Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути із відповідача 32 852, 43 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та 186 350, 63 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2015 року по 22.01.2020 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» на посаді слюсаря з ремонту парогазотурбінного устаткування по п`ятому розряду. 08 червня 2015 року звільнений з роботи за власним бажанням на підставі наказу № 380-к. Починаючи з січня 2010 року по січень 2015 року відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру його заробітної плати, у зв`язку з чим був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2019 року з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» стягнуто на його користь 30 441, 75 грн. невиплаченої заробітної плати. Рішення не оскаржувалось та 09 вересня 2019 року набрало законної сили. Згідно вказаного рішення 21 листопада 2019 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснило виплату заробітної плати, однак оскільки з дня звільнення з роботи з ним не було проведено остаточного розрахунку при звільненні, то відповідач зобов`язаний виплатити йому компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Просить позов задовольнити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони (а.с. 28). 05 березня 2020 року представником відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» Негря Г.Ю. подано відзив на позовну заяву (а.с. 33-42) та 04 червня 2020 року додаткові пояснення (а.с. 159-163), в яких просить застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що згідно розрахункових листків за період з січня 2010 року по січень 2015 року заробітна плата позивача становила 173 969, 1 грн. Відповідно до рішення Залізничного районного суду міста Львова ЛМКП «Львівтеплоенерго» було виплачено позивачу різницю по мінімальній заробітній платі, що становить 17,5 % від загальної суми нарахованої і отриманої суми заробітної плати в розмірі 173 969, 1 грн., тобто не виплачено було 30 441, 75 грн. Враховуючи наведене, вважає, що слід стягнути рівно той відсоток середнього заробітку працівника, який становила сума недоплати від середнього заробітку за спірний період. Зазначає, що дана позиція повністю узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за № 6-113цс16. Також наголошує на пропущення позивачем строку позовної давності на звернення до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права, а тому на момент звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати позивач знав про порушення своїх прав, відповідно строк звернення до суду про стягнення середнього заробітку повинен рахуватись з дня набрання чинності судовим рішенням про стягнення недорахованої заробітної плати. 13 березня 2020 року представник позивача Мандюк О.О. подав відповідь на відзив, в якій звертає увагу суду на те, що при визначенні розміру недоплаченої заробітної плати в сумі 30 441, 75 грн. відповідачем не враховано компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка досі добровільно не виплачена, хоча виплата суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Виплата основної заробітної плати і доплат за роботу у шкідливих умовах праці була здійснена в примусовому порядку після винесення судом рішення та пред`явлення виконавчого листа до виконання. Про факт систематичної недоплати заробітної плати і те, що на момент звільнення позивача йому було виплачена заробітна плата не в повному обсязі відповідачу було відомо. При цьому відповідач заперечував проти права позивача на виплату недорахованої заробітної плати, тому факт порушення цього права та суму недоплати було встановлено лише в судовому порядку, що свідчить про протиправну та недобросовісну поведінку відповідача. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Проте, у випадку застосування судом принципу співмірності вважає, що розмір середнього заробітку який підлягає стягненню з відповідача не може становити менше ніж 136 233, 00 грн., а сума компенсації заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати розрахована станом на момент звільнення позивача становить 14 969, 22 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, при ухваленні судом рішення просить застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] . Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до приписів ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] працював у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» на посаді слюсаря з ремонту парогазотурбінного устаткування по п`ятому розряду та звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу № 380-к від 08 червня 2015 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 16). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2019 року в цивільній справі № 462/1526/19 позов [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволено, стягнуто основну заробітну плату у розмірі 27 674, 48 грн., доплату за шкідливі умови праці в розмірі 2 767, 27 грн. всього 30 441 (тридцять тисяч чотириста сороку одну) гривню 75 копійок, без врахувань податків та обов`язкових платежів та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 3 500 грн. (а.с. 19-22). Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Згідно матеріалів справи недораховану заробітну плату було виплачено позивачу 21 листопада 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, обставини встановлені вищевказаним судовим рішенням не повинні доказуватись, такими встановлено, що відповідачем було порушено трудові права позивача на належний рівень оплати, передбачений чинним законодавством. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, виходячи з такого. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У п.п. 6 п. 2.2 рішення від 22 лютого 2012 року №4-рп/2020 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Такий же висновок викладено у п.п. 39, 40 постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду, від 24.04.2019 у справі № 607/14495/16-ц, а саме, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Беручи до уваги, що повний розрахунок відповідно до виписки по картковому рахунку АТ «Ощадбанк» з [PERSON] був проведений 21 листопада 2019 року, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 22 листопада 2019 року, а відтак, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом 28 січня 2020 року не пропустив тримісячний строк звернення до суду. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати і провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України № 2050-111 від 19.10.2000 р. «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Згідно із ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць ( після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. З долученого до матеріалів справи позивачем розрахунку сума компенсації втрати частини заробітної плати [PERSON] у зв`язку з порушенням строків її виплати становить 32 852, 43 грн. (а.с. 8-12). Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий приймається судом до уваги. Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів. Як встановлено рішенням суду від 07 серпня 2019 року, під час роботи у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість із виплати заробітної плати, яка на момент звільнення [PERSON] не була виплачена та стягнута у подальшому в судовому порядку, проте згідно матеріалів справи була виплачена 21 листопада 2019 року. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Враховуючи наведене, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати позивач має право на отримання від ЛМКП «Львівтеплоенерго» компенсації втрати частини заробітної плати. За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до абзацу 18 пункту 4 Порядку зазначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводять виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Згідно розрахунку позивача, проведеного відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2015 року по 22.01.2020 року становить 186 350, 63 грн. (20, 17 грн. середньогодинної заробітної плати х 9 239 робочих годин за весь час затримки розрахунку). Як вбачається з відзиву на позовну заяву вказаний розрахунок відповідач не оспорює та не спростовує, власного розрахунку не надає, однак не погоджується з розміром відшкодування середнього заробітку, просить суд, застосувавши принцип співмірності, зменшити його. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Таким чином закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, суд повинен враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої палати прописані у постанові від 26 червня 2019 року, вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат [PERSON] . Суд бере до уваги, що позивач звернувся до суду з даним позовом у січні 2020 року, тобто зі спливом більше 4 років з часу звільнення з роботи, яке мало місце 08.06.2015 року, а також тривалий період часу недоплати заробітної плати роботодавцем протягом 2012-2015 рр. та звернення позивача з позовом про виплату недорахованої заробітної плати за вказний період лише у 2019 році. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів які б вказували на те, що він звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо недорахованої заробітної плати та поважності причин тривалого зволікання зі зверненням до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивач не знав про його право на отримання заробітної плати не нижче від мінімальної та на отримання доплат за шкідливі умови праці, зокрема, не був ознайомлений із колективним договором, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право. Суд враховує також, що сума недорахованої заробітної плати в розмірі 30 441, 75 грн., яка встановлена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 7 серпня 2019 року становить 17,5 % від нарахованої та виплаченої заробітної плати за спірний період в розмірі 173 969, 1 грн. і є значно меншою (майже в 5 разів) ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні (186 350, 63 грн ). Враховуючи вищенаведене, а також принцип справедливості та співмірності, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача слід стягнути 32 852, 43 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та 32 611, 36 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із змісту ст. 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ордера серії ВС №1018881 на надання правової допомоги від 10.03.2020 р., акта виконаних робіт з надання правової (професійної допомоги) від 10.03.2020 р., квитанції до прибуткового касового ордера №21 про сплату коштів від 10.03.2020 р., (а.с. 127, 128, 129), долучених до матеріалів справи, позивач уклав з адвокатом Мандюком О.О. договір про надання правничої (правової) допомоги та здійснив оплату у розмірі 3000 грн. Враховуючи, що позивачем було заявлено позовні вимоги на загальну суму 186 350, 63 грн., а судом задоволено позовні вимоги на загальну суму 32 611, 36 грн., відтак із відповідача на користь позивача слід стягнути 326,12 грн. судового збору та 525 грн. витрат на правову допомогу, що є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial