Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з означеним позовом. Мотивує тим, що 05 червня 2018 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович О.С. за №1041, за умовами якого, позивач позичив відповідачу 260 000,00 грн. (двісті шістдесят тисяч гривень 00 коп.), які останній зобов`язався повернути до 05 червня 2019 року. Однак відповідач свої зобов`язання не виконує, зустрічі з позивачем уникає, на телефонні дзвінки не відповідає. Просить стягнути з відповідача суму боргу, 8 580,00 грн - інфляційні втрати, 7 180,27 грн - 3% річних на загальну суму 275 760, 27 грн, та суму судового збору в розмірі 2757,60 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує повністю, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та просить такий позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи та не подав відзив, а тому на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. До аналогічних правових висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 16.01.2019 року у справі № 388/1354/17-ц. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 05 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами п. 1.1 якого [PERSON] позичив [PERSON] 260 000,00 грн. (двісті шістдесят тисяч гривень 00 коп.), які останні зобов`язався повернути до 05 червня 2019р. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович О.С. за реєстровим № 1041. Згідно п.2 договору позичальник позичає вищевказану суму грошей готівкою на безпроцентній основі. Пунктом 6 договору встановлено, що після повернення позикодавцеві позики він зобов`язується видати розписку про повернення позичальником позичених грошей або зробити напис на договорі позики, який знаходиться у позичальника. У відповідності до п.16 Договору Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та нотаріального посвідчення і дії до моменту повернення коштів. Згідно п. п. 12 та 19 Договору умови цього Договору врегульовані сторонами на власний розсуд, у випадку якщо існують розбіжності між актами законодавства і умовами цього Договору, Сторони керуються положеннями цього Договору, щодо умов, не врегульованих цим Договором, Сторони керуються актами цивільного законодавства, статі 625, 1046-1052 ЦК України та ст.ст. 57, 63, 65 Сімейного кодексу України Сторонам відомі. Як зазначено вище у пункті 1 Договору, відповідач зобов`язується повернути позивачу позичені кошти до 05 червня 2019р. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, зустрічі з позивачем уникає, не відповідає на телефонні дзвінки. Суд вважає доведеними факти укладення договору позики від 05.06.2018 року, передачі коштів за договором та невиконання позичальником за договором позики свого обов`язку щодо повергнення боргу. За приписами статті 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Приписами ч. 1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. В силу приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з п.1.1 Договору, який укладений між позивачем та відповідачем, не передбачено розмір і порядок одержання процентів від суми позики, оскільки позика безвідсоткова. Правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 4 Договору передбачено, що на підставі ст.. 625 Цивільного кодексу України за прострочення терміну повернення позики [PERSON] зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних з простроченої суми. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням наведеного позивачем розрахунку, відповідач, крім основної суми позики, зобов`язаний сплатити 15 760,27 гривень, з яких 8 580,00 грн - інфляційні втрати, та 7 180,27 грн - 3% річних. Відповідач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження того, що він виконував свої зобов`язання за договором позики суду не надано. З огляду на вищенаведене, суд бере до уваги позивача розрахунок заборгованості, який складений у відповідності до вимог чинного законодавства, відповідач обґрунтованих заперечень щодо розрахунку суду не надав, клопотання щодо неспівмірності витрат до суду не надходило. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи матеріали справи та подані докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, загальна грошова сума, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача, становить 275 760, 27 грн. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений за подання позовної заяви у розмірі 2757,60 грн.

Outcome: approved