Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] підприємства «[PERSON]І.» про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 6 червня 2011 року він уклав з відповідачем [PERSON] договір грошового займу, відповідно до умов якого він передав [PERSON] грошові кошти для фінансування сільськогосподарського виробництва в сумі 105\~000 (сто пять тисяч) гривень, а відповідач [PERSON] зобовязався повернути отримані кошти не пізніше 15 жовтня 2011 року. Відповідач [PERSON] свої зобовязання виконав лише частково, та станом на час звернення до суду сума невиконаних зобовязань відповідача складає 29\~160 (двадцять девять тисяч сто шістдесят) гривень. 18.05.2013 року Приватне підприємство «[PERSON]І.» прийняло на себе обовязок за залишок суми боргу (29\~160 двадцять девять тисяч сто шістдесят гривень) в якості фінансового та майнового поручителя відповідача [PERSON], про що зазначено у відповідній розписці. Посилаючись на невиконання відповідачами своїх зобовязань просив з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України стягнути з стягнути з [PERSON] та [PERSON] підприємства «[PERSON]І.» солідарно на користь [PERSON] 29160 грн. основного боргу, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1385,1 грн. 3% річних від простроченої суми та 305,45 грн. і 114,7 грн. суми сплаченого судового збору. Відповідач [PERSON] підтвердив, що договір позики він підписував сам, та сам поставив на ньому відбитки печатки ПП «[PERSON]І.», а також сам писав розписку від імені ПП «[PERSON]І.», але позов не визнав, посилаючись на те, що гроші він від [PERSON] не отримував, а отримував посівний матеріал, мінеральні добрива та пальне, а по своїм зобовязанням розрахувався вирощеним врожаєм. Крім того він пояснив, що гроші він брав не для особистих потреб, а для потреб сільськогосподарського виробництва і витратив гроші саме на ці цілі, тому між ним та [PERSON] фактично було укладено не договір грошового займу, а договір про спільну діяльність в сфері сільськогосподарського виробництва, а оскільки рік був не врожайним, то [PERSON] повинен нести спільний з ним ризик. Також наполягав на тому, що оскільки позику було взято для мети фінансування сільськогосподарського виробництва, то він як фізична особа не повинен відповідати за цими зобовязаннями. Представники відповідача [PERSON] підприємства «[PERSON]І.» позов не визнали, посилаючись на те, що на момент написання розписки від 18.05.2013 року, відповідно до якої ПП «[PERSON]І.» визнало себе майновим та фінансовим поручителем по боргам [PERSON] перед [PERSON] на суму 29\~160 грн. [PERSON] не мав повноважень діяти від імені підприємства без згоди Ради підприємства, оскільки за місяць до цього 16.04.2013 року відступив свою частку в підприємстві [PERSON], а також на те, що вказана розписка від 18.05.2013 року не може бути визнана договором поруки, оскільки не містить ознак договору та істотних умов договору поруки. Також наполягали на тому, що відповідно до Статуту [PERSON] підприємства «[PERSON]І.» в редакції 2008 року (п.1.8) підприємство не відповідає по зобовязанням засновника, тому відповідальність за позичені кошти має нести саме [PERSON] як фізична особа, а не підприємство. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 6 червня 2011 року між громадянином України [PERSON] як позикодавцем та громадянином України [PERSON] як позичальником було укладено договір позики (грошового займу) на суму 105\~000 (сто пять тисяч) грн. Відповідно до п. 1.1. договору гроші надаються для фінансування сільськогосподарського виробництва в Ширяївському районі Одеської області. Відповідно до пункту 2.1 договору, позика надається шляхом передачі позикодавцем готівкових коштів позичальнику. Строк повернення позики, відповідно до п. 3.1 договору становить 15 жовтня 2011 року. Пунктом 4.1.2 договору передбачена наявність у позичальника фінансового поручителя. Факт отримання позичальником грошових коштів по вказаному договору позики відповідач [PERSON] фактично не заперечував, поясняючи, що на грошові кошти [PERSON] було придбано насіння, добрива та пальне. Вказаний договір позики викладений на двох аркушах, та на кожному аркуші підписаний відповідачем [PERSON], а його підпис скріплено печаткою [PERSON] підприємства «[PERSON]І.» Відповідач [PERSON] не надав суду пояснень стосовно мети, з якою на договорах позики було проставлено печатку [PERSON] підприємства «[PERSON]І.», пояснив лише, що позика йому була необхідна для виконання робіт з вирощування сільськогосподарської продукції. Відповідно до дослідженої судом реєстраційної справи [PERSON] підприємства «[PERSON]І.», необхідні копії з якої наявні в матеріалах справи, станом на вересень 2011 року, та до 01.08.2013 року [PERSON] був єдиним засновником, власником та директором [PERSON] підприємства «[PERSON]І.» (код ЄДРПОУ 31728631). Статутом ПП «[PERSON]І.» в редакції станом на 2008 рік, яка діяла на час укладання договорів позики, передбачено наступне: «6.2. Засновник здійснює свої права по управлінню Підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи. 6.3. Засновник Підприємства самостійно вирішує всі питання, які стосуються діяльності Підприємства, в межах діючого законодавства України, за винятком питань, віднесених статутом до компетенції трудового колективу. 6.7. Засновник може найняти по контракту Директора підприємства для виконання управлінських функцій. Найняття директора є правом Засновника. Директор здійснює поточне керівництво діяльністю Підприємства, діючи на основі єдиноначальності. Директор Підприємства організує чітке та безумовне виконання розпоряджень Засновника Підприємства. Повноваження директора, найнятого для виконання управлінських функцій, визначаються в умовах контракту при наймі його на роботу. Директор від імені Підприємства представляє його інтереси у відносинах з вітчизняними та зарубіжними підприємствами, фірмами та організаціями, окремими громадянами, заключає договори, в тому числі трудові, видає доручення, видає накази та дає вказівки, обовязкові для всіх працівників Підприємства». Відповідно до ч. 1 ст. 113 Господарського кодексу України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. [PERSON] є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. З урахуванням зазначеної в договорах позики (п. 1.1) мети передачі коштів «для фінансування сільськогосподарського виробництва в Ширяївському районі Одеської області» та наявності в договорах позики, укладених від імені громадянина [PERSON], печатки [PERSON] підприємства «[PERSON]І.», суд приходить до висновку, що [PERSON], укладаючи вказані договори позики та проставляючи в них печатку належного йому [PERSON] підприємства «[PERSON]І.», не розділяв свої права та обовязки як фізичної особи, та як органа юридичної особи і, відповідно, діяв не лише як фізична особа, а і як засновник та директор (керівний орган) юридичної особи [PERSON] підприємства «[PERSON]І.» та своїми діями створював права та обовязки не лише для фізичної особи [PERSON], а і для юридичної особи - [PERSON] підприємства «[PERSON]І.». Таким чином відповідальність за невиконання обовязків за договором позики від 06.06.2011 року повинні нести як фізична особа [PERSON], так і юридична особа Приватне підприємство «[PERSON]І.». Суд вважає, що розпискою від 18.05.2013 року, відповідно до якої [PERSON] як директор та власник ПП «[PERSON]І.» заявив, що станом на 18.05.2013 року ПП «[PERSON]І.» є фінансовим та майновим поручителем по наступним боргам [PERSON]: [PERSON] 29\~160 грн. [PERSON], який на той момент також був єдиним засновником (власником) та директором ПП «[PERSON]І.» від імені підприємства підтвердив відповідальність підприємства по боргам, які були взяті ним на потреби підприємства. З тою ж метою було складено і перелік майна, яке є в наявності у ПП «[PERSON]І.» станом на 03.02.2013 року. Цей висновок суду узгоджується з поясненнями, які були надані в судовому засіданні позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] [PERSON] пояснив, що він особисто оглядав наявні у відповідача поля та сільгосптехніку, та просив відповідача не приймати важливих рішень стосовно розпорядження врожаєм та не підписувати ніяких паперів, оскільки того можуть обманути. [PERSON] пояснив, що борг він віддавав за рахунок врожаю, отриманого ПП «[PERSON]І.» від господарської діяльності по вирощуванню сільськогосподарської продукції. З наведених підстав суд не приймає до уваги доводи представників ПП «[PERSON]І.» стосовно того, що розписка від імені ПП «[PERSON]І.», датована 18.05.2013 року не є договором поруки, оскільки не є двосторонньою, та не містить суттєвих умов договору поруки. Суд також не приймає до уваги доводи представників ПП «[PERSON]І.» стосовно того, що станом на 18.05.2013 року [PERSON] не мав повноважень діяти від імені підприємства без згоди Ради Підприємства, оскільки 16.04.2013 року відступив і передав у повному обсязі належні йому права засновника та власника ПП «[PERSON]І.» [PERSON], про що зазначено у заяві, яка посвідчена нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], реєстровий номер 367, з огляду на те, що у дослідженій судом реєстраційній справі [PERSON] підприємства «[PERSON]І.» (код ЄДРПОУ 31728631) вказана заява [PERSON] відсутня, реєстраційних дій на підставі цієї заяви проведено не було. Відповідно до наявних в реєстраційній справі документів, підприємство було зареєстровано 29.11.2001 року, 01.09.2008 року Статут підприємства було зареєстровано у новій редакції, 12 липня 2013 року [PERSON] як єдиний засновник (власник) підприємства створив у підприємстві статутний фонд в розмірі 1000 грн., 22.07.2013 року ці зміни було зареєстровано реєстратором, 30.07.2013 року до складу засновників ПП «[PERSON]І.» було прийнято [PERSON] з долею 800 грн., що складає 80% Статутного фонду, та 01.08.2013 року ці зміни було зареєстровано. Оскільки відповідно до матеріалів реєстраційної справи до 01.08.2013 року [PERSON] був єдиним засновником ПП «[PERSON]І.», а будь-які зміни в статутних документах юридичної особи набувають чинності з моменту їх державної реєстрації, то станом на 18.05.2013 року лише [PERSON] мав повноваження діяти від імені підприємства, приймати будь-які рішення, укладати будь-які угоди та підписувати будь-які документи. На думку суду позиція відповідачів [PERSON] та [PERSON] підприємства «[PERSON]І.», кожен з яких не визнає позов та намагається перекласти відповідальність по боргам на іншого відповідача, повязана виключно з тим, що відповідач [PERSON] 30.07.2013 року відступив 80% свого підприємства [PERSON], а решту 20% передав йому у жовтні 2013 року. В подальшому [PERSON] відступив належні йому 100% статутного фонду приватного підприємства «[PERSON]І.» [PERSON] Таким чином на час розгляду справи [PERSON] вже не є засновником ПП «[PERSON]І.», а нові власники (засновники) ПП «[PERSON]І.» не бажають нести відповідальність по боргам, які виникли у підприємства до того моменту, коли воно було передано іншому власнику (засновнику). Відповідач [PERSON] у свою чергу не бажає одноособово нести відповідальність за грошові кошти, які за його твердженнями було витрачено на потреби підприємства. Доводи представників ПП «[PERSON]І.» стосовно того, що якщо гроші позичались для потреб підприємства, то підприємство повинно було оформити відповідні касові документи, та провести ці кошти по бухгалтерському обліку по суті є претензією не до позивача, а до відповідача [PERSON], оскільки саме він мав виконати ці дії від імені підприємства. Претензії нових власників підприємства до [PERSON] стосовно можливого утаювання дійсного фінансового становища підприємства не є предметом розгляду по справі. Суд не приймає до уваги твердження відповідача [PERSON] про те, що він фактично грошові кошти не отримував, а отримував матеріальні цінності, оскільки ніяких доказів цього [PERSON] суду не надав, а оспорювання договору позики показання свідків відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України не допускається. Твердження [PERSON] стосовно того, що його заставляли підписувати договори позики та писати розписки суд також не приймає до уваги, оскільки з часу, який зазначено в договорі позики 06.06.2011 року до моменту ухвалення судом рішення (майже пять років) [PERSON] з відповідними заявами до правоохоронних органів не звертався. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Статтею 1047 ЦК передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та доведеними і підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд погоджується з розрахунком сум річних, наведених в позовній заяві, але вважає, що суми сплаченого позивачем судового збору повинні бути стягнені з обох відповідачів. На підставі викладено,

Outcome: approved