Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити строк на звернення до суду та стягнути з ТОВ «Завод Автоштамп» заборгованість по заробітній платі в сумі 46771,39 грн., середнього заробітку у сумі 19179,66 грн. і по день ухвалення рішення суду та моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.02.2008 року до 03.09.2020 року працював на підприємстві. 03.09.2020 року звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). В день звільнення підприємство не здійснило з ним повного розрахунку, таким чином, на день звільнення підприємство мало перед ним борг у виді нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 46771,39 грн. На день звернення до суду заробітна плата не виплачена, а тому просить стягнути середній заробіток, який становить 319,66 грн. на день, що на час звернення до суду становить 19179,96 грн. Крім цього відповідач не надавав належним чином документи, які підтверджують факт наявності заборгованості, відмовлявся ставити підпис та печатку підприємства, у зв`язку з чим він вимушений звертатися у судові та правоохоронні органи, для захисту своїх порушених прав. Такими діями відповідача, йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 5000,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв, клопотань чи відзиву до суду не направив, причина неявки суду не відома. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. Враховуючи неявку відповідача, неподання ним відзиву суд провів заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. З 02.01.2008 року до 03.09.2020 року позивач працював в ТОВ «Завод Автоштамп» та був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, на підставі наказу №78-к від 31 серпня 2020 року, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. Згідно копії наказу (розпорядження) №78-к від 31 серпня 2020 року [PERSON] звільнено з 03.09.2020 року з посади контролер КПП на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Згідно копії довідки про заробітну плату до видачі №53-19 від 07.10.2020 року видану ТОВ «Завод Автоштамп», [PERSON] , загальна сума заборговані за період з листопада 2019 року по вересень 2020 року за винятком відрахувань становить 46771,39 грн. Ця довідка має штамп і вихідний номер ТОВ Завод Автоштамп, однак не містить підпису директора і головного бухгалтера зазначеного підприємства. Враховуючи відсутність відзиву і заперечень відповідача, суд дійшов висновку про належність і допустимість його письмового доказу. Згідно довідки про доходи №54-19 від 07.10.2020 року видану ТОВ «Завод Автоштамп», [PERSON] , його середньомісячна заробітна плата складає 6393,12 грн., середньоденна 319,66 грн. Ця довідка має штамп і вихідний номер ТОВ Завод Автоштамп, однак не містить підпису директора і головного бухгалтера зазначеного підприємства. Враховуючи відсутність відзиву і заперечень відповідача, суд дійшов висновку про належність і допустимість його письмового доказу. Отже, в день звільнення відповідач повинен був виплати позивачу нараховану заробітну плату в розмірі 46771,39 грн. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За таких обставин, суд приходить до висновку, що при звільненні відповідачем не виконано вищезазначені вимоги чинного законодавства України, а тому з нього підлягає стягненню на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій у день звільнення, заробітній платі в розмірі 46771,39 грн. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок). Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період, а після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Довідкою відповідача №54-19 від 07 жовтня 2020 року підтверджується, що середньоденний заробіток позивача становить 319,66 грн., що сторонами не оспорюється. Відповідач не заперечував проти цієї довідки, вона має реквізити підприємства - штамп і вихідний номер, тому суд приймає її як належний і допустимий доказ. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до норм тривалості робочого часу на кожний рік з часу звільнення позивача кількість робочих днів становить: за вересень 2020 року 20 днів, за жовтень 2020 року 21 день, за листопад 2020 року 21 день, за грудень 2020 року 22 дні, за січень 2021 року 6 днів, а всього 90 днів. Враховуючи, що відповідач в день звільнення позивача та на момент розгляду справи не провів з останнім повний розрахунок, то позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 03 вересня 2020 року по 13 січня 2021 року включно в розмірі грн. (319,66 грн. х 90 днів = 28769,40 грн.). За правилами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги характер правопорушення, ступінь фізичних та душевних страждань позивача, який у зв`язку із невиплатою йому в повному обсязі всіх виплат змушений був порушити звичайний уклад життя, звертатися за правовою допомогою, до суду, нести додаткові витрати на відновлення своїх порушених прав.

Outcome: approved