Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 05.05.2008 року між ним та АТ «Індустріально-Експортний Банк», правонаступником якого є відповідач було укладено кредитний договір № ??/08-Ф. Умовами договору було передбачено, що банк надає позивачу грошові кошти у розмірі 147 000,00 доларів США. Перед укладанням договору банк не виконав положення ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позвача взагалі не повідомляли про кредитні умов, його вартість тощо. Крім того, банк не мав право за відсутності Генеральної ліцензії надавати кредит у іноземній валюті - доларах США. Також банком порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168. Все вищенаведене є підставою для визнання недійсним кредитного договору відповідно до вимог чинного законодавства України. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог. Пояснив, що під час укладання спірного договору всі, чинні на момент його укладання, вимоги закону були дотримані. Банк мав відповідну ліцензію на надання кредиту в іноземній валюті. Наявність підписів сторін під договором свідчить про те, що обидва його учасника бажали укласти договір, волевиявлення [PERSON] відповідало його внутрішній волі. Позивача було повідомлено про всі умови кредитування, які викладені у Додатку № 2 до спірного договору. Крім того, ПАТ «Креді Агріколь Банк» вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності встановлений законом. [PERSON] мав звернутися до суду протягом 3 років з моменту, коли дізнався, що порушено його права. Зважаючи на те, що спірний договір було укладено у 2008 р., а позов подано у 2016 р. є підстави для відмови у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає. що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, і не оспорюється сторонами, що 05.05.2008 р. між [PERSON] та АТ «Індустріально-Експортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк» було укладено кредитний договір № 77/08-Ф за умовами якого банк зобов»ячався надати позивачу грошові кошти у розмірі 147 000,00 доларів США зі сплатою 12,80% річних строком до 04.05.2018 року. В свою чергу [PERSON] взяв на себе зобов»язання повернути грошові кошти та сплатити узгоджені сторонами проценти за користування кредитом відповідно до умов договору. Позивач вважає, що договір має бути визнано недійсним, скільки перед його укладанням банком не було дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168. Банк також не мав відповідної ліцензії. що дозволяє установі надавати кредити у іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, за вимогами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення договору, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В свою чергу п. 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 передбачено, що У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 16 своєї Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»роз»яснив, що суди повинні з»ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Як свідчать матеріали справи, і не заперечується представником позивача, перед укладанням кредитного договору, [PERSON] було надано та ознайомлено з усією необхідною інформацією у вигляді Додатку № 2 до договору, який є його невід»ємною частиною. Проте, як свідчить зміст даних документів, вони не містять усієї інформації, яка зазначена у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також під час розгляду справи не було отримано і доказів про те, що позичальник, отримуючи кредит у іноземній валюті був належним чином попереджений про відповідні ризики та методики, сукупну вартість кредиту. Проте, твердження позивача щодо відсутності у відповідача ліцензії, яка надає дозвіл на видачу кредитів у іноземній валюті не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. Надані представником ПАТ «Креді Агріколь Банк» докази свідчать про те, що банківська установа, станом на момент укладання спірного договору з [PERSON] мало всі необхідні документи для видачі кредиту у доларах США. З іншого боку згідно до приписів ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, відповідно до ст. 261 ЦК України. Представник ПАТ «Креді Агріколь Банк» просить застосувати наслідки пропущення встановленого законом строку для звернення до суду за захистом своїх прав, зважаючи на дату укладення кредитного договору - 05.05.2008 р. р. та звернення до суду з позовом у січні 2016 р. Представник позивача просив поновити такий строк для захисту прав споживача, який не був обізнаний з положеннями чинного законодавства України на момент укладаня угоди. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов»язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й об»єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Обов»язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Таку правову позицію висловив Верховний суд України за результатами розгляду справи № 6-75цс15 та виклав у постанові від 03.02.3016 р. За положеннями ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин беручи до уваги дату укладання договору - 05.05.2008 р. суд погоджується з доводами представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності та вважає за можливе відмовити [PERSON] у задоволенні вимог про визнання недійсним кредитного договору укладеного нею з позивачем. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed