Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому вказав, що 01 березня 2009 року надав відповідачам позику у сумі 120000 гривень, про що свідчить розписка [PERSON] В зв'язку з тим, що відповідачі розірвали шлюб, вирішують питання про розподіл спільного майна подружжя та не дійшли згоди хто віддаватиме борг, просить стягнути з відповідачів солідарно на свою користь борг у сумі 120000 гривень, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1200 гривень та витрати за надання юридичної допомоги у сумі 5000 гривень. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним, в якому зазначила, що про отримання грошей її чоловіком у сумі 120000 гривень по розписці від 01 березня 2009 року їй нічого не було відомо. Вважає, що цей договір укладено за попередньою домовленістю між батьком та сином без фактичної передачі грошей, без її згоди як дружини, що суперечить ст.65 СК України та свідчить про його недійсність. Просить суд визнати недійсним договір позики, укладений 01 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 120000 гривень. Позови об'єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник первісний позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, зустрічний позов не визнали. [PERSON] суду пояснив, що позику в сумі 120000 гривень він надав подружжю [PERSON] для розвитку господарства, щоб останні купили собі земельну ділянку, облаштували її та вирощували виноград. Позику передав в себе вдома у приміщенні кухні та дана позика знаходилась у його будинку у кімнаті сина [PERSON], який по мірі потреби брав гроші. На даний час [PERSON] розлучився з [PERSON] та у судовому порядку ділять спільне майно, а тому з метою повернути борг, який вони добровільно не повертають звернувся до суду з зазначеним позовом. Зустрічний позов не визнає, оскільки позику передавав у присутності [PERSON], яка не заперечувала проти отримання позики, а коли настав час повертати позику почала заперечувати. Просить первісний позов задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] первісний позов визнав повністю, зустрічний позов не визнає, оскільки колишня дружина [PERSON] знала про позику та усно давала свою згоду на неї, гроші витрачені були на потреби сім'ї, просить у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, на задоволенні зустрічного позову наполягали. [PERSON] пояснила, що згоди на укладення договору позики вона не надавала, договір позики укладений між батьком та сином не в інтересах сім'ї, майно, одержане за договором позики є об'єктом права приватної власності [PERSON] та він є одноособовим боржником за зобов'язаннями, що виникають із договору позики. Оскільки вона згоди на укладання договору не надавала, про позику їй відомо не було, грошових коштів вона не бачила та не витрачала їх, вважає, що договір позики є недійсним. Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що [PERSON] 01 березня 2009 року уклав договір позики з відповідачем [PERSON], відповідно до якого останній отримав позику в сумі 120000 гривень на потреби сім'ї (придбання землі, влаштування шпалери та крапельного зрошення, посадки винограду), яку зобов'язувався повернути через чотири роки, але не пізніше кінця 2013 року, про що [PERSON] особисто написав розписку (а.с.6). Пред'явлення позивачем [PERSON] позову до суду є вимогою про повернення боргу. І з часу пред'явлення позову - з 10.07.2013 року до теперішнього часу борг у повному обсязі не повернуто. Наявність у [PERSON] розписки свідчить про неповернення відповідачем позики. Однак згідно розписок від 10 квітня 2014 року та від 15 травня 2014 року [PERSON] повернув [PERSON] частину боргу у сумі 18000 гривень (а.с.133,134). Судом встановлено, що позичальник [PERSON] на час укладення договору позики знаходився у зареєстрованому шлюбі у період з 18.11.2006 року по 29.06.2013 року з [PERSON] Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, надати суду докази, якими вона обгрунтовує свої вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Звертаючись до суду з вимогою про солідарне стягнення коштів, в тому числі і з відповідача [PERSON], позивач [PERSON] не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин, з якими він пов'язує свої вимоги. У відповідності до вимог ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. В судовому засіданні позивач [PERSON] не довів, і судом не встановлено, що 01 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики в інтересах сім'ї [PERSON] та [PERSON] і те, що одержані за договором грошові кошти, використані на потреби сім'ї, оскільки належних та допустимих доказів [PERSON] на підтвердження зазначеного суду не надав. Суду не надано доказів, що усі 120000 гривень, які отримав [PERSON] за роспискою, були витрачені на потреби його сім'ї. Сам по собі текст розписки від 01 березня 2009 року про те, що грошові кошти взяті на потреби сім'ї, не може бути підтвердженням того, що договір позики укладений в інтересах сім'ї [PERSON], і що одержані за договором грошові кошти використані на потреби сім'ї. Із наданої позивачем копії довідки (а.с.135) вбачається, що [PERSON] 06.04.2009 року придбав кіл, тому вона не може бути доказом витрачання грошових коштів за позикою в інтересах сім'ї [PERSON]. Суд вважає, що [PERSON] - позичальник є одноособовим власником отриманого по договору позики майна і це майно вважається об'єктом права приватної власності [PERSON] та він є одноособовим боржником за зобов'язанням, яке виникає з цього договору. Судові витрати позивача [PERSON] складають 1200 гривень - оплата судового збору (а.1), 5000 гривень - витрати на правову допомогу (а.с.10-12). Таким чином з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 102000 гривень боргу за позикою від 01 березня 2009 року, 1200 гривень в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору та 5000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Отже, первісний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню частково. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики необхідно відмовити, оскільки вони є необґрунтованими. Разом з тим суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову щодо визнання укладеного договору позики недійсним. Заявляючи зустрічну позовну вимогу про визнання недійсним укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору позики, відповідач посилався на вимоги ст.65 СК України, а саме, що вона, як дружина не надавала своєї згоди на укладення зазначеного договору, яка повинна бути надана письмово. Однак, як вбачається зі змісту ст.65 СК України, зазначена норма закону регламентує «Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до вимог ч. 1, 2 зазначеної статті - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Оскільки оскаржуваний відповідачем договір позики не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, а фактично є правочином за яким набувається майно, згода другого подружжя на укладення такого правочину, на підставі вимог ст.65 СК України не потрібна. Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору позики недійсним. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З зазначеного вище вбачається, що не підлягають відшкодуванню судові витрати [PERSON]

Outcome: partial