Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані члени сімї її попереднього власника - [PERSON] та [PERSON], які з моменту продажу квартири в ній не проживають та місцезнаходження яких не відоме. Особистих речей відповідачів в будинку не має, їх перебування на реєстраційному обліку перешкоджає позивачу на власний розсуд користуватися та розпоряджатись своїм майном. Представник позивача в судове засідання не зявилась, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу від 23.07.2015 року він придбав вказану квартиру у [PERSON] (договір купівлі-продажу, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень). В даній квартирі зареєстровані члени сімї її попереднього власника - [PERSON] та [PERSON] (довідки адресно-довідкового бюро). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише при наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення прав членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України) . Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Тобто чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Зазначене відповідає усталеній практиці Верховного Суду України, зокрема аналогічні висновки містяться в ухвалах від 18.09.2008 року (справа № 6-10723св08), від 24.09.2008 року (справа № 6-2778св08) та від 13.07.2011 року (справа № 6-55662св10). Крім того, аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ (розділ «Усунення перешкод у здійсненні власниками права користування та розпоряджання майном»), де також зазначено, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом і може бути припинено на підставі ст. 406 ЦК України за рішення суду. Відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідачі є членами сімї колишнього власника спірної квартири, за місцем реєстрації не проживають з часу продажу квартири, отже, втратили право користування нею.

Outcome: approved