Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого зазначив, що 24.01.2014 між ним та відповідачами було укладено договір генерального підряду (далі Договір), за яким позивач мав виконати для відповідачів роботи з будівництва трьох об'єктів нерухомого майна. Вартість виконаних робіт складає 93000 грн. В липні 2014 року позивачем у передбачені строки виконано умови договору, а саме побудовано нежитлову будівлю в [ADDRESS], орієнтовною площею 160 кв.м; нежитлову будівлю в [ADDRESS], орієнтовною площею 183,2 кв.м; нежитлову будівлю в [ADDRESS], орієнтовною площею 7,6 кв.м, що підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт, проте відповідачі дотеперішнього часу не розрахувались з ним, отже позивач просить стягнути з [PERSON] і [PERSON] солідарно 93000 грн. та судові витрати. [PERSON] подав до суду зустрічний позов в якому зазначав, що дійсно 24.01.2014 між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено Договір за яким останній зобов'язався виконати для [PERSON] і [PERSON] роботи з будівництва трьох об'єктів нерухомого майна, вартістю 93000 грн., але оплата за Договором не була здійснена у зв'язку з тим, що 26.12.2012 [PERSON] позичив [PERSON] гроші в сумі 93000 грн., які останній мав повернути до 21.10.2013, але не здійснив цього. В грудні 2013 року [PERSON] та [PERSON] домовились, що з метою погашення боргу [PERSON] надасть [PERSON] безкоштовно послуги з будівництва об'єктів нерухомості, які планувалось будувати разом. Для можливості здійснити в майбутньому погашення боргу шляхом зарахування між сторонами було укладено Договір на суму, яка дорівнювала боргу [PERSON], проте останній всупереч домовленості після закінчення будівництва став відмовлятися від свого боргу, не дає [PERSON] доступу до збудованих об'єктів нерухомого майна та заперечує існування у останнього майнових прав на зазначені об'єкти. До суду представником позивача за первісним позовом подана заява по слухання справи за його відсутності та заперечення проти зустрічного позову, в яких останній зазначив, що ніяких коштів за розпискою від [PERSON] не отримував. Вказана розписка не відповідає вимогам, що пред'являються законом до договорів позики і не є належним доказом існування боргу. Той факт, що [PERSON] не надає доступу [PERSON] до збудованих на його замовлення об'єктів не є порушенням прав останнього, адже той винен йому гроші за Договором. Представник позивача за зустрічним позовом просив розглянути справу за його відсутності та ухвалити рішення по суті, яким задовольнити зустрічну позовну заяву, а в задоволенні первісного позову відмовити. Представник [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просить задовольнити позовні вимоги [PERSON], при цьому заперечує проти первісного позову. Третя особа до суду не з'явилась, про дату і час слухання справи сповіщалась належним чином, що дозволяє розглянути справу за її відсутності. Дослідивши надані докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: 24.01.2014 між [PERSON] і [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого укладено договір генерального підряду, за яким останній мав виконати для перших двох роботи з будівництва трьох об'єктів нерухомого майна: нежитлової будівлю біля будинку [ADDRESS], орієнтовною площею 160 кв.м; нежитлової будівлі в [ADDRESS], орієнтовною площею 183,2 кв.м та нежитлової будівлі в [ADDRESS], орієнтовною площею 7,6 кв.м (а.с. 4-18). Згідно актів прийому-передачі, виконавець в особі [PERSON] передав, а замовники ([PERSON] і [PERSON].) прийняли відповідні нежитлові будівлі і зобов'язались протягом 5-ти календарних днів з моменту підписання актів сплатити першому винагороду за виконані роботи на загальну суму 93000,00 грн.(а.с. 41-43). Позивач за первісним позовом наполягає, а відповідачі не заперечують, що умови Договору в частині його оплати останніми не виконані. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання, згідно ст. 525 ЦК України, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З погляду на вищевикладене суд вважає вимоги за первісним позовом цілком обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Заперечуючи проти первісного позову [PERSON] посилається на те, що 26.12.2012 [PERSON] отримав від нього позику в розмірі 93000 грн. строком до 21.10.2013, про що свідчить відповідна розписка (а.с. 44), проте борг не повернув, натомість в грудні 2013 року, з метою погашення боргу, запропонував свої послуги генерального підрядника, які, відповідно до усної домовленості, повинен був надати безкоштовно в обмін на прощення існуючого боргу. Для документального підтвердження виконання робіт та, відповідно, погашення боргу, між сторонами було укладено договір генерального підряду від 24.01.2014, при цьому послуги генерального підрядника оцінені саме в 93000,00 грн. Суд, враховуючи, що наявність домовленості між сторонами про взаємозалік вимог за договором генерального будівельного підряду та договором позики не підтверджена жодним доказом, окрім викладеної в зустрічному позові позиції [PERSON], а також відсутність окремо заявленої вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 26.12.2012, посилаючись на положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, вважає вимоги зустрічного позову про припинення зобов'язань шляхом їх зарахування такими, що не можуть бути задоволені. Разом з тим, вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нього суд вважає цілком обґрунтованими з погляду на наступне: факт виконання умов Договору в частині будівництва відповідних об'єктів нерухомості підтверджено актами приймання-передачі, звітами про оцінку майна, технічними висновками про стан будівельних конструкцій та можливість експлуатації відповідних нежитлових будівель (а.с. 39-43, 45-60, 77-93). Згідно технічних паспортів зазначені нежитлові будівлі мають відповідні літери та номери: нежитлова будівля літ. «А-1» в [ADDRESS], площею 152,8 кв.м; нежитлова будівля літ. «А-1» в [ADDRESS], площею 183,2 кв.м; нежитлова будівля літ. «М 1» в [ADDRESS], площею 7,6 кв.м. (а.с. 94-102). Відповідно до положень ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Спірні нежитлові будівлі відповідно до положень закону, є самочинним будівництвом. Як передбачено ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частина 2 ст. 16 ЦК України зазначає одним із способів захисту цивільного права - його визнання. З погляду на вказані вище положення закону, враховуючи відсутність даних, які б свідчили, що самочинне будівництво, здійснене за кошти [PERSON], порушує права інших осіб, суд вважає зустрічний позов в частині витребування майна та визнання права власності на нього таким, що може бути задоволений. На підставі викладеного,

Outcome: partial