Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов мотивований тим, що 09 вересня 2013 року [PERSON] керуючи автомобілем марки «ЗАЗ» моделі «Ланос», державний номерний знак: АО0763АК, рухаючись по вулиці Дєри Деже в місті Берегові Закарпатської області, порушив правила дорожнього руху, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем [PERSON] марки «ЗАЗ» моделі «Славута», державний номерний знак: 72458РЕ (далі пошкоджений автомобіль). З наведених вище підстав позивач просить стягнути на його користь з відповідача компенсацію за ремонт пошкодженого автомобіля в розмірі 20\~150 грн., компенсацію за знецінення пошкодженого автомобіля у розмірі 27\~000 грн., вимушені транспортні витрати в розмірі 30\~000 грн., завдану позивачу та членам його родини моральну шкоду в розмірі 40\~000 грн., судові витрати та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 19\~000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, подав заяву в якій підтримав позовні вимоги, та просив позов задоволити повністю з підстав наведених у ньому. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився. Однак подав відзив згідно якого просив у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Виходячи зі змісту частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 4 постанови від 01 березня 2013\~року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що в зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки . Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості колісних транспортних засобів встановлені Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159). За приписами пункту 4.3. Методики за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ. За результатом оцінки, виконаної суб'єктом оціночної діяльності - органом державної влади або органом місцевого самоврядування самостійно, складається акт оцінки КТЗ. У разі проведення судової автотоварознавчої експертизи за результатами здійснення відповідних досліджень експерт складає висновок експерта. У разі виконання судовим експертом відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судову експертизу» оцінки на договірних засадах з питань, що становлять інтерес для юридичних і фізичних осіб, він складає висновок експертного дослідження з урахуванням особливостей його оформлення згідно із законодавством. Таким чином, необхідною умовою для відшкодування матеріального збитку, заподіяного власникові транспортного засобу, особою, відповідальною за заподіяний збиток, є наявність оцінки завданої шкоди, проведеної у встановленому законом порядку. Однак у даному випадку, матеріали справи не містять доказів розрахунку вартості витрат на проведення відновлювального ремонту автомобіля позивача субєктом оціночної діяльності, який отримав відповідний сертифікат. З поданих позивачем доказів не вбачається, які пошкодження отримав автомобіль останнього в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 09 вересня 2013 року, і чи отримав такий пошкодження взагалі; яка була дійсна вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача на момент виконання таких робіт. На підтвердження розміру заподіяного відповідачем збитку позивачем подано акт прийняття виконаних робіт від 15 січня 2014 року № 1. Втім, такий не є належним доказом у справі, що розглядається, оскільки даний документ може лише підтвердити факт продажу певних запасних частин та виконання певних робіт фізичною особою-підприємцем [PERSON], однак так як він не підписаний замовником позивачем, то навіть ці обставини він не підтверджує. Вищевказаний акт прийняття виконаних робіт від 15 січня 2014 року № 1 жодним чином не підтверджує, що зазначені в ньому роботи та запасні частини були необхідні для проведення відновлювального ремонту автомобіля позивача. У вказаному акті немає деталізації, не вказано, які саме роботи були виконані, які саме деталі підлягали ремонту або заміні. При цьому слід зазначити, що згідно акту прийняття виконаних робіт від 15 січня 2014 року № 1 відновлювальний ремонт автомобіля позивача був зроблений через більш як чотири місяці після дорожньо-транспортної пригоди за участю сторін, за цей час автомобіль позивача міг потрапити ще в якусь дорожньо-транспортну пригоду. Позивачем всупереч вимогам Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» не надано звіт або висновок експерта (експертного дослідження) про оцінку транспортного засобу, яким визначено реальний розмір завданих позивачу матеріальних збитків на момент розгляду справи. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що шкода, яка нібито була заподіяна його автомобілю в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 09 вересня 2013 року, була оцінена в установленому законом порядку у відповідності до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159), з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. На підтвердження наявності вини відповідача у виникненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 09 вересня 2013 року, позивач подав копію постанови Берегівського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2015 року в справі про адміністративне правопорушення № 297/3298/14-п та копію постанови апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року в справі про адміністративне правопорушення № 297/3298/14-п, якими встановлено відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Втім, вищезазначені судові рішенні не є належними доказами у даній справі з огляду на наступне. Відповідно до частини шостої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, виходячи з приписів вищенаведеної норми, постанова Берегівського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2015 року та постанова апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року в справі про адміністративне правопорушення № 297/3298/14-п, копії яких позивач подав на підтвердження наявності вини відповідача у виникненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 09 вересня 2013 року, не можуть бути доказами порушення відповідачем [PERSON] дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, а отже і наявності вини відповідача у виникненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що відповідач заподіяв йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він нібито зазнав. Втім, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження таких обставин (наприклад, висновок судово-психологічної експертизи тощо). Що стосується тверджень позивача про те, що відповідач заподіяв моральну шкоду не лише йому, а й членам його родини, то такі не можуть братися до уваги, оскільки останні самі вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Поняття моральної (немайнової) шкоди й порядок її відшкодування визначаються статтею 23 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, з'ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Водночас слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. Однак у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розглядаючи справи про відшкодування моральної шкоди, суди повинні враховувати розяснення, надані в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зокрема, у пункті 9 вказаної постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. При цьому враховуються наслідки, що настали, характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках. Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 4 постанови від 01 березня 2013\~року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Однак, всупереч вищенаведеному, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, як і не доведено в чому полягає ця моральна шкода, а також з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У будь-якому випадку позивачем пропущено строк позовної давності за заявленими позовними вимогами, а тому в задоволенні таких слід відмовити. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Положення частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. [PERSON] таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-152цс14. Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 січня 2013 року № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.

Outcome: dismissed