Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання приватизації незаконною. Ухвалою суду було залучено до справи як співвідповідача [PERSON] акціонерне товариство «Кредитпромбанк», яке замінено на належного відповідача [PERSON] акціонерне товариство «ДельтаБанк» за заявою останнього. Також за заявою позивача відповідача [PERSON] міську раду замінено на належного відповідача виконавчий комітет [PERSON] міської ради. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить встановити факт постійного проживання, визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету в частині приватизації квартири, де він мешкає, визнати незаконним та скасувати\~\~свідоцтво про право власності на житло, визнати недійсним іпотечний договір. В позовній заяві зазначається, що відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] народився у м. Вінниця 13.05.1991 року, матірю [PERSON] являється [PERSON], батько [PERSON]. З моменту народження і по сьогодні позивач проживає разом із матірю [PERSON], тобто з травня 1991 року у вищевказаній квартирі. Мати, [PERSON] була зареєстрована та постійно проживає в даній квартирі з 03.02.1988 року. Позивач проживає в даній квартирі з моменту свого народження і по сьогодні та ніколи нікуди не виїжджав в іншому місці не проживав. Іншого нерухомого майна, де можна проживати, у позивача не має. Зазначена квартира є єдиним місцем проживання позивача. З батьком мати та дитина не проживали ніколи, оскільки мати в шлюбі з ним не перебувала, спільне господарство не вела, однією сімєю не проживали, мати та дитина (позивач) не спілкуються з батьком з моменту народження позивача. Відповідно до положень ст. 29 ЦК України, враховуючи, що мати позивача проживала та була зареєстрована в вищевказаній квартирі з 03.02.1988 року, то і місцем проживання, [PERSON] була квартира, що за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що з моменту свого народження та по день подання позову проживає у відповідній квартирі, тобто і на час видачі оскаржуваних рішення та свідоцтва. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.12.2004 року власниками квартири були визначені [PERSON] та [PERSON] Проте, під час приватизації не було враховувало позивача як члена сімї наймача квартири. Позивач зазначає, що проживав до чотирнадцяти років із матірю, а після чотирнадцяти, своїм волевиявленням визначив і подальше проживання із матірю, що підтверджується наданими доказами, тому фактично користувався відповідним житлом, як член сімї наймача квартири, а звідси випливає, що мав право на приватизацію квартири також. Тому, відповідачами мало було подано дані в заяві щодо приватизації квартири про проживання позивача дитини. Фактично, такими діями, щодо проведення незаконної приватизації без участі позивача, його позбавлено права на житло та право на приватизацію житла, що є незаконним. А тому, відповідне рішення та свідоцтво щодо приватизації вищевказаної квартири слід скасувати, з метою проведення нової приватизації квартири з урахуванням інтересів позивача. Також позивач вказує, що квартира, що є предметом спору по даній справі після отримання на неї оскаржуваного Свідоцтва про право власності на житло від 14.12.2004 року була передана в іпотеку, а саме, 19.06.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір №31.3ВН/42/І01/07-С посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] Вважає, що якщо свідоцтво на право власності на житло від 14.12.2004 року є незаконним та підлягає скасуванню, то відповідно відповідачі [PERSON], [PERSON] не мали права передавати дану квартиру в іпотеку, та як наслідок договір іпотеки є недійсним. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві , просили його задовольнити. Вказали, що ними не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивач довідався після досягнення 18 років, однак у випадку, якщо суд прийде до висновку про пропуск строку просили його поновити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі, суду пояснила, що позивач є її рідним сином, з яким вони постійно проживали за адресою: м. Вінниця, вул, Келецька, 99, кв. 68. Вказала, що його неправомірно не було включено до приватизації, чим порушено права сина. Представники відповідачів виконавчого комітету [PERSON] міської ради [PERSON] та Публічного акціонерного товариство «ДельтаБанк» [PERSON]Г.в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, просили відмовити в задоволенні позову в звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Просили також застосувати строк позовної даності як підставу для відмови в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином, надав суду заяву, відповідно до якої позов визнав повністю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача. Позивач [PERSON] постійно проживає в квартирі, що за адресою: [ADDRESS] з дитинства, а саме з свого народження. Товаришував разом з її сином. Разом ходили до школи. Позивач проживає у квартирі з мамою [PERSON] та її братом [PERSON] По сьогодні також позивач живе у даній квартирі. Суд критично оцінює довідку надану з сторони відповідача, а саме довідку з ЖЕК від 23.11.2004 року про те, що [PERSON] не був зареєстрований у квартирі за адресою [ADDRESS], оскільки дана довідка підтверджує відомості щодо прописаних осіб (реєстрація), а не всіх хто фактично проживає. Також, в даній довідці ЖЕК від 23.11.2004 року про склад сімї наймача вказано, [PERSON] у якості дружини. Однак, [PERSON] та [PERSON] не є чоловіком та дружиною, а є братом та сестрою. Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження від 11.06.1991 року [PERSON] народився у м. Вінниця 13.05.1991 року. Матірю [PERSON] являється [PERSON], батько [PERSON]. Відповідно до Свідоцтва про зміну імені від 06.01.2006 року прізвище «Жученко» було змінено на «Пилипенко». Мати [PERSON] відповідно до її паспорту зареєстрована в вищезазначеній квартирі з 03.02.1988 року. З пояснень позивача [PERSON] та [PERSON] вбачається, що з батьком [PERSON], мати [PERSON] та дитина [PERSON] не проживали ніколи, оскільки мати з батьком в шлюбі не перебувала, спільне господарство не вела, однією сімєю не проживали, мати та дитина (позивач) не спілкуються з батьком з моменту народження позивача. Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] (батько) відсутні відомості про наявність нерухомого майна за останнім. Згідно довідки ВАДР УДМС України у Вінницькій області №2/22450 [PERSON], [INFO], з 07.03.2003 року зареєстрований за адресою: [INFO]. В адресному листу прибуття громадянина [PERSON] відомості про наявність дитини відсутні. Відповідно до індивідуальної карти дитини [PERSON] [INFO], обліковується за адресою [ADDRESS]. Як вбачається з індивідуальної карти дитини позивач мав медичні процедури, починаючи з 1991 року і в подальшому. Відповідно до медичної карти амбулаторного хворого [PERSON], [INFO], обліковується за адресою [ADDRESS]. Згідно довідки № 2216 від 06.03.2014 року, виданої ЖЕК №12 [PERSON] (мати) була зареєстрована за адресою: [INFO] з 03.02.1988 року по 16.12.2011 року. Згідно акту складеного 03.01.2014 року ЖЕК №12, затвердженого юристом МКП ЖЕК №12, сусіди, а саме з квартир №67, 45, 48 того ж будинку підтверджуються, що [PERSON] проживає за адресою Келецька 99, кв.68 з дня народження. Відповідно до абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, право на житло і факт проживання у квартирі не повязані з фактом реєстрації місця проживання, що слідує з правової позиції, зробленої Верховним Судом України в постанові від 30\~січня 2013\~року в справі № 6-125цс12. Інших доказів стосовно того, що позивач на момент проведення приватизації проживав в іншому місці не надано. Відповідно до положень ст. 29 ЦК України, враховуючи, що мати позивача проживала та була зареєстрована у вищевказаній квартирі з 03.02.1988 року, то і місцем проживання, її сина, позивача [PERSON] була вищевказана квартира, тобто, адреса: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.1, 2 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач проживав у відповідній квартирі з моменту свого народження та по сьогодні, в т.ч. і на час видачі оскаржуваних рішення та свідоцтва 14.12.2004 року. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 14.12.2004 року №2530 вирішено, що квартира за адресою: [ADDRESS], загальною площею 63,4 кв.м., при нормі 52,0 кв.м., передається у приватну власність [PERSON], склад сімї 2 особи в т.ч. дружина. (п.1.141 Рішення). 14.12.2004 року виконкомом [PERSON] міської ради на підставі рішення виконкому від 14.12.2004 року №2530 було видано Свідоцтво про право власності на житло, в якому встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності гр. [PERSON] та [PERSON] по ? частки. Таким чином, власниками вищезазначеної квартири стали [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України - до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Відповідно до ч. 1 ст. 6 СК України - правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Враховуючи, що позивач проживав до чотирнадцяти років із матірю, а після чотирнадцяти, своїм волевиявленням визначив і подальше проживання із матірю, що підтверджується наданими доказами, тому фактично користувався відповідним житлом, як член сімї наймача квартири, а звідси випливає, що мав право на приватизацію квартири в розмірі 1/3 частки. Як встановлено судом, позивач [PERSON] проживав у вищезазначеній квартирі на час приватизації, тому його мало б бути залучено до приватизації, як члена сімї наймача квартири, чого відповідачами [PERSON] та [PERSON] зроблено не було. Таким чином, діями відповідачів порушено права позивача на приватизацію квартири в розмірі 1/3 частки квартири, тобто фактично право власності на 1/3 квартири. Відповідно до п. 19 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. Відповідно до п. 21 Положення у довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Оскільки приватизація квартири, що за адресою [ADDRESS] була проведена в порушення ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» без участі позивача, який\~\~з 1991 року постійно мешкає в даній квартирі, тому рішення №2530 від 14.12.2004 року в частині приватизації даної квартири, а також свідоцтво про право власності на житло від 14.12.2004 року, яке видане на підставі вказаного рішення - є незаконними та підлягають скасуванню. При ухваленні даного рішення суд також застосовує правові позиції Верховного суду України, викладені в постанові від 30\~січня 2013\~року в справі №6-125 цс 12, від 01.07.2015 року в справі 6-396 цс 15. Стосовно посилання відповідача ПАТ «Дельтабанк» на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року по справі №6-37480св14 та те, що даним судом встановлені певні обставини, які є обовязковими для застосування, то суд не може її прийняти до уваги з наступних підстав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України - під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 24.12.2014 року, на