Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 12 000 грн. та судовий збір. Вимоги обґрунтовує тим, що 03.11.2019 [PERSON] отримав від нього гроші в сумі 12000 грн., про що була складена розписка, яка підтверджує факт передачі позивачем визначеної суми відповідачу. У розписці від 03.11.2019 вказано, що позичальник зобов`язаний повернути гроші до 31.12.2019. У вказаний строк відповідач борг не повернув, у зв`язку з чим він звертається до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 08.04.2020 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. До початку судового засідання сторони не з`явились, надавши заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач додатково зазначив у заяві про те, що позов не визнає. Вказав, що розписку він написав оскільки був винен за ремонт кімнати, яка постраждала внаслідок пожежі, що сталася з його вини. Він частково здійснив ремонт кімнати, а також частково віддавав кошти позивачеві, однак доказів цього не має. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено: 03.11.2019 відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 12000 грн. та зобов`язався повернути до 31.12.2019. Дана обставина підтверджується оригіналом розписки від 03.11.2019 (а.с. 10). [PERSON] належним чином умови договору позики не виконав, кошти в обумовлений строк не повернув. Відповідач відзив на позов не надав та не спростував факту отримання коштів від позивача та їх повернення. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що випливають із зобов`язань за договором позики, недопустимості односторонньої відмови від виконання договірних зобов`язань. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Постановою від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц ВС вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Отже, у даному випадку відповідач, надаючи позивачеві розписку, тобто борговий документ, що видається боржником кредитору після передання грошової суми, зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 12000 грн, отримані ним в борг, у строк до 31.12.2019. Таким чином, зазначена розписка відображає зміст умов договору позики. Зазначена в розписці дата її надання - 03.11.2019 року, відповідно посвідчує факт передання грошової суми. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 року у справі №483/1953/16-ц; від 31.10.2018 року при розгляді справи №707/2606/16-ц. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову надано не було. Оскільки позивачем було представлено суду оригінал розписки, за правилами ст. 545 ЦК України, вказана обставина свідчить про наявність у відповідача невиконаного у строк боргового зобов`язання перед позивачем. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законодавством, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Суд, з урахуванням вище викладеного, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги і стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 03.11.2019 у розмірі 12000 грн. 00 коп.. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: approved