Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

[PERSON]\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~[PERSON]\~про стягнення\~заборгованості за\~договором позики\~в сумі\~3000\~Євро,процентів за користування позикою в розмірі 1975,03 Євро, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 283,06 Євро, усього 5258,09 Євро. В обґрунтування позову вказано, що 11.12.2016 року померла [PERSON], і після її смерті відкрилась спадщина, у звязку з чим позивач звернувся з заявою про її прийняття до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], за тих обставин, що він є сином померлої та спадкоємцем першої черги за законом. В подальшому було видано свідоцтво про право на спадщину. Відразу ж після смерті матері, було виявлено в документах спадкодавця договір позики, у вигляді боргової розписки де зазначалося, що 30 жовтня 2013 року відповідач [PERSON] під розписку позичила у [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000 ЄВРО, які зобовязувалась повернути до 30 жовтня 2014 року. Позивач вважає, що у зв'язку зі смертю [PERSON], до нього як спадкоємця за законом перейшли всі права та обов'язки, як кредитора за борговою розпискою. 05.11.2017 року на адресу відповідача було направлено лист вимогу, де запропоновано повернути борг до 10 грудня 2017 року в добровільному порядку та зазначено, що у іншому випадку буде вимушений звернутися до суду, але жодної відповіді від [PERSON] не отримав. Оскільки між [PERSON] та відповідачем при укладенні договору не було передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами, їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентної позики, то він, як спадкоємець, має право на одержання процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що підлягають сплаті щомісяця до дня повернення позики у розмірі 1975,03 ЄВРО, за період з 30.10.2013 року до 22.12.2017 року. Також, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання становить 283,06 ЄВРО за період з 31.10.2013 року до 22.12.2017 року. Вважає, що відповідач, за неналежне виконання своїх зобовязань згідно договору позики повинен сплатити суму позики у розмірі 3000 ЄВРО, проценти за користування позикою, у розмірі 1975,03 ЄВРО, та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 283,06 ЄВРО, а разом 5258,09 ЄВРО, і сплачені судові витрати. Ухвалою Хортицького\~районного суду\~м.\~Запоріжжя від\~23.01.2018\~року відкрито\~провадження по\~справі,\~та встановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. До суду 13.02.2018 року надійшов відзив на позовну заяву у якому вказано, що відповідач вважає позовну заяву про стягнення заборгованості за договором позики такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем в її обґрунтування не було надано належних доказів та законних підстав, вимога про стягнення боргу в іноземній валюті не підлягає задоволенню, з тих самих підстав не підлягають стягненню пеня, штраф, неустойка, проценти, та виплати, передбачені ст.625 ЦК України у іноземній валюті. 19.02.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що розписку своєю рукою складала саме [PERSON] та зазначила неповне ім'я [PERSON] саме вона. Крім того, сам факт наявності у [PERSON] оригіналу розписки підтверджує факт укладання договору саме між нею та [PERSON] Оскільки між [PERSON] та відповідачем при укладенні договору не було передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами, їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентної позики, то розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що підлягають сплаті щомісяця до дня повернення позики. Посилання відповідача на незаконне укладення договору саме у такому вигляді, є безпідставним, оскільки питання визнання такого договору недійсним, відповідач не ставить. Також доводи відповідача про неотримання, та не підтвердження направлення листа-вимоги про добровільне повернення боргу, спростовуються копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно якого лист отримано 07.11.2017 року. 05.11.2018 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] від 02.11.2018 року про уточнення позовних вимог, в якій позивач зменшив розмір позовних вимог. Ухвалою Хортицького\~районного суду\~м.\~Запоріжжя від\~05.12.2018\~року,\~в прийнятті до судового розгляду заяви про уточнення позовних вимог, відмовлено. У судовому засіданні представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про відмову від частини позовних вимог у частині стягнення з відповідача 1050,56 Євро. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2018 року, прийнято відмову від частини позову, провадження в частині стягнення заборгованості у розмірі 1050,56\~Євро закрито, та залишено до розгляду позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 2215,12 Євро, проценти за користування позикою в розмірі 1738,65 Євро, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 253,73 Євро, усього 4207,53 Євро. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з мотивів викладених у позові, відповіді на відзив. У судовому засіданні відповідачка пояснила, що з позовом не згодна, позику повернула. Не заперечує, що брала у [PERSON] у борг грошові кошти, але повернула їх 25.10.2015 року, але розписку не брала, так як у них були довірительні відносини. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знає про те, що [PERSON] у серпні 2013 року зайняла відповідачці гроші в розмірі 3000 Євро на організацію магазину, вона їх сама запропонувала. Відповідачка повернула 500 Євро, про що вона знає зі слів Сідрової, але особисто при передачі повернені грошей присутня не була, їх передавала [PERSON]. Також відповідачка повертала 7900 грн. на похоронах. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що у вересні 2013 року [PERSON] давала гроші у розмірі 3000 Євро відповідачці для відкриття магазину. У липні 2016 року відповідачка їй передала 500 Євро, в рахунок боргу, які свідок передала [PERSON]. Суд, розглянувши надані документи та матеріали, вислухавши пояснення сторін, свідків, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 30.10.2013 року [PERSON] оформила розписку у якій вказала, що взяла у борг у [PERSON], 3000 Євро на один рік, до 30.10.2014 року. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також\~засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Наданими доказами, судом встановлено, що 30.10.2013 року між [PERSON] і [PERSON] укладений договір позики відповідно до ст.1046,1047 ЦК України, на суму 3000 Євро, зі строком повернення до 30.10.2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно до пояснень свідків у судовому засіданні, і позиції представників позивача, судом встановлено, що у рахунок заборгованості за договором позики від 30.10.2013 року, відповідачкою було повернуто, у загальному розмірі, у тому числі з перерахунком у Євро повернутих кошів у гривнях, грошову суму у розмірі 784,88 Євро, і не повернутою залишилась сума в 2215,12 Євро. Заперечення відповідача з приводу повернення всієї суми боргу суд відхиляє, так як відповідачем не доведено факту повернення всієї суми боргу, наявності оригіналу у відповідача боргового документу, відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України. 11.12.2016 року померла [PERSON], свідоцтво про смерть серії І-ЖС № 371714, актовий запис № 1268 від 13.12.2016 року. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до копії спадкової справи №156\\2016 року від 20.12.2016 року, після смерті спадкодавця [PERSON], спадкоємцем є [PERSON] Інших спадкоємців судом не встановлено. 05.11.2017 року позивач, як спадкоємець, звернувся до відповідачки з вимогою про повернення суми боргу. В договорі позики виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), тому за наявності визначеного порядку повернення коштів суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 12.07.2018 по справі №6-708цс17. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість за договором позики складає 2215,12\~Євро,\~яка підлягає\~стягненню з\~відповідачки на\~користь позивача,\~як спадкоємця\~позикодавця,\~який набув права вимоги за борговою розпискою. Згідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З огляду на те, що проценти від суми позики, не встановлені договором позики від 30.10.2013 року, то суд визначає розмір процентів, на рівні облікової ставки Національного банку України, починаючи з 30.10.2013 року по 30.10.2014 року(строк вказаний у договорі позики), так як після спливу визначеного договором строку надання позики, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання. Ставка НБУ з 13.08.2013 року по 31.12.2013 року становить 6,5 %, кількість днів - 62 дні, 3000 Х 6,5 % / 365 Х 62 = 33,12; Ставка НБУ з 01.01.2014 року по 14.04.2014 року становить 6,5 %, кількість днів 104 дні, сума в 55,56; Ставка НБУ з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року становить 9,5 %, кількість днів 92 дня, сума 71,83; Ставка НБУ з 17.07.2014 року по 30.10.2014 року становить 12,5 %, кількість днів 106 днів, сума 108,9; а разом 269,41 Євро. Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Суд вважає, що розмір трьох відсотків річних, який підлягає стягненню з відповідачки повинен розраховуватися з 31.10.2014 року(дата повернення позики) по 10.12.2016 року(день до смерті позикодавця), з врахуванням того, що у липні 2016 року було повернуто 500 Євро. Таким чином розрахунок буде складати з 31.10.2014 року по 01.07.2016 року, виходячи з боргу в 3000 Євро, а з 02.07.2016 року по 10.12.2016 року, виходячи з боргу в 2500 Євро, а в загальному розмірі 182,43 Євро. Представником відповідача до суду надано письмову заяву про застосування строку позовної давності у якій вказано, що виходячи зі змісту тексту, вказаного на копії аркуша паспорта [PERSON], перебіг позовної давності для вимоги про захист свого цивільного права розпочався 30.10.2014 року та закінчився 31.10.2017 року. Позовна заява про стягнення заборгованості за договором позики подана позивачем до Хортицького районного суду міста Запоріжжя 27.12.2017 року, тобто за межами строку позовної давності, встановленому ЦК України. Також надано доповнення до заяву про застосування строку позовної давності у якій вказано, що відповідно до позовної заяви позивачу стало відомо про існування зобовязань по договору позики відразу після смерті матері, тобто 11.12.2016 року. 16.07.2017 року позивачем було отримано свідоцтво про право на спадщину. Тож до спливу позовної давності у позивача було понад 104 днів. Також в судовому засіданні представником позивача було заявлено про те, що за життя матері позивача було відомо про наявність договору позики, та намагання [PERSON] стягнути суму боргу з [PERSON] Вважає, що визначений цивільно-процесуальним законодавством строк позовної давності почав свій перебіг з наступного дня після невиконання позичальником взятого на себе зобов'язання і закінчився 31 жовтня 2017 року, а встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. За твердженнями позивача, про наявність договору позики у вигляді розписки, він дізнався відразу після смерті матері, у виявлених документах. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що [PERSON] померла 11.12.2016 року, та позивач приймав заходи, щодо повернення боргу, звернувся до суду 27.12.2017 року, також фактичних даних які б спростовували твердження позивача відносно моменту виявлення договору позики, суду не надано, то суд вважає, що позивачем не був пропущений строк позовної давності, на який посилається відповідачка. За викладених обставин, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо підстав стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики у розмірі 2215,12 Євро, процентів за користування грошовими коштами в розмірі 269,41 Євро, 3% річних в розмірі 182,43 Євро, а всього 2666,96 Євро, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, станом на 05.12.2018 року становить 85582,75 грн. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial