Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Зазначає, що 24.08.2001 року між сторонами укладений шлюб, від якого вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сімейне життя у сторін не склалося, сторони проживають окремо, у кожного своє особисте життя, подружні відносини сторони не підтримують, подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає не можливим. Спір щодо майна відсутній. Спору щодо його утримання і місця проживання не має. В судовому засіданні, позивач підтвердив позовні вимоги, відповідач позов визнала, строку на примирення, просили не надавати. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову. Відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24 серпня 2001 року, зареєстрований відділом запису актів цивільного стану міста Усольє-Сибірське, Іркутської області Російської Федерації за актовим записом №330, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 24 серпня 2001 року серія [NUMBER]. Сторони є громадянами Росії і проживають в Україні на підставі безстрокових Тимчасових посвідок на проживання (а.с.6-10). Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], свідоцтво серія [NUMBER] (а.с. 15). Сторони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, спільного бюджету не мають, проживають окремо, не бажають зберегти сім'ю, не вчиняють жодних дій для її збереження. Фактично сім'ї не існує і зберегти її немає можливості. Згідно зі статтею 410 ЦПК іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (частина перша статті 26 Конституції України). 22 січня 1993 року держави - члени СНД (Договірні Сторони) підписали Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (далі - Конвенція). Цей документ спрямований на забезпечення належного захисту прав і законних інтересів осіб, що проживають на територіях країн СНД. 10 листопада 1994 року Верховною Радою України було ратифіковано цю Конвенцію та 14 квітня 1995 року вона набула чинності для України. Зазначену Конвенцію слід застосовувати у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном. Відповідно до статті 1 Конвенції громадяни кожної із її держав-учасниць (далі - Договірні Сторони), а також особи, що проживають на їхніх територіях, користуються на території всіх інших Договірних Сторін по відношенню до своїх особистих і майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни даної Договірної Сторони. Громадяни кожної Договірної Сторони, а також особи, які проживають на їхніх територіях, мають право вільно та безперешкодно звертатися до суду, прокуратури та інших установ кожної Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні та кримінальні справи, можуть бути їх учасниками, подавати клопотання, подавати позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що і громадяни кожної Договірної Сторони. Відповідно до ч.1 ст. по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 1 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо на момент подачі заяви подружжя проживає на території іншої Договірної Сторони, то компетентні також установи цієї Договірної Сторони. Згідно ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» , припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу, тобто в даному випадку право України. А тому враховуючи вищевикладене,суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають до задоволення, оскільки судом встановлено, що між сторонами склались непримиренні відносини, подружні стосунки між ними припинилися, примирення та збереження сімї неможливе. Положення ст.88 ЦПК України, позивач просив не застосовувати, від відшкодування сплати судового збору - відмовився.

Outcome: approved