Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 29 серпня 2015 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Шлюбні відносини між сторонами не склалися та через постійні сварки були припинені з вересня 2015 року, спільне господарство не ведеться. Від шлюбу дітей не мають. Просить позов задовольнити повністю. [PERSON] (далі відповідач-позивач) 11 липня 2016 року звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] (далі позивач-відповідач) про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подання цієї позовної заяви і до народження дитини, але не менш ніж 30% від прожиткового мінімуму. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з травня 2016 року сторони розірвали стосунки і стали проживати окремо. В жовтні 2015 року вони разом їздили до батьків позивача-відповідача в Росію, в листопаді їздили на похорони батька позивача-відповідача. До середини грудня 2015 року сторони постійно мешкали в квартирі № 62 в будинку № 43 по вул. 1-а Залізнична в м. Бахмут, а потім знаходились там разом 2-3 рази на тиждень. Відповідач-позивач вважає, що їх стосунки припинились в травні 2016 року, так як саме з цього часу позивач-відповідач почав проживати з іншою жінкою. У звязку з тим, що під час вагітності відповідач-позивач дізналася, що її чоловік став проживати з іншою жінкою, вона потрапила до лікарні, так як була загроза викидню. У звязку з тим, що відповіда-позивач перенесла нервовий зрив, вагітність на великій стадії могла перерватися, а також те, що позивач-відповідач не визнає дитини, вона вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права, враховуючи також і ту обставину, що позивач-відповідач має можливість допомагати їй матеріального до народження дитини. В судовому засіданні позивач-відповідач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та розірвати шлюб, укладений сторонами 29 серпня 2015 року, оскільки з вересня 2015 року їх шлюбні відносини припинилися через невдоволення дружиною його зайнятістю на роботі та постійними затримками на роботі. Крім того, зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі, оскільки має сумніви, що вона вагітна від нього, оскільки вони тривалий час не підтримують стосунки, просив у задоволенні зустрічної позовної зави відмовити. Відповідач-позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила стягнути з позивача-відповідача аліменти на її утримання до народження дитини, проти задоволення первісного позову про розірвання шлюбу заперечувала, оскільки бажає зберегти сімю, в якій незабаром народиться спільна дитина подружжя. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні заяви, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що первісна позовна заява не підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно ст. 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Як було встановлено судом і таке підтверджується матеріалами справи, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON], з 29 серпня 2015 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-НО № 434464 (а.с. 6). Згідно зі ст. 120 Сімейного кодексу України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу не можу бути предявлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. Згідно копії довідки № 733 від 29 червня 2016 року, виданої лікарем КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня», [PERSON], [INFO], з 22 квітня 2016 року по 29 червня 2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні в гінекологічному відділенні Бахмутської центральної районної лікарні з діагнозом: Вагітність II 22-23 тижня (збережена), загроза пізнього аборту, низька плацентація (а.с. 45). Таким чином, судом встановлено, що на час звернення позивача-відповідача з позовною заявою про розірвання шлюбу та розгляду справи у суді його дружина, яка є відповідачем-позивачем по справі, є вагітною, що підтверджується вищевказаною довідкою, тому у задоволенні первісної позовної заяви про розірвання шлюбу слід відмовити. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, позивачем-відповідачем не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів щодо підтвердження його пояснень з приводу заявлених позовних вимог та невизнання зустрічної позовної заяви. При цьому, суд не приймає доводи позивача-відповідача, що він має сумніви у своєму батьківстві, оскільки доказів на підтвердження цих доводів ним суду не надано, крім того, відповідно до ч. 3 ст. 110 Сімейного кодексу України, чоловік, дружина мають право предявити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. Проте, таких даних суду сторонами не було надано. Відповідно до частин 1 та 4 статті 84 Сімейного кодексу України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. В судовому засіданні позивач-відповідач пояснив суду, що він є приватним підприємцем, з чого суд робить висновок про те, що він має можливість надавати відповідачу-позивачу матеріальну допомогу на її утримання. При цьому відповідач-позивач зазначила, що вона не працює, наразі у звязку з вагітністю, через яку вона тривалий час провела у лікарні, не може самостійно забезпечити себе матеріально. Виходячи з вищевикладеного та із загальних засад справедливості цивільного судочинства, суд враховуючи матеріальне становище сторін, те що [PERSON] вагітна та тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні у звязку з вагітністю, а також суд враховує ті обставини що відповідач може виплачувати аліменти на утримання дружини під час вагітності у розмірі 1/6 частини, а не у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 11 липня 2016 року, тобто позов задовольнити частково. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд, відповідно до ч. 5 ст. 110 Сімейного кодексу України, вважає за необхідне зазначити, що аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. При розгляді даної справи про стягнення аліментів суд, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснив сторонам їх відповідальність за прострочення сплати аліментів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з позивача-відповідача судовий збір в розмірі 551,20 грн. на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial