Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з січня 2010р. по червень 2013р. в сумі 30 441,02 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку з 04.06.2013 по 12.09.2017 у розмірі 78 727,60 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.04.2007 його прийняли водієм автонавантажувача першого класу на дільницю внутрішньозаводського транспорту [PERSON] Львівські автобусні заводи. 01.04.2011 він був переведений на відокремлений структурний підрозділ [PERSON] Львівські автобусні заводи на посаду водія автонавантажувача транспортної дільниці. 03.06.2013 звільнився згідно п.2 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. За період роботи на підприємстві постійно були недоплати, зарплата виплачувалась із запізненням і не в повному обсязі. На неодноразові звернення до директора підприємства з питаннями на цю тему отримував відповіді, що потрібно потерпіти, а виплату зарплати не в повному обсязі він називав авансуванням з подальшою виплатою решти. Після звільнення зрозумів, що ці суми були місячними кінцевими зарплатами, за які підприємство здало звіти в Пенсійний фонд. У позовній заяві навів таблицю, в якій самостійно підрахував різницю зарплат, які він фактично отримував згідно звіту з Пенсійного фонду, із зарплатою, яку мав би отримувати, за період з січня 2010р. по червень 2013р., з якої випливає, що на момент звільнення підприємство заборгувало йому 30 441,02 грн. Крім цього, на обхідному листку над його підписом була проставлена кількість днів невикористаних відпусток, яких було 42, проте при розрахунку компенсації виплачено не було. Також звертає увагу, що за вищевказаний період часу він не мав прогулів, не писав заяв про надання відпусток, в т.ч. за власний рахунок, не перебував на лікарняному. Йому не було відомо про наявність наказів про зупинку виробництва або простій, електронна система обліку виходу працівників на роботу була в цей період відключена з явною метою знищення обліку робочого часу працівників. Також зазначає, що суми нарахованої адміністрацією підприємства зарплати, взяті з даних персоніфікованого обліку Пенсійного фонду, свідчать про те, що керівництво [PERSON] Львівські автобусні заводи відправило його у відпустку за власний рахунок без його згоди. Оскільки відповідач порушив строк проведення розрахунку, просить також стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 78 727, 60 грн. Позивач в судове засідання не зявився, подавши до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить позов задовольнити та щодо заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча згідно ст.76 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У звязку з неявкою сторін та з врахуванням поданої позивачем заяви, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, зясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.04.2007 перебував у трудових відносинах з відповідачем [PERSON] «Львівські автобусні заводи», а саме 01.04.2007 його було прийнято водієм автонавантажувача першого класу на дільницю внутрішньозаводського транспорту [PERSON] «Львівські автобусні заводи»; 01.04.2011 був переведений на Відокремлений структурний підрозділ [PERSON] Львівські автобусні заводи на посаду водія автонавантажувача транспортної дільниці; 03.06.2013 - звільнений згідно п.2 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Оскільки відповідачем не видано відповідного бухгалтерського розрахунку зарплати позивача і кількості врахованих робочих днів, позивачем проведено розрахунок різниці фактично отриманої зарплати і зарплати, яку мав би отримати, на підставі наданих Пенсійним Фондом України індивідуальних відомостей про застраховану особу (облікова картка: [NUMBER]). Таким чином, згідно представленого позивачем розрахунку, заборгованість по заробітній платі за період з січня 2010р. по червень 2013р., з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, становить 30 441,02 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Даний розрахунок суд приймає як належний та допустимий доказ, оскільки відповідачем жодних доказів щодо неправильного розрахунку заборгованості по заробітній платі не подано. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, з огляду на те, що відповідач не провів із позивачем розрахунок в строк, визначений ст.116 КЗпП, суд приходить до висновку, що у відповідності до положень абз. 2, 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100, з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день звернення з даним позовом до суду в сумі 78 727, 60 грн, згідно з розрахунком компенсації середнього заробітку за період затримки розрахунку з [PERSON] Львівські автобусні заводи. Відповідно до розяснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником в терміни, передбачені ст.116 КЗпП України, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. У відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на вищевикладені обставини, а також те, що відповідач не навів будь-яких даних щодо спростування заявлених позивачем вимог, не представив суду жодних доказів та не довів відсутності своєї вини у затримці виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до положень п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути судовий збір в розмірі 1091,69 грн., від сплати якого позивача звільнено при подачі такого позову до суду. На підставі ст.ст. 116-117 К3пП України, ст.ст. 27, 33 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: approved