Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення за рахунок коштів державного бюджету України 100000,00 гривень компенсації моральної шкоди, завданою бездіяльністю слідчих слідчого відділу Мукачівського РВП Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області в межах кримінального провадження №12019070120000227. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність права на відшкодування вищевказаної суми коштів за наслідками протиправної бездіяльності слідчих, яка полягали у неповерненні тимчасово вилученого майна. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України та ст. 130 Кримінального процесуального кодексу України. Відповідачем (2) подано відзив на позов, у якому наголошено на необхідності відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що 05.02.2020 позивачу були повернуті вилучені речі, тому між сторонами відсутній спір. Також зазначено, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди. У поданому відгуку на відзив представник позивача зазначає, що підставою позову є ст.ст. 1173,1174 ЦК України та ст. 130 КПК України, а завдані його довірителю моральні страждання внаслідок бездіяльності слідчих є очевидними і повернення вилученого майна не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Представником відповідача (1) у поданому відзиві зазначено, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, тому що Головне управління не є власником бюджетних коштів. Сума позову визначена без відповідного обґрунтування, не наведено жодного доказу перенесення будь-яких душевних страждань. На підставі ухвали суду від 5 березня 2020 року до участі у розгляді справи залучено співвідповідача - Державну Казначейську службу України. На підставі Розпорядження від 07.05.2020 №14.2.1 «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи» проведено повторний автоматичний розподіл даної справи. Матеріали справи передано на розгляд судді Кость В.В. 12.05.2020. З урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує таке. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 грудня 2019 року визнано протиправною бездіяльність слідчих СВ Мукачівського РВП Мукачвіського ВП ГУНП в Закарпастькій області, які проводили досудове розслідування кримінального провадження №12019070120000227 зокрема слідчого Багина С.С. щодо неповернення вилученого майна [PERSON] , на яке було накладено арешт ухвалою слідчого судді від 04.11.2019 року. Вказаним судовим актом також зобов`язано слідчого Багина С.С. чи іншого слідчого невідкладно повернути [PERSON] тимчасово вилучене майно, на яке накладено арешт (а.с. 5-6). У межах судового розгляду даної справи [PERSON] просить суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду, завдану несвоєчасним повернення тимчасово вилученого майна. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України . За змістом п. 9 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування вищевказаної норми закону діють правила частини шостої статті 1176 Цивільного кодексу України, згідно з приписами якої така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України). Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В пункті третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, завданих внаслідок тривалого неповернення належних йому матеріальних цінностей, характер та тривалість таких немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, а також зважаючи на невідворотність завданої шкоди та з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір морального відшкодування [PERSON] у межах суми 5000, 00 гривень. По відношенню до спірної по справі ситуації суд зазначає, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на яку посилаються позивачі в позові (статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»). У рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зхазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed