Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення богу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у вересні 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики коштів, згідно якого відповідач отримала від нього кошти в сумі 1500 доларів США. Він неодноразово надсилав відповідачу листи поштою з вимогою повернути кошти однак така від отримання листів двічі відмовлялася. 3 березня 2017 року він особисто, в присутності свідків, вручив безпосередньо відповідачу вимогу про повернення боргу, однак остання відмовилася одержати лист. В подальшому ним знову було направлено лист відповідачу з вимогою повернути борг, однак [PERSON] добровільно виконати свої зобовязання відмовляється, що змусило його звернутися до суду з позовом про стягнення з неї боргу за договором позики в сумі 1500 доларів США, що становить 40200 гривень, понесені ним судові витрати в сумі 640 гривень та витрати на оплату правової допомоги в сумі 3000 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що він надавав у борг відповідачу кошти на 1 рік в 2014 році, у вересні місяці 1000 доларів США, потім ще 500 доларів США. 28 травня 2017 року він звернувся з письмовою вимогою до відповідача з приводу повернення боргу однак від отримання листів відповідач відмовляється, борг не повертає, а тому просить суд стягнути з неї борг за договором позики в сумі 1500 доларів США, що становить 40200 гривень, понесені ним судові витрати в сумі 640 гривень та витрати на оплату правової допомоги в сумі 3000 гривень. Відповідач у судове засідання не зявилася, з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення в газеті «Черкаський Край» №22 від 31 травня 2017 року. У відповідності до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву [PERSON] такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 57 ЦПК України визначено, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 64 ЦПК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Частина 2 ст. 1047 ЦК України вказує на те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з розписок [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму в розмірі 1000 доларів США та 500 доларів США (а.с. 6-7). В судовому засіданні позивач пояснив, що кошти в борг відповідач взяла до вересня 2015 року. 28 лютого 2017 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернення йому боргу, однак всупереч вимогам ст. 1049 ЦК України в передбачений чинним законодавством строк відповідач кошти не повернула. З пояснень свідка [PERSON], допитаної в судовому засіданні, вбачається, що їй зі слів позивача відомо про борг відповідача перед ним, а також сама бачила та чула як [PERSON] просив [PERSON] повернути йому борг, однак остання відмовила йому, повідомивши що навіть на смерть не надасть їх. Вищевказана розмова відбувалася біля їх будинку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження погашення заборгованості, доказів правомірності відмови у здійсненні такої виплати позивачу (невиконання умов договору тощо) відповідачем не надано. Відповідно до розясень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведення іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в сумі 40200 гривень. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до п.48 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, представником позивача вимоги про стягнення витрат за надання правої допомоги обґрунтовані та підтверджені належним чином, в матеріалах справи наявний договір від 2 травня 2017 року про надання правової допомоги та акт виконаних робіт до договору від 2 травня 2017 року, в якому зазначено, що вартість наданих послуг складає 3000 гривень. Оскільки представником позивача заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3000 гривень за надання правової допомоги, суд вважає, що така ґрунтується на вимогах закону та підлягає до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 640 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved