Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з Міністерства оборони України суму моральної шкоди в розмірі 100\~000 грн. 00 коп. Позов обґрунтований тим, що з 29.04.1986 року по 12.11.1987 року він проходив військову службу у Демократичній республіці Афганістан та приймав участь у бойових діях у складі військової частини [NUMBER] . У 1986 році при виконанні військового обов`язку він отримав вогнепальні осколкові поранення голови, спини, контузію головного мозку, що підтверджено медичними висновками. Через отримані поранення він був змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди. В результаті отриманих травм у нього розвинулись захворювання, наслідки яких турбують його і сьогодні, а саме щоденні головні болі, запаморочення, похитування при ходінні, погіршення пам`яті, зниження слуху, порушення сну, нудоту, загальний озноб, різку безпричинну слабкість, оніміння язика, губ, кінцівок, постійне погіршення працездатності. У зв`язку з травмою, отриманою під час захисту Вітчизни, який він здійснював за призовом, а не за контрактом, у нього порушився нормальний життєвий стан, позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні функції, звички та бажання, що пов`язано з наслідками хвороб, він не має можливості працювати, оскільки не може без сторонньої допомоги пересуватись на велику відстань, не може матеріально забезпечити свою родину. Позивач змушений витрачати багато коштів на ліки, оскільки у видачі безкоштовних ліків йому відмовляють. За результатами медичних оглядів йому була встановлена третя група інвалідності, яка безпосередньо пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Також позивач має статус інвалід війни. Вважає, що держава Україна, як правонаступник УССР, в особі уповноваженого органу Міністерства оборони України, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України, зобов`язана відшкодувати йому моральну шкоду, в розмірі 100\~000 грн., виходячи з тривалості та глибини душевних страждань та чисельністю негативних наслідків від отриманих поранень. Ухвалою суду від 15.06.2017 року в якості\~ співвідповідача залучено Державну казначейську службу України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи наявне заперечення, згідно якого не погоджуються з позовними вимогами позивача, мотивуючи тим, що позивач не надав суду документальних доказів моральних страждань. Також позивачем не доведений факт дії або бездіяльності Міністерства оборони України, в отриманих позивачем травмах жодної вини або будь-яких протиправних дій з боку Міністерства оборони України немає, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Вислухавши пояснення представника позивача та оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 29 квітня 1986 року по 12 листопада 1987 року проходив строкову військову службу у військовій частині № [NUMBER] у Демократичній Республіці Афганістан. Згідно довідки Приазовського районного військового комісаріату від 09.12.2015 року /а.с 13/ [PERSON] дійсно приймав є участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан в період з 29.04.1986 року по 12.11.1987 року. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 27.05.2014 року, [PERSON] має третю групу інвалідності і пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни-інвалідів війни /а.с. 12/. Як свідчить Витяг з протоколу № 926 від 02.04.2014 року Центральної військово-лікарської комісії МО України /а.с. 14/, вогнепальні осколкові поранення голови, спини (контузія головного мозку-1986 р), наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що в подальшому призвело до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., прогресуючий кризовий перебіг, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебро-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю, після травматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією ІІІ ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом. ГХ ІІ ст.., артеріальної гіпертензії ІІ, високого кардіоваскулярного ризику, гіпертрофії лівого шлуночка. Гіпертоно-атеросклеротичної ангіопатії сітківки обох очей, остеохондрозу поперекового відділу хребта, люмбалгії, в тадії нестійкої ремісії, з помірним больовим синдромом, - пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Наведеними доказами суд вважає доведеним факт заподіяння шкоди здоров`ю позивача, що сталось під час проходження ним військової служби і причинно пов`язано з виконанням військового обов`язку. Статтею 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 4 Конституції Української РСР, яка діяла на час проходження позивачем служби і отримання поранення, було передбачено, що радянська держава, всі її органи діють на основі Соціалістичної законності, забезпечують охорону правопорядку, інтересів суспільства, прав і свобод громадян. З метою виконання загального військового обов`язку, позивача від імені держави УРСР було направлено на проходження строкової військової служби в країну, де велись бойові дії. На переконання суду, покладаючи на позивача виконання військового обов`язку, і беручи його під свою юрисдикцію на час проходження служби, держава водночас була зобов`язана забезпечити йому безпечні умови проходження строкової військової служби, проте зазначений обов`язок державою не був виконаний, фактично позивач під час проходження служби не за власним бажанням приймав участь у бойових діях, що водночас призвело до порушення права позивача на здоров`я. Відповідно до Закону України «Про правонаступництво», Україна є правонаступником Української РСР.\~\~\~ Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ст.ст.23, 1167ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1173 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК та в Постанові Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Так під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема, під немайновою шкодою, завданою юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (п. 3). Судом встановлено, що позивачу встановлена 3 група інвалідності і яка є наслідком поранення, контузії отриманих внаслідок виконання військового обов`язку при перебуванні у державі, де велись бойові дії, у період дії нормативно правових актів, що регулюють правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. А відповідно до ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до роз`яснень, які викладено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру і обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат і з урахуванням інших обставин, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На переконання суду, є доведеним факт завдання позивачу моральної шкоди, що кореспондується з правом на її відшкодування за рахунок держави. Згідно ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції. Статтею 3 Закону України «Про Збройні сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України. Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Зазначений висновок міститься у правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, який згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для судів. З урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачем вимога обґрунтована і підлягає задоволенню. Позивач у зв`язку з отриманням травм та поранень став хворою людиною, можливості якої обмежені, відтак, за висновками суду, позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням його здоров`я та встановленням інвалідності відповідної групи. Водночас, суд не може погодитися з розміром моральної шкоди, визначеним у позовній заяві. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу, суд також керується вимогами ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, та враховує характер та обсяг фізичних та душевних страждань, які зазнав позивач, важкість вимушених змін в житті позивача, характеру додаткових зусиль для організації його життя та побуту, та, виходячи з засад розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з абзацом 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 Цивільного процесуального кодексу України про належність та допустимість доказів. Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Відповідно до ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Виходячи з наведених норм процесуального законодавства, суд критично оцінює посилання представника відповідача на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність вини з боку Міністерства оборони України у заподіянні шкоди здоров`ю позивача у зв`язку з таким. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України № 875 від 21.03.1991 року «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно з пунктом 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків. У відповідності до пунктів 12, 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання). Таким чином, виключно медико-соціальною експертною комісією встановлюється причина і час настання інвалідності. Так, висновками МСЕК, які не оспорювалися у встановленому законом порядку, встановлено, що позивач є інвалідом третьої групи та причиною цього є захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби в державах, де велися бойові дії /а.с 16, 17/, що додатково підтверджено витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 926 від 02.04.2014 року та висновком спеціаліста № 605/ж від 01.04.2014 року, які також не оскаржені та не визнані недійсними. Будь-яких клопотань щодо проведення інших експертних досліджень для спростування причинно-наслідкового зв`язку отриманих позивачем травм та поранень при виконанні ним обов`язків військової служби з його станом здоров`я на теперішній час, з боку представників відповідача не надходило. Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з Міністерства оборони України на користь держави слід стягнути 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 копійок).

Outcome: partial