Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права власності. Своє звернення мотивує тим, що він зареєстрований за місцем проживання та проживає в м. Умані, що підтверджено відміткою у паспорті і реєстраційній базі Уманської міської ради. Він являється власником частини садиби ( земельна ділянка, будинок, споруди, мережі ) по [ADDRESS] , на підставі договору дарування посвідченого Уманською міською державною нотаріальною конторою від 27.05.1994 року № 2-1577 і зареєстрованого Уманським відділком ЧООБТІ 14.06.1994р., книга № 32-2081. Порядок користування земельною ділянкою визначений судом, а право власності підтверджено актом, який він повернув на переоформлення, але був з вини землевпорядної організації втрачений, що сприймається сьогодні, як відмова від права власності. Просить визнати його право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] в належному йому розмірі - 1/6 долі. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області включити його до списку власників земельної ділянки по [ADDRESS] з внесенням відповідних записів до державного реєстру. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов з підстав зазначених в позовній заяві підтримав та просив задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, попередньо надіславши на адресу суду відзив, в якому просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки правовідносини щодо виникнення права власності на житловий будинок відбулися ще в 1994 році і виникли до набрання чинності ЦК України, тому необхідно застосувати законодавство, яке діяло на час виникнення цих правовідносин, тобто ЦК УРСР від 1963 року. Відповідно до ст..71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено ( позовна давність ), встановлюється в три роки. Позивач у позовній заяві вказує, що він є власником частини житлового будинку на підставі договору дарування з 27.05.1994, а земельна ділянка згідно договору дарування не була подарована [PERSON] , отже строк позовної давності слід рахувати саме з 1994 року. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Оскільки у позові позивачем не зазначено жодного доказу, щодо порушення права Головним управлінням права позивача, тому Головне управління є неналежним відповідачем у справі. Крім того, 01.01.2013 набрав чинності ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ». У зв`язку з цим, повноваження Головного управління у частині державної реєстрації та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку припинились. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, в тому числі земельних ділянок, проводиться Міністерством юстиції України та його територіальними органами; суб`єктами державної реєстрації прав, а саме: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, акредитовані суб`єкти; державні реєстратори прав на нерухоме майно. Уманською міською радою прийнято рішення від 19.06.2009 №2.8-48/5 « Про розгляд звернень громадян підприємств, установ та громадян з питань землекористування, приватизації земельних ділянок », згідно якого відмінено п.п.8.1 п.8 рішення від 26.11.2007 №2.10-25/5 про передачу в спільну часткову власність земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , згідно поданої заяви. В результаті чого в [PERSON] змінилась площа земельної ділянки, яка раніше передавалась в приватну власність, та на яку було розроблено технічну документацію із землеустрою та видано державний акт на земельну ділянку по [ADDRESS] . На неодноразові звернення [PERSON] щодо виготовлення йому державного акту на земельну ділянку, йому наголошувалось, що для того, щоб видати новий державний акт ( до 01.01.2013 ) на нову площу потрібно виготовити технічну документацію із землеустрою, в якій буде виключена площа 0,0066 га, яка перебувала в спільній частковій власності. Станом на сьогоднішній день [PERSON] не вніс зміни до технічної документації. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню із слідуючих підстав. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 27 травня 1994 року [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м. Згідно рішення Уманського міськрайонного суду від 02 липня 2004 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про встановлення порядку користування земельною ділянкою було вирішено визначити порядок користування земельною ділянкою, розташованої по [ADDRESS] , виділивши у користування співвласникам: [PERSON] земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,ч.2, ч.3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права власності. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. У разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. Відповідачами у таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування. З 01 січня 2013 року набули чинності Закони України «Про Державний земельний кадастр», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постанова Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», згідно з якими повноваження територіальних органів Держземагентства у частині державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди) земель, права сервітуту, права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), права забудови земельної ділянки (суперфіцій) з 1 січня 2013 року припинилися. Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції в установленому законодавством порядку. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав. Орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації. Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Зокрема, з набранням чинності з 01.01.2013 року Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року №3613-УІта Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051 посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів. Відповідно до положень пункту 9 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», видача державних актів на право власності на земельні ділянки здійснювалась територіальними органами Держкомзему України при проведенні державної реєстрації земельної ділянки лише до 01 січня 2013 року. Повідомлення про зареєстровані (припинені) речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в тому числі і за рішенням суду надходить з органів реєстру прав і після чого відомості вносяться у Поземельну книгу. Пунктом 130 Порядку ведення Державного земельного кадастру (далі Порядку) затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 №1051 передбачено, що відомості (зміни до них) про нового власника, користувача земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вносяться до Поземельної книги Державним кадастровим реєстратором відповідно до пункту 113 цього Порядку. В пункті 113 Порядку зазначено, що після отримання від органу державної реєстрації прав інформації в порядку інформаційного обміну Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить інформацію про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі. На даний час, Держгеокадастр та його територіальні органи здійснюють державну реєстрацію земельних ділянок, а не прав на них. Державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (ст. 1 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»). Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`являти позов до належного відповідача. Оскільки головне управління Держгеокадастру у Черкаській області в даній справі не може бути відповідачем, тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed