Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Київського міського центру зайнятості, яким просить визнати незаконною організацію Київським міським центром зайнятості професійного навчання [PERSON] за професією «адміністратор» у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інститут секретарів» з 21.02.2007 року по 23.07.2007 року внаслідок чого було порушено право [PERSON] на професійне навчання, обґрунтовуючи позов тим, що 16.07.2006 р. був зареєстрований як безробітний в Святошинському районному центрі зайнятості та на підставі заяви від 20.02.2007р. і договору №29 районного/міського центру зайнятості з безробітними щодо його професійного навчання від 21.02.2007р. був направлений на професійну перепідготовку за спеціальністю «адміністратор» до ТОВ «Інститут секретарів» на п*ять місяців, де навчався з 21.02.2007 р. по 23.07.2007 р. Після закінчення навчання 23.07.2007 р. відбулося засідання державної кваліфікаційної комісії щодо оцінки успішності перепідготовки, за яким він отримав оцінку «відмінно», оформлене протоколом №12/07 від 23.07.2007 р., у зв*язку із чим йому було видано Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. за реєстраційним № 210. За власною ініціативою 28.08.2009 р. він звернувся із заявою до ДП «Державний центр прикладних інформаційних технологій» із заявою про відповідність документа про освіту державному зразку, на яку 28.08.2009 р. отримав відповідь за №257, де вказано, що Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій, оформлене ТОВ «Інститут секретарів» на ім*я [PERSON] 23.07.2007 р. за реєстраційним № 210, не є документом про освіту державного зразка та не відповідає вимогам, встановленим до документів про освіту державного зразка Постановою КМ України №1260 «Про документи про освіту та вчені звання» від 12.11.1997р. Вважає, оскільки Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р., видане на його ім*я ТОВ «Інститут секретарів» не є документом про освіту державного зразка, то навчання, яке він проходив в ТОВ «Інститут секретарів» з 21.02.2007р. по 23.07.2007р., є таким, що не відбулося. Просив задовольнити позов на підставі процесуальних норм ЦПК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, пояснив, що, на його думку, відповідач не виконав умови договору №95 від 12.02.2007р., укладеного між Київським міським центром зайнятості та ТОВ «Інститут секретарів», зокрема, не перевірив дійсність отриманого ним свідоцтва, але при цьому не зміг пояснити, які ж конкретні його права або інтерес цим порушені. Позивач вказав, що усі заняття з навчання він відвідував повністю з усіма іншими безробітними, але вважає, що лише десять з них є такими, що пройшли професійне навчання за спеціальністю «адміністратор», оскільки саме на таку кількість осіб ТОВ «Інститут секретарів» був ліцензований Міністерством освіти і науки України, а решта слухачів і він в тому числі є такими, що професійної перепідготовки не пройшли. Яким чином позивач відносить себе до тієї частини безробітних, які не пройшли навчання, пояснити не зміг, оскільки усі слухачі групи А-4 ТОВ «Інститут секретарів» отримали однакові Свідоцтва про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. Представники відповідача проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також надуманість позовних вимог, при цьому пояснили суду про те, що відповідач ніяким чином не порушував прав позивача, виконував усі свої зобов*язання згідно існуючих договірних умов з позивачем і ТОВ «Інститут секретарів», стороною яких позивач не є і ТОВ «Інститут секретарів» не має претензій до Київського міського центру зайнятості з приводу будь-якого невиконання договірних зобов*язань, позивач заняття відвідував і отримав знання за затвердженою програмою на відмінному рівні, його навчання та проїзд відповідачем оплачені в повній мірі, зроблені відповідні записи в трудовій книжці, за спливом часу зберігання документи, на підставі яких відбувалась професійна перепідготовка безробітних в ТОВ «Інститут секретарів» за 2007р. знищені, в тому числі й додаткові угоди до договору №95 від 12.02.2007р., оскільки оплата навчання усіх безробітних, а не лише 10 осіб, Київським міським центом зайнятості проведена в повному обсязі, у зв*язку із чим останній не має ніяких претензій від виконавця - ТОВ «Інститут секретарів», а також державних контролюючих органів, позовні вимоги ґрунтовані виключно на припущеннях, у зв*язку із чим просили в позові відмовити. Залучений до участі в справі в якості третьої особи ТОВ «Інститут секретарів» явку свого представника в судове засідання не забезпечив, за усіма відомими суду адресами про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в справі є конверти, повернуті на адресу суду за закінченням терміну їх зберігання на пошті, заперечень проти позову суду не надав, про поважність причин неявки представника суд не повідомив. Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності представника третьої особи на підставі матеріалів, що є в справі. Розглянувши справу відповідно до частини 1 ст.11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення позивача і представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в позові відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 16.07.2006р. [PERSON] був зареєстрований як безробітний в Святошинському районному центрі зайнятості м. Києві та на підставі заяви від 20.02.2007р. і договору №29 районного/міського центру зайнятості з безробітними щодо його професійного навчання від 21.02.2007р. був направлений на професійну перепідготовку за спеціальністю «адміністратор» до ТОВ «Інститут секретарів» на п*ять місяців, де навчався з 21.02.2007р. по 23.07.2007р. та у зв*язку із зарахуванням на навчання йому була призначена матеріальна допомога. ТОВ «Інститут секретарів» має Ліцензію № 301434 Міністерства освіти і науки України від 30.01.2007р. (а.с. 127). Навчання в ТОВ «Інститут секретарів» відбувалось по робочому навчальному плану за кодом 4222 професії «адміністратор» з терміном навчання 5 місяців (а.с. 117-118). Наказом №10 від 21.2007р. ТОВ «Інститут секретарів» до групи А-4 було зараховано 22 особи, в тому числі й позивач (а.с. 119), а наказом №32 від 23.07.2007р. ТОВ «Інститут секретарів» з групи А-4 було відраховано у зв*язку із закінченням навчання 21 особа, в тому числі й позивач (а.с. 120). В справі є протокол №12 засідання державної кваліфікаційної комісії у ТОВ «Інститут секретарів» професія «адміністратор», група А-4, де вказано про присвоєння кваліфікації та видачу свідоцтва 21 особі, в тому числі й позивачу (а.с. 121). З протоколу №12/07 засідання державної кваліфікаційної комісії ТОВ «Інститут секретарів» вбачається, що [PERSON] за результатами навчання отримав підсумкову оцінку «відмінно» (а.с. 123). З табелів відвідування занять вбачається, що позивач за період навчання з 21.02.2007р. по 23.07.2007р. в ТОВ «Інститут секретарів» відвідував заняття (а.с. 124-126). Київський міський центр зайнятості та ТОВ «Інститут секретарів» мали договір №95 від 12.02.2007р. (а.с. 112), по виконанню якого сторонами погоджено кошториси фактичних витрат для навчання спеціалістів щодо групи А-4 (а.с. 114-115). 23.07.2007р. [PERSON] було видано Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. за реєстраційним № 210 (а.с. 15). За власною ініціативою 28.08.2009р. позивач звернувся із заявою до ДП «Державний центр прикладних інформаційних технологій» із заявою про відповідність документа про освіту державному зразку (а.с. 14), на яку 28.08.2009р. отримав відповідь за №257, де вказано, що Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій, оформлене ТОВ «Інститут секретарів» на ім*я [PERSON] 3.07.2007р. за реєстраційним № 210, не є документом про освіту державного зразка та не відповідає вимогам, встановленим до документів про освіту державного зразка та не відповідає вимогам, встановленим до документів про освіту Постановою КМ України №1260 «Про документи про освіту та вчені звання» від 12.11.1997р. (а.с. 16). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Так, предметом позову і даного спору є організація навчання позивача в ТОВ «Інститут секретарів» в період з 21.02.2007р. по 23.07.2007р. за направленням Святошинського районного центру зайнятості Київського міського центру зайнятості. Спеціальним законом, який регулює питання щодо освіти в Україні є Закон України «Про освіту». Оскільки законодавець окремо не дає визначення поняттю «навчання», суд вважає за необхідне перш за все визначити правовий зміст даного поняття. Аналізуючи зміст Закону України «Про освіту», суд приходить до висновку, що «навчання» в своїй суті складає послідовний процес, який має часові межі, отримання певних спеціальних знань і навичок. В даному спірному випадку судом встановлено, що позивач [PERSON] разом із іншими безробітними відвідував заняття в ТОВ «Інститут секретарів» в спірний період з 21.02.2007р. по 23.07.2007р., отримав певні знання і навички, які за результатами навчання державною кваліфікаційною комісією ТОВ «Інститут секретарів» оцінені як «відмінні». В обґрунтування позову про визнання незаконною організацію професійного навчання, позивач посилається на те, що, на його думку, Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. не є документом про освіту державного зразка. При цьому, [PERSON], вважаючи, що отримане ним за результатами навчання свідоцтво фактично є недійсним, позову про визнання цього свідоцтва недійсним в судовому порядку не заявляв, натомість як просить суд визнати незаконною організацію Київським міським центром зайнятості професійного навчання [PERSON] за професією «адміністратор» у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інститут секретарів» з 21.02.2007 року по 23.07.2007 року внаслідок чого було порушено право [PERSON] на професійне навчання, тобто, не оспорюючи документу, який отриманий в результаті навчання, позивач просить визнати незаконною організацію навчання. Таким чином, [PERSON] фактично ототожнює поняття «навчання» як процес отримання певних знань і навичок та отримання освітнього документа про здобуття особою певного наукового чи освітнього рівня, професії чи спеціальності. Однак, виходячи з правового змісту поняття «навчання» - це є процес отримання знань і навичок, натомість як свідоцтво - це є документом, що підтверджує отримання особою цих знань і навичок, з чого випливає висновок, що вказані поняття не є тотожними в своїй суті. Крім цього, стаття 15 ЦК України в частині 1 передбачено про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В спірному випадку, [PERSON], звертаючись до суду з даним позовом, не вказує, в чому полягає порушення, не визнання або оспорювання і якого саме його права чи цивільного інтересу, зокрема, відповідачем. Також, не зрозумілим є те, яке порушене право чи цивільний інтерес позивача будуть відновлені у разі задоволення заявленого ним позову. Крім зазначеного, однією з підстав позову [PERSON] вказував більшу кількість безробітних, які здійснювали разом із ним навчання в ТОВ «Інститут секретарів» в період з 21.02.2007р. по 23.07.2007р., вказуючи про те, що, на його думку, пройшли навчання лише десять осіб з його групи, а решта осіб, які так само проходили навчання, його не пройшли. Тобто, критерієм для віднесення осіб до тих, які пройшли навчання і які його не пройшли, позивач визначає кількість осіб, на навчання яких, на його думку, був ліцензований ТОВ «Інститут секретарів». Посилання позивача на те, що згідно копії листа ДП «Державний центр прикладних інформаційних технологій» від 28.08.2009 року за № 257, де вказано, що свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій, № 210 на ім'я [PERSON] не є документом про освіту державного зразка, та не відповідає вимогам, встановленим до документів про освіту Постановою КМУ від 12.11.1997 року № 1260 «Про документи про освіту та вчені звання» не може вважатись підставою визнання незаконною організацію професійного навчання та не є належним доказом по справі. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку що вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, спростовані відповідачем, не визначено, які права або інтереси позивача порушені та які будуть захищені в разі задоволення позову, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed