Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 20.10.2018р. між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, за яким він передав їй у позику грошові кошти в сумі 210000грн. зі сплатою щомісячно 2,5% в місяць від даної суми, а відповідач зобов`язалася їх повернути по першій вимозі та сплатити вказані проценти за користування позикою, на підтвердження чого відповідач написала йому розписку, яка посвідчує передання їй вказаних коштів. 24.03.2020р. позивач надіслав відповідачу вимогу щодо повернення грошових коштів з процентами в строк до 03.04.2020р.. У зв`язку з тим, що відповідач первісну вимогу не виконала позивач повторно надіслав їй 16.04.2020р. вимогу щодо повернення грошових коштів з процентами в сумі 304500грн. в строк до 23.04.2020р.. Але, у зазначений у вимозі строк відповідач гроші не повернула та в добровільному порядку відмовляється їх повертати, стала уникати з позивачем зустрічі і взагалі перестала відповідати на його телефонні дзвінки, що змусило позивача звернутися до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики та проценти за користування позикою, а всього 304500грн., а також судові витрати по справі. Позивач та його представник - адвокат Гончарук О.О. в судове засідання не з`явилися, останній подав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити, а підготовче судове засідання провести за їх відсутності (а.с.28). Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, справу просила розглянути за її відсутності (а.с.31). Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а в силу ч.3 ст.211 цього Кодексу особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи визнання відповідачем позову в повному обсязі, суд на підставі ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, прийшов до наступного. 20.10.2018р. [PERSON] і [PERSON] уклали між собою договір позики, згідно якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON] (позичальник) грошові кошти в сумі 210000грн., які остання прийняла та зобов`язалася їх повернути позикодавцю (позивачу) по першій його вимозі та сплатити йому щомісячно проценти за користування позикою в розмірі 2,5% від даної суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник [PERSON] надала позикодавцю [PERSON] розписку, яка посвідчує передання їй вказаної грошової суми (а.с.11). Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким позичальник зобов`язана повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, що були передані їй позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Також, згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позивачем відповідно до договору нараховані проценти за користування позикою за період з 20.11.2018р. по 20.04.2020р., тобто за 18 місяців, в розмірі 94500грн. (210000грн. х 2,5% х 18 місяців = 94500грн.), розрахунок яких суд вважає вірним. Встановлено, що позивач двічі надсилав відповідачу поштовим відправленням вимогу щодо повернення позики та процентів за користування позикою, а саме 24.03.2020р. - про повернення грошових коштів в строк до 03.04.2020р. (а.с.12-14) та 16.04.2020р. - про повернення грошових коштів в строк до 23.04.2020р. (а.с.15-16). Відповідач в установлений у вимогах строк, а також до теперішнього часу борг не повернула, отже не виконала взяті на себе за договором позики зобов`язання, але позовні вимоги визнала повністю, про що зазначила це у своїй заяві по суті справи (а.с.31), та у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.ст.525, 526 та ч.1 ст.530 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства та в строк встановлений договором; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ст.ст.133, 137, ч.1 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються із судового збору в сумі 3045,00грн. та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00грн., які суд вважає співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих ним послуг та виконаних робіт, а також ціною позову.

Outcome: approved