Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третіх осіб без самостійних вимог [PERSON], [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов мотивований тим, що 15.04.2009 року між позивачем та третьою особою [PERSON] в простій письмові формі був укладений договір купівлі-продажу належної йому квартири. Цей договір був визнаний дійсним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2009р., яке в подальшому було скасовано Апеляційним судом Вінницької області. Не зважаючи на це, [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1197, який в подальшому був визнаний недійсним заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2014 р. у справі № 127/1251/14-ц. Враховуючи те, що на даний час правочин, на підставі якого було припинено його право власності, є нікчемним, [PERSON] просив витребувати з незаконного володіння відповідача належну йому квартиру. Також після відкриття провадження у справі до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи [PERSON] про застосування наслідків недійсного правочину та відшкодування вартості поліпшень майна. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що між нею та позивачем за первісним позовом був укладений вище зазначений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого вона передала [PERSON] за придбану спірну квартиру 17\~000 доларів США. Крім того, за час, коли вона була власником квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, яке в подальшому було скасовано, нею були проведені невідємні поліпшення квартири на загальну суму 197\~376,00 грн. В звязку з тим, що на даний час договір, на підставі якого нею були передані [PERSON] кошти, є нікчемним, просила стягнути з нього 378 760 грн., що за курсом Національного банку України станом на 20.10.2015р. складає 17\~000 доларів США та 197\~376 грн. у відшкодування вартості невідємних поліпшень. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, зустрічні позовні вимоги [PERSON] визнав та не заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення за умови повернення ним коштів її матері [PERSON] Представник третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Первісний позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Третя особа [PERSON] та його представник не заперечували проти задоволення позову [PERSON] Позов третьої особи [PERSON] вважає безпідставним та не обґрунтованим, просить відмовити в його задоволенні. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] та позов [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав. 15.04.2009 року між позивачем [PERSON] та третьою особою з самостійними вимогами [PERSON] був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу квартири за номером 20а, що складає 47/100 часток квартири №20, розташованої в місті Вінниці на вулиці [PERSON] в будинку за номером 7. 22.05.2009 року [PERSON] передав [PERSON] відповідно до акту приймання-передачі вище зазначену квартиру. 12.06.2009р. [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 17\~000 доларів США як розрахунок за продану ним квартиру, про що ним власноручно було складено розписку. У червні 2009 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання цього договору купівлі-продажу дійсним та визнання за нею права власності на квартиру. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2009р. та додатковим рішенням від 10.07.2009р. у справі №2-3780/09 позовні вимоги [PERSON] були задоволені. Визнано дійсним договір купівлі-продажу та визнано за нею право власності на квартиру за номером 20а, що знаходиться по вулиці Червоних Партизан , 7 в м. Вінниці. 30.07.2009р. ці рішення суду були зареєстровані в КП «ВООБТІ» у реєстровій книзі №405, за реєстровим №516/36538. Будучи законним власником квартири [PERSON] в період з липня 2009 року по грудень 2013 року були проведені невідємні поліпшення житла, вартість яких відповідно до звіту про незалежну оцінку, наданого ТОВ «ТриАлекс» складає 197\~376,00 грн. 09.12.2013р. Апеляційним судом Вінницької області рішення Ленінського районного суду м. Вінниці були скасовані та ухвалене нове рішення, яким [PERSON] було відмовлено в задоволені позову до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за нею права власності на спірну квартиру. Не зважаючи на наявність зазначеного рішення Апеляційного суду Вінницької області, 09.12.2013р. між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1197. 13.03.2014 р. заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/1251/14-ц було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та визнано недійсним вище зазначений договір дарування. Під час ухвалення заочного рішення судом було встановлено, що на момент укладення договору дарування [PERSON] було відомо про те, що вона не має право здійснювати відчуження спірної квартири. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд виходить з того, що згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Враховуючи те, що рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2009р., яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, скасовано рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09.12.2013р., єдиним законним власником квартири за номером 20а, що складає 47/100 часток квартири №20, розташованої в місті Вінниці на вулиці [PERSON] в будинку за номером 7 є позивач [PERSON] Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/1251/14-ц, яке набрало законної сили, було встановлено, що відповідач [PERSON] була обізнана про те, що [PERSON] не мала права укладати договір дарування квартири, що в свою чергу свідчить про недобросовісність відповідача як набувача. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд виходить з того, що згідно зі ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи викладене, [PERSON] зобовязаний повернути [PERSON] кошти, отримані ним як плату за квартиру. Суд не погоджується з запереченнями представника третьої особи [PERSON] про те, що оскільки розрахунок між сторонами договору був проведений в іноземній валюті це є підставою для відмови у позові [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Згідно з ч. 2 цієї ж статті сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Отже, враховуючи положення законодавства вимоги [PERSON] про стягнення на її користь коштів саме в національній валюті за курсом іноземної валюти на момент предявлення позову є законними та обґрунтованими. Також суд не погоджується з твердженнями представника третьої особи [PERSON] про те, що [PERSON] не має право на відшкодування вартості невідємних поліпшень квартири, оскільки вона не є добросовісним набувачем в розумінні вимог ст. 390 ЦК України, адже відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. [PERSON], здійснюючи невідємні поліпшення квартири загальною вартістю 197\~376 грн. в період, коли вона набула у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру, діяла як її законний власник. А враховуючи те, що вказані поліпшення не можуть бути відокремленні від майна без завдання йому істотної шкоди їх вартість підлягає відшкодуванню. Щодо застосування строку позовної давності, на якому наполягала представник третьої особи [PERSON], за позовною заявою [PERSON] про застосування наслідків недійсного правочину та відшкодування вартості поліпшень майна, то відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у справі, але [PERSON] не є стороною у справі, а третьою особою без самостійних вимог. До того ж строк позовної давності не був пропущений, оскільки право на пред»явлення позову в [PERSON] виникло з прийняттям рішення від 09.12.2013 р. Апеляційним судом Вінницької області, яким було скасовано рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2009 р. та додаткове рішення суду від 14.07.2009 р. та відмовлено в позові [PERSON] Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved