки, додатком №1 до договору страхування страхова сума та всі інші платежі за цим договором встановлені саме у гривневому еквіваленті. По-друге, навіть у випадку врахування доданого позивачем висновку експертного автотоварознавчого дослідження, відповідно до якого вартість матеріального збитку, завданого власнику застрахованого транспортного засобу в результаті його пошкодження, становить 51 016,56 грн., розрахована на підставі п. 12.11.2 договору страхування сума страхового відшкодування буде мати від'ємне значення. Інших доказів невірності розрахунку страхової суми та вартості матеріального збитку позивачем не надано. Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Окрім того, суд критично оцінює посилання позивача на застосування до даних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів» з наступних підстав. У преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Закон України «Про страхування» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров'я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики. Згідно зі ст. 1 цього Закону страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. У ст. 4 цього Закону зазначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону, і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування). Метою страхування при укладенні договору майнового страхування є погашення за рахунок страховика ризику майнової відповідальності перед іншими особами чи ризику виникнення інших збитків у результаті страхового випадку. Аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з майнового страхування, не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до відносин майнового страхування. Зазначений Закон може застосовуватися, коли позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом, наприклад, права на інформацію при ненаданні для ознайомлення правил страхування тощо. З огляду на викладене та врахувавши правомірність відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування, а відтак і вимоги про стягнення пені, 3% річних та суми понесених ним збитків задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

Outcome: dismissed