Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.03.2016 у справі № 639/10743/14-ц розірваний договір про відступлення прав вимоги від 23.09.2014 та стягнуто на користь позивача з [PERSON] грошові кошти в сумі 9508505,20 грн. Вказане рішення залишено без змін ухвалами апеляційного суду Харківської області від 17.06.2016 та Вищого спеціалізованого суду України від 07.11.2016. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.03.2016 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження № 51725522, проте рішення й досі не виконане, тим самим [PERSON] прострочує виконання грошового зобовязання та безпідставно зберігає належні позивачеві кошти. Позивач просить стягнути з [PERSON] починаючи з дати набрання судовим рішенням законної сили, тобто з 17.06.2016, проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування чужими коштами 1306230,73 грн., інфляційні витрати в розмірі 1150529,12 грн., а також 3% річних, що складає 256338,88 грн. В суді представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначивши, що позиція [PERSON] ґрунтується на рішенні Жовтневого районного суду м. Харкові від 24.03.2016, яким розірвано договір про відступлення прав вимоги, укладений між сторонами 23.09.2014, та стягнуто з [PERSON] на користь позивача 9508505,20 грн., проте на теперішній час Комінтернівським районним судом м. Харкова розглядається позов [PERSON] про визнання даного договору недійсним. Крім того, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 1212-1214 ЦК України, просить стягнути з відповідача проценти за безпідставне збереження останнім грошей та одночасно 3% річних за прострочення виконання зобовязання відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, що свідчить про подвійне стягнення та не допускається. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02.03.2018 залишено без задоволення клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. 03.04.2018 у даній справі винесено ухвалу про залишення без задоволення клопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої експертизи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.03.2016, ухваленого у справі № 639/10743/14-ц, розірваний договір відступлення прав вимоги від 23.09.2014, укладений між [PERSON] та [PERSON] і з останнього стягнуто на користь позивача 9508505,20 грн. та судовий збір (а.с. 160-164). Вказане рішення суду залишено без змін як ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.06.2016, так і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.11.2016 (а.с. 165-173). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Визначена судом сума коштів, що має бути стягнута на користь позивача з відповідача, досі останнім не сплачена, доказів зворотного суду не надано. Частиною 1 ст. 8 ЦК України передбачено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). З погляду на викладене суд вважає за можливе застосувати до виниклих правовідносин норми зобовязального права. Так, згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За користування чужими грошовими коштами, як зазначено в ст. 536 ЦК України, боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики відповідно до облікової ставки Національного банку України. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача процентів відповідно до облікової ставки НБУ та 3% річних не є подвійним стягненням, так як в першому випадку йдеться про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, а в іншому про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобовязання. Виникла в наслідок невиконання судового рішення заборгованість складається, згідно розрахунку позивача, з процентів, розрахованих на рівні облікової ставки НБУ за користування зазначеними коштами за період з 18.06.2016 (день, наступний за днем набрання судовим рішенням законної сили) по 12.05.2017 (день, що передує дню подання позову) в сумі 1306230,73 грн., інфляційних витрат за вказаний період час, які складають 1150529,12 грн., а також 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання за цей же період часу, що складає 256338,88 грн. Вказаний розрахунок здійснений відповідно до умов закону та загальнодоступних статистичних даних, заперечень щодо його правильності відповідачем не заявлено, отже жодного сумніву у суду він не викликає. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Посилання представника відповідача на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 23.04.2014 не є підставою для відмови в задоволенні позову чи зменшення суми заборгованості. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved