Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , неповнолітньої [PERSON] , законним представником якої є [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмету спору Служба у справах дітей Кіцманської міської ради Чернівецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташоване по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником будинку, який розташований за вище вказаною адресою, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.08.2018 року. У належному йому будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які не проживають в ньому більше десяти років. Наразі відповідачка разом з дочкою проживає без реєстрації в [ADDRESS] . Вказує, що в добровільному порядку даний спір вирішити не можливо, а реєстрація відповідачів за адресою [ADDRESS] обмежує права позивача як власника, оскільки [PERSON] не може оформити субсидію на комунальні послуги, які йому важко сплачувати у зв`язку із тим, що він ніде не працює та є інвалідом ІІІ групи, а тому звернувся до суду з цим позовом. Адвокат Маковійчук Л.В., яка діє в інтересах [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на підстави, викладені в позові. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам\~ статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надали. Однак в матеріалах справи є заява відповідачки [PERSON] , яка вказала, що позовні вимоги не визнає. Представник третьої особи органу опіки та піклування Кіцманської міської ради Заярнюк Л.В. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, подавши відповідний висновок, в якому посилалася на те, що малолітня [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] проживають без реєстрації в квартирі по [ADDRESS] . Ця квартира належить [PERSON] , який не переоформив свої спадкові права на неї. Факт непроживання малолітньої дитини у спірному житловому будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, оскільки \~ [PERSON] маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, або за місцем проживання будь-кого із батьків, може реалізувати його лише після досягнення певного віку, тому втрата права малолітньою [PERSON] права користування житловим будинком по [ADDRESS] призведе до порушення прав а інтересів малолітньої дитини. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд доходить наступного висновку. Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.08.2018 року встановлено факт належності [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . На підтвердження факту непроживання відповідачів у житловому будинку по [ADDRESS] позивачем наданий акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 1905 від 26.08.2021 року, з якого слідує, що за спірною адресою зареєстровані позивач та відповідачі. У 8 розділі даного акту зазначено, що [PERSON] , 1959 року народження, зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] із своєю дружиною, яка проживає без реєстрації більше року. В даному господарстві зареєстрована дочка [PERSON] , 1991 року народження, та онучка [PERSON] , 2011 року народження. Зі слів заявника та сусідів відповідачі в господарстві вже більше 10-ти років не проживають. Інших доказів позивачем не надано. Відповідно до\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. На підставі ч.2\~ст.405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 18\~Закону України «Про охорону дитинства»\~закріплює право дитини на житло, а саме: «Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла». Відповідно до ч.2 ст.11, ч.1 ст.14\~Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. За змістом положень ст.ст.2,\~6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Права членів сім`ї власника на користування житловим приміщенням врегульовані\~ст.405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із положеннями\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Частиною четвертою\~статті 9 ЖК України\~встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~статті 156 ЖК України\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ч.ч. 1,2, 3 ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Відповідно до положень\~статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»\~держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.2\~ст.18 Закону України «Про охорону дитинства»\~діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Через свій вік\~\~ [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному будинку зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування житлом. Несплата неповнолітньою коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.\~\~ Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідач [PERSON] не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, тому і відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування будинком з підстав, передбачених ст.405 ЦК України. Крім цього, суд враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.\~\~ Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).\~\~\~ А тому, суд вважає, що визнання відповідачів в тому числі неповнолітніх такими, що втратили право на користування спірним житлом за відсутності у них іншого належного їм на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для відповідачів надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законом метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.\~\~ Попри наведене\~вище,\~суд враховує\~ту обставину,\~що позивач\~не надав\~суду належних\~та допустимих\~доказів на\~підтвердження того,\~що реєстрація\~відповідачів у\~спірному житлі\~перешкоджає йому\~вільно користуватись\~будинком.\~Крім того,\~з наданих\~доказів неможливо\~встановити причини\~непроживання відповідачів\~у будинку. [PERSON] також не надано доказів того, що [PERSON] чи її неповнолітня дочка [PERSON] , набули право власності або право постійного користування іншим жилим приміщенням. З огляду на викладене вище, відповідачі не можуть бути визнані такими, що втратили право на користування спірним житлом, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed