Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить: - визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію, викладену в листі [PERSON] на ім'я Генерального прокурора України [PERSON], начальника Городищенського ВП Черкаської області [PERSON], начальника Державної фіскальної служби [PERSON], голови [PERSON] банку України [PERSON], генерального продюсера телеканалу «1+1» [PERSON], народного депутата України [PERSON]; начальника Голосіївського УП ГУНП [PERSON] наступного змісту: «В разі моєї смерті, травми, зникнення або інших непередбачуваних обставин, вину покладаю на [PERSON], який намагається відібрати мій власний будинок (за адресою проживання), пред'явивши в Городищенський районний суд одноденну розписку, датовану 16 травня 2016 року на суму 493 955,00 грн., видану нібито моїм сином. Позов поданий до суду після загадкового зникнення мого сина [PERSON] в робочий час 25 травня 2016 року із банку «Січ», де він працює заступником директора казначейства. [PERSON] також працює у цьому банку, тому я не виключаю можливості його причетності до зникнення мого сина. По факту зникнення сина відкрито кримінальне провадження за ознаками вчинення злочину ч. 1 ст. 115 КК України - умисне вбивство. Розписка видана на один день із отриманням фінансової вигоди у розмірі 22 тис. грн. Так як син є єдиним спадкоємцем мого майна в мене є всі підстави хвилюватись за своє життя та здоров'я»; - зобов'язати [PERSON] відкликати свої листи в частині, що стосується викладеної неправдивої інформації, а також зобов'язати відповідача розіслати рішення суду за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди вищеперерахованим адресатам протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 00 коп.; - судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що він 16.05.2016 року позичив [PERSON] на один місяць 9900,00 доларів США (що станом на день надання позики за офіційним курсом НБУ складає 251955,00 грн.) та 220000,00 грн. Загальна сума позики складає 471 955,00 грн. Крім того, [PERSON] зобов'язався доплатити за користування його грошовими коштами 22000,00 грн. Отже, загальна сума заборгованості становить 493955,00 грн. [PERSON] мав повернути кошти 16.06.16 року, про що склав відповідну розписку. Проте, останній зник, де він знаходився ніхто не знав (ні його родина, ні на за місцем роботи), зазначені грошові кошти він не повертав, на телефонні дзвінки не відповідав. Саме тому, з метою захисту свого порушеного права, позивач звернувся до Городищенського райсуду. По даній справі відкрите провадження та справа розглядається. В зв'язку з тим, що [PERSON] зник та не виконував своє зобов'язання, була подана заява про накладення арешту на майно боржника будинок, де зареєстрований останній. Мати [PERSON] [PERSON] стала розповсюджувати відносно позивача [PERSON] недостовірну інформацію, а саме, розіслала листи вище зазначеним особам із вказаною інформацією, про що він дізнався 01.09.2016 року з листа [PERSON] банку України від 31.08.2016 року № 20-0004, який надійшов на адресу ПАТ «Банк Січ», в якому позивач працює на посаді начальника управління банку. Однак, поширена негативна інформація не відповідає дійсності, оскільки: він не намагався відібрати будинок [PERSON]С, а просив суд накласти арешт на майно [PERSON] у справі про стягнення боргу. До [PERSON] це не мало ніякого відношення; він не пред'являв одноденну розписку - розписка видана строком на 1 місяць; твердження, що розписка видана «нібито» [PERSON] - сином відповідача не підтверджується жодними доказами, а в силу ст. 204 ЦК України, діє презумпція правомірності правочину; тим, що [PERSON] «не виключає причетності [PERSON]П до зникнення сина» вона навмисно створює негативне враження щодо останнього, паплюжачи його честь та гідність. Крім того, дізнавшись, що по факту зникнення [PERSON] його рідними подано заяву до поліції, позивач також подав заяву до поліції та просив залучити його в якості потерпілого, оскільки вважав, що у разі вчинення [PERSON] злочину або відносно нього, [PERSON] було б спричинено матеріальну шкоду, яку має відшкодувати [PERSON] Оскільки 13.09.2016 року, [PERSON] з'явився особисто в залі судового засідання Городищенського райсуду, твердження [PERSON], що вона не виключає можливості причетності [PERSON] до зникнення її сина, спростовується даним фактом. У той же час, колеги позивача дізнались про вище зазначений лист, обговорюють дане питання та змушуючи його постійно пояснювати чи не причетний він до зникнення [PERSON], що в свою чергу впливає на його стан здоровя. Позивач вважає, що [PERSON] було відомо про заборгованість свого сина [PERSON], оскільки він зареєстрований за місцем проживання матері, на адресу якої приходила кореспонденція на ім'я її сина і їй було відомо щодо дії [PERSON] з метою захисту свого порушеного права. Проте, [PERSON] умисно порушила його немайнові права та спричинила моральну шкоду, шляхом розповсюдження неправдивої інформації. Вважає, що [PERSON] порушила його конституційні права, принизивши честь та гідність людини, що являється найвищою соціальною цінністю. До закінчення розгляду справи, представник позивача [PERSON] подала заяву про зменшення позовних вимог та відмовилася від вимог щодо направлення рішення суду генеральному продюсеру телеканалу «1+1», генеральному продюсеру «5 каналу», народному депутату України [PERSON] В іншій частині позовні вимоги залишила без змін. Відповідач [PERSON], позов не визнала, подала до суду письмове заперечення, вказавши, що доводи позивача не ґрунтуються на нормах закону та дійсних обставинах справи, в звязку з чим, у позові слід відмовити. Так, відповідно до ст. 40 Конституції України, всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Інформація, яка на думку позивача є недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, міститься у зверненнях, які були адресовані компетентним державним органам з метою реалізації її конституційного права. Мети розповсюдження інформації про [PERSON] у неї не було, отже вимоги останнього не відповідають нормам ст. 40 Конституції України, суперечать дійсними обставинами справи та наявним у ній доказам, оскільки звернення до державних органів в порядку ст. 40 Конституції України не може вважатися поширенням інформації. Відповідач [PERSON] вважає, що вимоги [PERSON] не відповідають нормам ст. 277 ЦК України, ст. 30 ЗУ «Про інформацію», суперечать дійсними обставинами справи та наявним у ній доказам, оскільки інформація, яка міститься у зверненнях, є або правдивою або оціночними судженнями. Так, у її зверненнях до компетентних органів, викладена інформація, яка є або правдивою (щодо подання позову [PERSON] до її сина [PERSON] після його зникнення, щодо намагань позивача накласти арешт на належний їй будинок, щодо наявності розписки від 16.05.2016 року) або є її оціночними судженнями цих обставин (щодо можливої причетності [PERSON] до зникнення її сина, щодо можливої причетності позивача до можливого заподіяння шкоди її життю та здоров'ю в майбутньому). Крім того, [PERSON] зазначила, що до всіх моральних незручностей, які спричинені [PERSON], за фактом її звернення до державних органів, про які він дізнався з листа НБУ від 31.08.2016 року, який надійшов на адресу ПАТ «Банк Січ» за місцем його роботи, вона не причетна, оскільки звернення надіслав безпосередньо [PERSON] і колеги позивача, що з його слів дізналися про лист та обговорювали це питання, отримали дану інформацію не від неї. Тобто моральні незручності [PERSON]П створені [PERSON] банку України, який надіслав її звернення до ПАТ «Банк Січ». У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні, позов не визнав, заперечував щодо його задоволення, вказавши, що вимоги позивача не ґрунтуються на нормах закону та дійсних обставинах справи, а також, посилаючись на обставини, що викладені в запереченні. Заслухавши представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 22.06.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з [PERSON] в загальній сумі 493955,00 грн. За даним позовом було відкрито провадження та справа розглядалася Городищенським райсудом. Копія позовної заяви з додатками була надіслана судом на адресу реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] вул. Трудова, 12 м. Городище Черкаської області, за якою також зареєстрована і проживає його мати [PERSON] 09.08.2016 року [PERSON] склала заяву наступного змісту «В разі моєї смерті, травми, зникнення або інших непередбачуваних обставин, вину покладаю на [PERSON], який намагається відібрати мій власний будинок (за адресою проживання), пред'явивши в Городищенський районний суд одноденну розписку, датовану 16 травня 2016 року на суму 493 955,00 грн., видану нібито моїм сином. Позов поданий до суду після загадкового зникнення мого сина [PERSON] в робочий час 25 травня 2016 року із банку «Січ», де він працює заступником директора казначейства. [PERSON] також працює у цьому банку, тому я не виключаю можливості його причетності до зникнення мого сина. По факту зникнення сина відкрито кримінальне провадження за ознаками вчинення злочину ч. 1 ст. 115 КК України - умисне вбивство. Розписка видана на один день із отриманням фінансової вигоди у розмірі 22 тис. грн. Так як син є єдиним спадкоємцем мого майна в мене є всі підстави хвилюватись за своє життя та здоров'я.». В цій заяві також мається інший текст, але оскільки він не є предметом розгляду цивільної справи, суд на нього увагу не звертає. Отримувачами вказаної заяви зазначено: Генерального прокурора України [PERSON], начальника Городищенського ВП Черкаської області, начальника Державної фіскальної служби, голову [PERSON] банку України [PERSON], генерального продюсера телеканалу «1+1», генерального продюсера 5-го телеканалу, народного депутата України [PERSON]; начальника Голосіївського УП м. Київ. Відповідно до листа народного депутата України [PERSON] № 2 8/16.01.2016 року, відомостей про надходження заяви [PERSON] до неї, як до народного депутата України, не значиться (а.с. 78). [PERSON] банку України № 18-00069/2907 від 16.01.2017 року повідомлено, що на адресу банку надійшло звернення [PERSON] від 18.08.2016 року з доданими матеріалами, у т.ч. звернення від 09.08.2016 року (а.с.80-82). Також, за повідомленням [PERSON] банку України від 16.03.2017 року № 18-006/19948, на заяві [PERSON] відсутня відмітка про прийняття заяви та відсутні підпис та дата (а.с. 126, 127). За повідомленням Генеральної прокуратури України № 19-37822вих17 від 13.03.2017 року, згідно даних автоматизованої системи електронного документообігу Генеральної прокуратури України у 2016 році значиться зареєстроване звернення [PERSON], що надійшло 22.08.2016 року, яке скероване за належністю для розгляду до [PERSON] поліції України (а.с. 120). За повідомленням № 4 від 11.01.2017 року генерального директора ПІІ ТОВ «Телерадіокомпанія НБМ», що веде телевізійну трансляцію «5 каналу», лист від [PERSON] не зареєстрований (а.с. 86). Відповідно до повідомлення начальника Державної фіскальної служби [PERSON] № 474/5/99-99-13-01-03-16 від 13.01.2017 року, заява від [PERSON] щодо перевірки правомірності дій [PERSON] отримана 09.08.2016 року (а.с. 88, 116-119). За повідомленням Голосіївського УП ГУНП у м. Києві № вх.-2806/125/47/03-17 від 10.04.2017 року, до слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві заява [PERSON] відносно [PERSON] від 09.08.2016 року не надходила (а.с. 158). Правовим департаментом [PERSON] поліції України надіслано повідомлення № 1713/26/6-2017 від 25.04.2017 року та заяву [PERSON] відносно [PERSON] від 09.08.2016 року (а.с. 164-167). За повідомленням начальника Городищенського ВП ГУНП в Черкаській області № 5544/61/01-2016 від 28.102016 року, до ВП дійсно надходила заява [PERSON]С, відносно [PERSON] від 09.08.2016 року (а.с. 41). Нормами статті 34 Конституції України кожному гарантовано право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до п. 15 вище зазначеної Постанови, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Також, поширенням інформації є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Також, Пленум Верховного Суду України своєю Постановою № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснив, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації (п. 16). Суд вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, повинен визначити характер такої інформації та зясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. За положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право надати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року. Даючи оцінку фактам, викладеним у листі [PERSON] від 09.08.2016 року, суд приходить до наступного. Так, відповідачем зазначено «В разі моєї смерті, травми, зникнення або інших непередбачуваних обставин, вину покладаю на [PERSON], який намагається відібрати мій власний будинок (за адресою проживання), пред'явивши в Городищенський районний суд одноденну розписку, датовану 16 травня 2016 року на суму 493 955,00 грн., видану нібито моїм сином.», «Розписка видана на один день із отриманням фінансової вигоди у розмірі 22 тис. грн.». При цьому, судом установлено, що на дату написання заяви відповідачем 09.08.2016 року, в провадженні Городищенського райсуду дійсно перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу в загальній сумі 493955,00 грн. У матеріалах позовної заяви перебувала копія заяви [PERSON] про отримання коштів у борг. Дана заява складена 16.05.2016 року. Зазначено про зобовязання повернути кошти 16.06.2016 року. При цьому, при зазначенні строку виконання зобовязання, у розписці мається виправлення місяця з «5» на «6». Про фінансову винагороду в сумі 22000 грн. зазначено в самій розписці, у звязку з чим, така інформації є правдивою. Крім цього, при подачі вказаного позову, позивач звертався із заявою про його забезпечення та просив накласти арешт на будинок № 12 по вул. Трудова у м. Городище, помилково вважаючи, що він належить [PERSON] Таким чином, на переконання суду, у [PERSON] були обєктивні підстави сприймати обставини таким чином, що розписка являється одноденною, оскільки, перед виправленням, дата написання розписки збігалася з датою повернення коштів. Також були обєктивні підстави вважати, що [PERSON] намагається відібрати її будинок, оскільки до суду було подано заяву про накладення на нього арешту. Тобто, ці обставини є оціночним судженням [PERSON] Ті обставини, що в подальшому, заочним рішенням Городищенського райсуду від 27.10.2016 року було задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] борг у сумі 493955 грн., суд до уваги не приймає, оскільки, на день написання [PERSON] заяви від 09.08.2016 року, судового рішення не існувало. Також відповідачем зазначено в заяві від 09.08.2016 року «Позов поданий до суду після загадкового зникнення мого сина [PERSON] в робочий час 25 травня 2016 року із банку «Січ», де він працює заступником директора казначейства. [PERSON] також працює у цьому банку, тому я не виключаю можливості його причетності до зникнення мого сина. По факту зникнення сина відкрито кримінальне провадження за ознаками вчинення злочину ч. 1 ст. 115 КК України - умисне вбивство.». У матеріалах справи (а.с. 16) мається довідка Голосіївського управління поліції [PERSON] поліції України у м. Києві № 5676 від 11.07.2016 року про те, що [PERSON] 25.05.2016 року пішов на роботу та до теперішнього часу не повернувся і про себе не повідомляє. На даний час, [PERSON] розшукується як безвісти зниклий. Таким чином, відомості, що викладені в заяві від 09.08.2016 року щодо зникнення [PERSON] відповідають дійсності. Щодо спільної роботи [PERSON] та [PERSON] у банку «Січ», то ці обставини підтверджені самим же позивачем та його представником, а тому є також правдивими. Причетність [PERSON] до зникнення [PERSON] є оціночним судженням його матері [PERSON], яка, до того ж, не звинувачує [PERSON] у зникненні сина, а просить перевірити його на таку причетність уповноважені на те правоохоронні органи. Виходячи з усіх вище зазначених обставин в їх сукупності, цілком логічним для сприйняття є оціночне судження [PERSON] про побоювання за своє життя і здоровя та зазначення в заяві «Так як син є єдиним спадкоємцем мого майна в мене є всі підстави хвилюватись за своє життя та здоров'я». Також, оціночним судженням суд вважає і зазначення [PERSON] «В разі моєї смерті, травми, зникнення або інших непередбачуваних обставин, вину покладаю на [PERSON]». При цьому, [PERSON] не зазначає фактичних даних причетності [PERSON] до вчинення злочинних дій, а лише просить компетентні органи перевірити викладені нею обставини. Як зазначалося вище, звернення до компетентних органів, зокрема поліції, прокуратури, фіскальної служби, національного банку, з приводу вчинення дій, що віднесені до їх компетенції (перевірки на вчинення злочину, походження грошових коштів, законності видачі значної суми кредитних коштів працівникам установи банку), не є розповсюдженням неправдивої інформації. Розповсюдження інформації через ЗМІ в ході судового розгляду не підтвердилося. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог щодо визнання розповсюдженої [PERSON] інформації недостовірною та її спростування слід відмовити. Враховуючи, що судом не встановлено обставин порушення особистих немайнових прав [PERSON] та відмовлено у задоволенні вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, також до задоволення не підлягають, оскільки є похідними від позовної вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України та вважає за необхідне, в звязку із відмовою у позові, стягнути з позивача витрати, понесені відповідачем на правову допомогу в розмірі 5000 грн. 00 коп. Суд не приймає до уваги заперечення представника позивача про те, що розрахунок витрат відповідача суперечить Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Із журналів судових засідань вбачається, що представник відповідача був задіяний у судовому процесі 27.12.2016 року з 9-30 до 12-40, тобто понад 3 год.; 24.01.2017 року з 11-30 до 12-37, тобто понад 1 год.; 22.02.2017 року з 10-22 до 11-34, тобто понад 1 год.; 23.03.2017 року з 14-00 до 15-27, тобто близько 1,5 год. Крім цього, представник відповідача витратив 3 год. на аналіз документів та підготовку правової позиції та двічі, по 1 год., консультував відповідача з правових питань щодо предмета спору. Викладені обставини підтверджуються даними журналів судових засідань, договором про надання правової допомоги, квитанцією до прибуткового касового ордеру, акту приймання-передачі виконаних послуг, розрахунком витрат (а.с. 135-142). Витрати відповідача на правову допомогу не перевищують 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлених на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. На підставі викладеного,

Outcome: approved