Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], де просив суд винести рішення, яким визначити розмір часток співвласників квартири [ADDRESS] В.М., [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 1/3 частки кожному; встановити порядок користування квартирою № 101 в будинку 19 по вулиці Генерала Манагарова в м. Кременчуці, виділивши в користування [PERSON] кімнату № 3, площею 11,5 кв.м.; [PERSON] і [PERSON] - кімнату № 2, площею 16,7 кв.м., при цьому коридор «1», кухню «4», вбиральню «5» та ванну кімнату «6» загальною площею 21,1 кв.м. залишити у спільному користуванні співвласників; усунути перешкоди з боку відповідачів в користуванні квартирою шляхом вселення його у вищевказані приміщення та передачі йому комплекту ключів від вхідних дверей. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що у 1998 році ним, його колишньою дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] була приватизована квартира [ADDRESS]. Шлюб з відповідачкою розірваний у 1996 році. Після розірвання шлюбу він проживав у квартирі та користувався нею, але в січні 2015 року відповідач [PERSON] забрала документи на квартиру, змінила замки на вхідних дверях, чим створила йому перешкоди у користуванні власністю та виселила його. З цього приводу він звертався до правоохоронних органів на що отримав повідомлення з пропозицією звернутися до суду. Оскільки спір на даний час не вирішено в добровільному порядку, досягти домовленості щодо користування квартирою не вдалося, він вимушений звернутися до суду. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 24.12.2015 року позовна заява в частині зобов»язання відповідачів передати [PERSON] комплект ключів від вхідних дверей за заявою позивача залишена без розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позові, просили визначити рівні частки кожного із співвласників квартири, встановити порядок користування спільним нерухомим майном відповідно до варіанту, запропонованого у висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 03.08.2015 року, та усунути перешкоди позивачеві у користуванні власністю шляхом вселення. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог [PERSON] не визнали, вказали, що позов є передчасним, відповідачі будь-яких перешкод у користуванні власністю позивачу не чинять, його речі постійно перебувають там, де він їх залишив, вони його не виселяли. Відповідачі вхідних замків не міняли, але комплект ключів був переданий позивачеві ще до подачі [PERSON] позову до суду. Оскільки відповідачі є жінками і їм страшно залишати вночі двері незамкненими, вони дійсно на ніч закривають двері на замок, який технічно запирається з середини приміщення. Хоча позивач дійсно часто приходить вночі, але він має можливість їм зателефонувати та сказати, щоб йому відчинили двері. Випадків, коли б вони йому відмовили вночі відкрити квартиру не було. Запропонований позивачем порядок користування квартирою вважають неприйнятним, оскільки наданий ним висновок експертизи не можна вважати доказом у справі, він не враховує, що співвласників квартири троє, а кімнат лише дві, запропонований варіант порушує їх права як власників ще і тому, що їх частка у майні зменшується. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також позовних вимог [PERSON] не визнала з аналогічних підстав. Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ст.ст.\~316,\~317 ЦПК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1\~статті 321 ЦК України\~передбачено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Як встановлено судом [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.01.1998 року, яке досліджувалося в судовому засіданні, на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Право власності належним чином зареєстроване в Кременчуцькому бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 599. Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідачі в судовому засіданні, не оспорюючи рівності часток у праві спільної сумісної власності, вважали вимоги позивача передчасними та заперечували проти їх задоволення. Разом з цим суд приходить до висновку, що поділ майна, яке перебуває у спільній сумісній власності є правом кожного співвласника, в тому числі і позивача, тому приходить до висновку, що вимоги [PERSON] в частині визнання за кожним із співвласників квартири рівної частки, а саме 1/3 частки, є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому суд вважає, що позивачем помилково визначено правовою підставою поділу майна, що є у спільній сумісній власності, ст..370 ЦК України, оскільки вказаною статтею регулюється виділ у натурі частки із майна. Відповідно до\~ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та у користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. В судовому засіданні встановлено і не заперечувалося учасниками процесу, що позивач та відповідачі не досягли згоди у визначенні порядку користування спірною квартирою. Як вбачається з матеріалів справи, письмовий договір з приводу порядку користування спірною квартирою між сторонами не укладався. При цьому, як встановлено судом, між відповідачами [PERSON] та [PERSON] відсутній спір щодо користування майном. Жоден із співвласників не висловив згоди на присудження грошової компенсації за його частку. Згідно технічного паспорту квартира [ADDRESS] складається з двох жилих кімнат № 3, площею 11,5 кв.м., та № 2, площею 16,7 кв.м., а також з коридору «1», кухні «4», вбиральні «5» та ванної кімнати «6» загальною площею 21,1 кв.м. Відповідно до наданого позивачем висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 03.08.2015 року, запропонований один можливий порядок користування приміщеннями між співвласниками квартири [ADDRESS] : коридор «1», кухню «4», вбиральню «5» та ванну кімнату «6» загальною площею 21,1 кв.м. слід залишити в спільному користуванні співвласників (на плані зафарбовано червоним кольором), при цьому на кожного із співвласників припадає по 7,03 м.кв приміщень спільного користування; виділити в користування співвласнику [PERSON] на 1/3 частину квартири житлову кімнату № 3, площею 11,5 кв.м.; [PERSON] і [PERSON] на 2/3 частини квартири - кімнату № 2, площею 16,7 кв.м. Всього [PERSON] виділяється в користування приміщень площею 18,53 м.кв., що на 1,76 м.кв. більше, ніж йому належить на його 1/3 ідеальну частку квартири, відповідачам площею 31,77 м.кв., що на 1,76 м.кв. менше, ніж їм належить на їх 2/3 ідеальних частини квартири. Відповідно до\~статті 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи з засад цивільного судочинства та враховуючи. що жоден доказ не має наперед встановленого значення для суду, наданий позивачем висновок, який не спростований відповідачами, суд розцінює як належний та допустимий письмовий доказ. Суд сприяв всебічному і повному з»ясуванню обставин справи та роз»яснював особам, які брали участь у справі їх права та обов»язки, в тому числі право клопотати про проведення експертизи, яким сторони не скористалися, а також попереджав про наслідки не вчинення таких процесуальних дій. При цьому судом враховано, що відповідачами будь-якого варіанту встановлення порядку користування квартирою не запропоновано, між [PERSON] та [PERSON] відсутній спір щодо користування майном, вони є однієї статі та є кровними родичами, а саме, матір»ю та донькою, на підтвердження чого ні ними, ні позивачем письмових доказів не подавалося, хоча судом роз»яснювався обов»язок надати всі наявні у сторін докази та наслідки їх неподання, проте вказаний факт визнається всіма учасниками процесу, в тому числі і письмово відповідачем [PERSON] в відповіді на зустрічну заяву-пропозицію позивача. Також судом враховується, що шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірвано, що підтверджується відміткою у паспорті позивача, тобто вони не є однією сім»єю. При запропонованому позивачем варіанті користування квартирою норма житлової площі на одну особу не порушується, доступ до кімнат є окремим, розмір площі, що виділяється позивачеві в користування на 1,76 м.кв. більше, а у відповідачів на 1,76 м.кв. менше, ніж їм належить на їх ідеальну частку квартири, що є допустимим, вказані обставити також підтверджені показами спеціаліста [PERSON], що залучався до участі в справі. Судом не беруться до уваги як належні заперечення представника відповідача щодо того, що дослідження є помилковим, так як проведено без огляду самої квартири на підставі технічних документів, оскільки в судовому засіданні спеціаліст [PERSON] вказав, що експертний висновок у разі огляду квартири не змінився б. При цьому сторони не заперечували, що технічні характеристики квартири відповідають даним, внесеним у технічний паспорт, переобладнань приміщень не проводилося. Суд зазначає, що встановлення порядку користування квартирою не позбавляє власників права власності на належну їм частку у спільній власності, різниця між ідеальною часткою та фактично виділеною в користування площею (1,76 м.кв.) є допустимою. За відсутності згоди сторін щодо порядку користування майном, такий порядок встановлюється судом у спосіб, визначений письмовим доказом, що надавався позивачем, тому вимоги [PERSON] в частині встановлення порядку користування майном підлягають задоволенню. Згідно з вимогами\~ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд вважає, що [PERSON] та його представником у суді не доведено факту спричинення перешкод позивачеві у користуванні належним йому майном, оскільки сам позивач не заперечував, що у квартирі перебувають його речі та він має постійний доступ до вказаного нерухомого майна, крім випадків, коли повертається додому вночі. При цьому [PERSON] не заперечував, що замок технічно закривається зсередини без доступу зовні і він має змогу вночі зателефонувати відповідачам, які закривають двері на замок з мотивів безпеки, щоб йому відчинили двері. Позивачем також не надано доказів того, що відповідачі його виселили з квартири в примусовому порядку, наявність одного його звернення до правоохоронних органів з заявою про заволодіння відповідачкою [PERSON] документами на квартиру не підтверджує створення відповідачами перешкод у користуванні власністю. З цих підстав суд прийшов до висновку, що в задоволенні вимог про усунення перешкод шляхом вселення [PERSON] слід відмовити.

Outcome: partial