що також посилається і відповідач, суд вищої інстанції зазначає, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не набув права користування спірною квартирою, оскільки ніколи не проживав\~\~ у ній і\~\~не був там зареєстрований, а відтак згода органу опіки і піклування на укладення оскаржуваного договору іпотеки не вимагалася. Однак, відповідно до рішення апеляційного суду Вінницької області від 29.08.2014 року, останній в рішенні вказує, що довідка форми № 3 про склад сімї та реєстрації, що видана ЖЕК №10 м. Вінниці, 22.05.2007 року за №179, свідчить про відсутність відомостей про реєстрацію на час укладення договору іпотеки будь-яких неповнолітніх дітей. Тобто, як вбачається апеляційний суд не робив висновок про те що позивач ніколи не проживав в квартирі, а лише робить висновок, що він не був там зареєстрований на час укладення спірного договору іпотеки, тобто на 19.06.2007 року, а тому не мав права користування квартирою. Однак, право на житло і факт проживання у квартирі не повязані з фактом реєстрації місця проживання, що слідує з правових позицій зроблених Верховним Судом України в постановах від 30\~січня 2013\~року в справі № 6-125цс12, від 01.07.2015 року в справі 6-396 цс 15. Тим більше, слід звернути увагу, що в іншій справі на яку посилається відповідач, предметом спору було визнання договору іпотеки недійсним саме на момент його укладення, тобто станом на 19.06.2007 року, тобто судами встановлювались обставини щодо проживання та користування квартирою [PERSON] саме на 19.06.2007 року. Проте, в даній справі встановлюється факт проживання позивача в період з 13.05.1991 року по 14.12.2004 року, тобто до укладення договору іпотеки. А тому встановлення у іншій справі обставин за інший часовий проміжок, не може братись до уваги в даній справі. Окрім того, судом встановлено, що 19.06.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір №31.3ВН/42/І01/07-С посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1374. Предметом іпотеки по даному договору є: квартира [ADDRESS], що належить відповідачам [PERSON], [PERSON] на праві спільної власності на підставі Свідоцтва на право власності на житло від 14.12.2004 року, виданого виконавчим комітетом [PERSON] міської ради на підставі рішення №2530 від 14.12.2004 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 05.01.2005 року в реєстрову книгу №642 за №585/68499. Відповідно до Договору іпотеки, останній забезпечує вимоги іпотекодержателя, що походять з кредитного договору №31.3ВН/42/07-С від 19.06.2007, зокрема щодо сплати кредиту в сумі 60000 доларів США, процентів в розмірі 13,55 % річних, який укладено між відповідачами [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого на даний час є ПАТ «Дельтабанк». Таким чином, якщо свідоцтво на право власності на житло від 14.12.2004 року та відповідне рішення виконкому від 14.12.2004 року є незаконними та підлягають скасуванню, то відповідно відповідачі [PERSON], [PERSON] не мають права передавати дану квартиру в іпотеку, оскільки не є власниками даної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна, зокрема, за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Відповідно до ч. 1\~ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір іпотеки від 19.06.2007 року укладений між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельтабанк», та [PERSON], [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1374 є недійсним. Разом з тим, суд не приймає до уваги заяву представників відповідачів щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до\~\~ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк,\~\~у\~\~межах\~\~якого\~\~особа\~\~може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у\~\~три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня,\~\~коли особа довідалася\~\~або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак відповідачем не надано доказів того, коли саме позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права. Посилання, відповідачем на необхідність застосування ч. 4 ст. 261 ЦК України суд вважає безпідставним виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2\~ст. 6 СК України\~малолітньою вважається дитина до досягнення нею 14 років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від 14 до 18 років. Відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. На момент приватизації спірної квартири позивачу не виповнилось 14 років, тобто, він був малолітнім, а не неповнолітнім і положення ч. 4\~ст. 261 ЦК України\~застосоване до спірних правовідносин бути не може. Однак позивач [PERSON] самостійно звернувся до суду за захистом своїх прав вже в повнолітньому віці. Порушення його права триває і по сьогодні, оскільки останній позбавлений права власності на 1/3 квартири. Також відповідачем не надано доказів того, коли та в який момент [PERSON] перебуваючи у статусі неповнолітньої особи, довідався або міг довідатись про своє порушене право, оскільки для вирішення питання про пропуск строку позовної давності необхідна наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто обізнаність особи про своє порушене право. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. На підставі вищевикладеного суд прийшов до висновку про задоволення позову. Оскільки представник позивача в судовому засіданні не наполягав на стягненні судового збору, суд вважає за можливе залишити судовий збір без відшкодування. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved