Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобов`язання зняти їх з реєстраційного обліку. В обґрунтування свого позову зазначив, що він є власником житлового будинку №4, який знаходиться по вулиці Надозерній в місті Ізюмі Харківської області. Разом з позивачем в будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] З 2003 року і до теперішнього часу за місцем реєстрації відповідачі не проживають та їх особистих речей в будинку не має. Фактичне місце перебування відповідачів не відоме. Позивач [PERSON] просив його позовні вимоги задовольнити, справу розглядати без його участі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомили, відзив на позов не надали. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до\~ст. 223 ЦПК України\~та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. [PERSON] є власником житлового будинку №4, який знаходиться по вулиці Надозерній в місті Ізюмі Харківської області.(згідно свідоцтва про право на спадщину).(а.с.4) Відповідно до довідки про не проживання особи за місцем реєстрації від 24 травня 2018 року гром. [PERSON] та [PERSON] в житловому будинку №4, який знаходиться по вулиці Надозерній в місті Ізюмі Харківської області з 2003 року не проживають. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. У\~\~відповідності до ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до\~ст. 72 ЖК\~визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що малолітні відповідачі не мешкають в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності їх у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право на користування житлом у житловому будинку №4 по вулиці Надозерній в місті Ізюмі. Окрім цього, згідно\~ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши до органу реєстрації судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому вимоги позивача щодо зняття з реєстрації є зайвими. При таких даних позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial