Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що знаходиться в будинку [ADDRESS] . Обгрунтовано позов тим, що позивач є власником частини будинку [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, однак не проживає в ньому з 15 лютого 2015 року, у зв`язку з чим є підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував, проте з яких саме підстав не вказав. Відзиву на позовну заяву не подав. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] є власником ј частини будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 22 березня 2019 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с 13-16, 17). Відповідач оскаржував вказаний договір купівлі-продажу у судовому порядку, проте рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2020 року у справі № 750/11492/19, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 11.02.2021, у задоволенні позову було відмовлено (а.с. 18-20, 21-24). Відповідно до копії довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 5993 від 07.04.2021, у даній частині житлового будинку, крім позивача, зареєстровані також його неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Позивач у судовому засіданні пояснив, що хоча він є власником ј частини будинку, проте фактично будинок розділений між співвласниками, має окремі ізольовані квартири з окремим входом. Також, позивач зазначив, що в даному будинку проживає без реєстрації його дружина [PERSON] . Згідно актів про непроживання особи за місцем реєстрації від 02 травня 2019 року та від 02 квітня 2021 року, відповідач фактично не проживає за місцем своєї реєстрації з 15 лютого 2015 року (а.с. 10, 11). Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 14 лютого 2020 року за адресою: [ADDRESS] проживають: [PERSON] , [INFO] , його син [PERSON] , [INFO] та дружина [PERSON] [INFO] . [PERSON] за вказаною адресою фактично не проживає (а.с. 12). Оплату житлово-комунальних послуг за вказаною адресою здійснює позивач, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с. 30-71). Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що відповідач не сплачує комінальних послуг, а також не заперечував того факту, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду показали, що [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає з 2015 року, вони його не бачили протягом останніх шести років. Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 316\~Цивільного кодексу\~України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317\~Цивільного кодексу\~України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 319\~Цивільного кодексу\~України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засаді суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтю 321\~Цивільного кодексу\~України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною 1 статті 386\~Цивільного кодексу\~України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно частини 2 статті 386\~Цивільного кодексу\~України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391\~Цивільного кодексу\~України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтями 15, 16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до положень Цивільного кодексу України. У разі створення перешкод у користуванні власністю, позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій, необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Враховуючи, що позивач є власником житлового приміщення, а відповідач не є членом його сім`ї та не проживає у будинку тривалий час(відповідач є сином попереднього власника житла), а тому, з метою захисту права власності позивача та усунення йому перешкод у здійсненні права власності, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved