Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У позовній заяві вказує, що він є власником 1/2 частки і наймачем квартири за адресою [ADDRESS]. За цією адресою також зареєстрований відповідач [PERSON], але у квартирі не проживав і не проживає понад 10 років без поважних причин, комунальні послуги не сплачує. За умови зняття відповідача з реєстрації, він буде мати право на субсидію. На підставі викладеного позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] та зобовязати орган реєстрації вчинити дії зі зняття відповідача з реєстрації. В судовому засідання позивач [PERSON], позов підтримав, наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню. Просить в задоволенні позову відмовити. Письмові заперечення залучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши надані суду докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу та відповідачу на праві приватної власності належить по 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як розяснено у пункті 34 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових правоскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). Статтею 11 ч.1 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших особі, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ч.ч.1, 3, 4 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставина, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що відповідач є власником 1/2 частини спірної квартири, суд не вбачає законних підстав, для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою.

Outcome: dismissed