Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, уточненим 04.04.2017 року, в якому остаточно просив поновити йому строк позовної давності, встановивши його перебіг з 18.08.2012 року; стягнути з відповідача на його користь шкоду у розмірі 24\~929,54 грн. та судові витрати у розмірі 100 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 06.03.2012 року об 11 год. 00 хв. на автошляху Київ - Харків - Довжанський на ділянці 543 км. + 600 м. відбулося зіткнення автомобілів «ВАЗ» 21099, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та «Peugeot Partner», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], який станом на 06.03.2012 року був працівником ПАТ «МТС Україна», і сам автомобіль «Peugeot Partner», реєстраційний номер [NUMBER], належав цій юридичній особі. В результаті зіткнення автомобілю позивача заподіяно пошкодження, які мають значну вартість. У відповідності до постанови Апеляційного суду Харківської області від 31.07.2012 року в діях [PERSON] встановлено порушення ПДР України, яке знаходилось в причинному зв'язку з виникненням ДТП. Також згідно висновку експертизи за №25/15 від 14.11.2015 року, призначеної Комінтернівським районним судом м. Харкова, відсоткова частка вини водія [PERSON] склала 65,385%. Позивач вважає, що у звязку з тим, що його автомобіль отримав пошкодження в результаті дій працівника ПАТ «МТС Україна», то він має право на відшкодування заподіяної шкоди. Відповідальність водія автомобіля «Peugeot Partner», реєстраційний номер [NUMBER], була застрахована згідно двох договорів страхування, укладених між ПАТ «МТС Україна» та ПАТ «Страхова група «ТАС»: 1. Договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією автотранспортних засобів за №А 0190667 від 23.03.2011 року (п.1.4.2.), згідно якого третім особам відшкодовується завданий збиток Страхувальником не тільки під час руху транспортного засобу, але і під час його стоянки, навантаження/розвантаження, тощо. 2. Поліса АА/3358106 від 16.03.2011 року про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Оскільки відшкодування шкоди, заподіяної водієм автомобіля «Peugeot Partner», реєстраційний номер [NUMBER], [PERSON], як працівника ПАТ «МТС Україна», здійснюється ПАТ «Страхова група «ТАС», що підтверджується положеннями та статтями Договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією автотранспортних засобів за №А 0190667 від 23.03.2011 року та Поліса АА/3358106 від 16.03.2011 року про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених між ПАТ «МТС Україна» та ПАТ «Страхова група «ТАС» та регламентується Розділом II Закону України «Про страхування», Розділом III Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та нормами Цивільного кодексу України, де за Договорами страхування передбачено обовязок відповідача сплатити позивачу грошове відшкодування збитків внаслідок заподіяння водієм ПАТ «МТС Україна» шкоди майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позивач вказує, що в результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль отримав значні пошкодження і вартість ремонтно-відновлювальних робіт складає 24\~929,54 грн. У відповідності до приписів ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Також позивач в уточненому позові просить поновити йому строк позовної давності, посилаючись на те, що він не був присутній в Апеляційному суді Харківської області в судовому засіданні 31.07.2012 року і отримав постанову тільки 18.08.2012 року, а про наявність страхового полісу у [PERSON] довідався лише з матеріалів цивільної справи за №636/3753/15-ц вже при розгляді справи судом (а.с.197-198). В судовому засіданні позивач повністю підтримав свій уточнений позов та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача проти позову категорично заперечував, надав до суду заперечення, згідно яких вважав позов необґрунтованим та незаконним, виходячи з наступного: По-перше, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до постанови Апеляційного суду Харківської області від 31.07.2012 року у справі за №33/2090/278/2012 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] судове засідання 31.07.2012 року відбувалося за участю представника особи, \-яка притягалася до адміністративної відповідальності - [PERSON], адвоката [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. Позивач [PERSON] звернувся з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки тільки 13.08.2015 року, тобто після спливу встановленого трирічного строку позовної давності. 09.03.2016 року відповідачем була подана до суду відповідна заява про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач в своїх чисельних позовних заявах постійно зазначає, що оскільки він не був присутнім в судовому засіданні 31.07.2012 року, постанову отримав поштовим звязком 18.08.2012 року, то початок перебігу загального строку позовної давності у три роки слід обчислювати з дати отримання позивачем повідомлення про порушення його прав - з 18.08.2012 року. Отже, на думку відповідача, позивач навмисно, порушуючи вимоги ч. 3 ст. 27 ЦПК України та зловживаючи своїми процесуальними правами, безпідставно наполягає на поновленні строку позовної давності та розгляді його позовних вимог. По-друге, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно зі ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Всупереч вимогам чинного законодавства України позивач неодноразово змінюючи свої позовні вимоги не надає доказів, які б підтверджували або обґрунтовували заявлені позовні вимоги. Так, позивач посилається на постанову Апеляційного суду Харківської області від 31.07.2012 року, якою, як він вважає, «в діях [PERSON] встановлено порушення ПДР України, яке знаходилось в причинному звязку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди». Але саме відповідно до постанови Апеляційного суду Харківської області від 31.07.2012 року, якою залишено без змін постанову Чугуївського міського суду Харківської області від 26.03.2012 року, у скоєнні ДТП, -2- яка сталася 06.03.2012 року, визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП тільки одного з учасників ДТП - [PERSON], який порушив п.13.1 ПДР України. Належним доказом, який встановлює факт протиправних дій водія забезпеченого транспортного засобу, а саме порушення ним ПДР України, а відтак і наявність вини останнього у скоєнні ДТП, є постанова відповідного органу (посадової особи), прийнята за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, або вирок у кримінальному провадженні. Посилання позивача лише на висновки експертизи за №25/15 від 14.11.2015 року не підтверджує встановлення у передбаченому законом порядку вини водія [PERSON] у скоєнні ДТП 06.03.2012 року. По-третє, відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Позивач просить стягнути з ПАТ «СГ «ТАС» 24\~929,54 грн., але всупереч вимогам чинного законодавства України не надає до суду жодних доказів, які б підтверджували факт проведення позивачем реального відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу ВАЗ 21099, державний номер [NUMBER]. В матеріалах справи відсутні підтверджені розрахунки реальної вартості завданого матеріального збитку, які б обґрунтовували заявлену позивачем суму позовних вимог. Крім цього, позивач постійно підкреслює, що в результаті зіткнення шкоду заподіяно саме його автомобілю та саме він має право на отримання відшкодування заподіяної шкоди. Але доводи позивача повністю спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких відсутні докази, які б підтверджували, що на момент ДТП 06.03.2012 року саме [PERSON] був власником пошкодженого транспортного засобу ВАЗ 21099, державний номер [NUMBER], яким керував позивач. Разом з цим згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 19.07.2016 року №31/20-3867 автомобіль ВАЗ 21099, номерний знак [NUMBER], зареєстровано на імя громадянина [PERSON]. По-четверте, відповідно до п. п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоровю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Згідно ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобовязанні свого обовязку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обовязку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обовязку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі наявності інших підстав, встановлених законом. Представник ПАТ «СГ «ТАС» вказує, що позивач взагалі не звертався до відповідача з відповідною заявою про страхове відшкодування і станом на сьогоднішній день минуло більше, ніж один рік з дати ДТП, а відтак, на думку відповідача, є цілком законна підстава для відмови у виплаті страхового відшкодування (а.с.217-219). Суд, вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Згідно зі ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 зазначеного кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Судом встановлено і не заперечується сторонами по справі, що 06.03.2012 року об 11 год. 00 хв. на автошляху Київ - Харків - Довжанський на ділянці 543 км. + 600 м. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «ВАЗ» 21099, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та «Peugeot Partner», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], який станом на 06.03.2012 року був працівником ПАТ «МТС Україна» (власник автомобілю «Peugeot Partner» - ПАТ «МТС Україна»). Позивач керував автомобілем «ВАЗ» 21099, реєстраційний номер [NUMBER], на підставі Довіреності від 06.03.2012 року, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися, керувати, слідкувати за вказаним автомобілем (а.с.135-136). Таким чином позивач хоч і не є власником зазначеного транспортного засобу, але володіє ним відповідно до вищевказаної довіреності, а відтак має право вимагати відшкодування шкоди, заподіяній цьому майну (п.9 ППВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року за №6). Постановою Апеляційного суду Харківської області від 31.07.2012 року залишено без змін постанову Чугуївського міського суду від 26.03.2012 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Апеляційний суд Харківської області в своїй постанові зазначив, що суд вірно дійшов висновку про наявність вини в діях [PERSON], а саме порушення ним п.13.1 ПДД України, чим останній здійснив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Крім того, у вказаній постанові апеляційної інстанції, яка набрала законної сили 31.07.2012 року зазначено, що згідно висновків судової авто-технічної експертизи за №6276 від 02.07.2012 року в діях обох водіїв встановлено порушення вимог ПДР України. Так, водій [PERSON] повинен був керуватись вимогами п. 10.1 ПДР України, а водій [PERSON] п. 12.1 ПДР України, тобто в діях обох водіїв встановлена обоюдна вина у скоєнні ДТП. Але у звязку з тим, що у відношенні водія [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення не складався, суд позбавлений можливості притягнути його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення, хоча в його діях міститься склад вказаного правопорушення (а.с.5-6). В 2014 році ПАТ «СГ «ТАС» звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] з вимогою про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу в сумі 81\~220,60 грн., яку страховик виплатив застрахованій особі - ПАТ «МТС Україна» в результаті настання страхового випадку, а саме, - ДТП за участі автомобілів «ВАЗ» 21099, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та «Peugeot Partner», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], що відбулась 06.03.2012 року об 11 год. 00 хв. на автошляху Київ - Харків - Довжанський на ділянці 543 км. + 600 м. (а.с.44-46). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.02.2016 року, яке набрало законної сили 19.02.2016 року- позовні вимоги ПАТ «Страхова група «ТАС» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «СГ «ТАС» суму завданої матеріальної шкоди в межах частки вини водія (34,615%) у розмірі 28\~114,51 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 281,15 грн. В решті позову відмовлено. Крім того в рішенні зазначено, що ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.08.2015 року по вказаній справі було призначено комплексну експертизу, на вирішення якої, серед іншого, поставлено питання щодо визначення ступеня вини кожного з водіїв. Так, згідно висновку експертизи за №25/15 від 14.11.2015 року відсоткова частка вини водія [PERSON] складає 34,615-34,375%, відсоткова частка вини водія [PERSON] 65,385-65,625%. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність вини у скоєнні ДТП у діях обох водіїв (а.с.137-139). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зі змісту ст. 1166 ЦК України слідує, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 1187 ч. 2 ЦК України зазначає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 1188 зазначеного кодексу - шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; -3- 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяній нею (в порядку часткової відповідальності). Питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами: при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного. Відповідно до розяснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Пунктом 8 зазначеної постанови передбачено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємоповязаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (стаття 543, 1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальній справі або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. Проте вказана норма не дає підстав за будь-яких обставин вважати не винною у ДТП особу, відносно якої не порушувалось кримінальної справи і не складався протокол про адміністративне правопорушення. У цьому випадку вину такої особи може бути підтверджено чи спростовано іншими належними і допустимими доказами, передбаченими ЦПК України, зокрема висновками судової автотехнічної експертизи, письмовими доказами тощо. Також не є перешкодою для покладання цивільно-правової відповідальності на особу у справах де внаслідок винних дій обох водіїв завдано шкоди їх транспортним засобам, те, що лише один із водіїв притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України. Таким чином, у випадку встановлення вини особи у ДТП постановою про притягнення до адміністративної відповідальності ця особа не позбавлена права доводити протиправність дій інших учасників ДТП і причинний звязок цієї протиправності із завданою шкодою. Постановою апеляційного суду Харківської області від 31.07.2012 року в діях обох водіїв встановлено порушення вимог діючих ПДР. Водій [PERSON] повинен був керуватися вимогами п.10.1 ПДР, а водій [PERSON] п.12.1 ПДР, тобто в діях обох водіїв встановлена обоюдна вина у скоєнні ДТП. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.02.2016 року встановлена відсоткова частка вини водіїв у вказаному ДТП. Так, відсоткова частка вини водія [PERSON] складає 34,615-34,375%, а відсоткова частка вини водія [PERSON] 65,385-65,625%. Під час розгляду справи в суді було встановлено та оспорювалося учасниками процесу, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ААС №763548 автомобіль«Peugeot Partner», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], на праві власності зареєстровано за ПАТ «МТС Україна». Ухвалою суду від 30.11.2016 року по вказаній справі призначена судова автотоварознавча експертиза, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при МВС України (а.с.164-165). Відповідно до Висновку експерта за №642 від 16.03.2017 року ринкова вартість автомобіля [NUMBER] на дату оцінки 06.03.2012 року складає 28\~357,40 грн. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт внаслідок зіткнення 06.03.2012 року о 11:00 год. автомобіля [NUMBER] з автомобілем [NUMBER] на автошляху Київ Харків - Довжанський на ділянці 543 км. + 600 м. на дату оцінки 06.03.2012 року складає 24\~929,54 грн. Вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «ВАЗ 21099», р/н [NUMBER] внаслідок зіткнення з автомобілем [NUMBER], що мало місце 06.03.2012 року о 11:00 год. на автошляху Київ - Харків - Довжанський на ділянці 543 км. + 600 м. на дату оцінки 06.03.2012 року складає 10\~975,15 грн. (а.с.176-186). Допитаний судом експерт [PERSON] пояснила суду, що саме нею був складений наявний в матеріалах справи висновок за №642 від 16.03.2017 року. На думку експерта ремонтно-відновлювальні роботи це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складників та відновлення їхніх ресурсів. Як наслідок, після проведення вказаних робіт автомобіль буде мати більш якісні характеристики. В даному випадку вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «ВАЗ» 21099, реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок зіткнення з автомобілем [NUMBER], що мало місце 06.03.2012 року о 11:00 год. на автошляху Київ - Харків - Довжанський на ділянці 543 км. + 600 м. на дату оцінки 06.03.2012 року складає 10\~975,15 грн. При цьому вартість вказаного збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ (С) та величини ВТВ. Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ «МТС Україна» та відповідачем по справі 23.03.2011 року укладено договір добровільного страхування ризиків, повязаних з експлуатацією автотранспортних засобів за №А0190667. Згідно умов договору страховим випадком, в тому числі, є ДТП пошкодження або знищення ТЗ/ДО внаслідок ДТП що сталась в процесі руху ТЗ та з його участю, а також пошкодження нерухомого ТЗ іншими рухомими ТЗ. Договором визначені всі необхідні умови страхування. У Додатку №1 до Договору страхування №А 0190667 від 23.03.2011 року, який є невідємною частиною Договору, визначено обєкт страхування, страхова сума, тариф, платіж окремо по КАСКО, ДЦВ, ДНВ (а.с.8-28). ПАТ «Страхова група «ТАС» визнала вищевказану ДТП страховою подією та на виконання умов договору добровільного страхування на підставі складеного страхового акту за №11350В/40/2012 від 14.05.2012 року від 14.05.2012 року здійснило власнику автомобіля [NUMBER], - ПАТ «МТС Україна» страхове відшкодування в розмірі 81\~220,60 грн. згідно платіжного доручення за №32981 від 15.05.2012 року. Позивач у судовому засіданні повідомив про те, що на момент ДТП його відповідальність застрахована не була. Також судом встановлено, що між ПАТ «МТС Україна» та відповідачем по справі 15.03.2011 року укладено договір (поліс) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за №АА/3358106. Строком дії з 16.03.2011 року по 15.03.2012 рік, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) 50\~000 грн. До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним ЗУ від 01.07. 2004 року за №1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, -4- заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 зазначеного закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. За змістом статей статті 9, 22-31, 35, 36 вказаного закону - настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про\~відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого\~особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до\~особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. \~Відповідно до\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина друга цієї статті визначає, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~- при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої осіб. Відповідно до ст. 29 зазначеного закону, у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Підставою\~\~для\~\~відмови\~\~у\~\~здійсненні\~\~страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, передбачено ст. 37.1.4 вказаного закону. Частиною 3 ст. 538 ЦК України передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі\~\~наявності інших підстав, встановлених законом. [PERSON] не заперечував того факту, що не звертався до відповідача з повідомленням про ДТП та з заявою про виплату страхового відшкодування. З огляду на вимоги вказаних норм права, суд вважає, що у відповідача не виникло обовязку щодо виплати страхового відшкодування, оскільки позивач не звернувся протягом року з заявою про його виплату. Також в своїй позовній заяві позивач просить суд поновити строк позовної давності на звернення з позовом, встановивши його перебіг з 18.08.2012 року, і обґрунтовує це тим, що він не був присутній на засіданні Апеляційного суду Харківської області 31.07.2012 року по справі №33/2090/278/2012 та дізнався про встановлення вини водія [PERSON] у скоєнні ДТП, тобто про порушення свого права, лише отримавши копію постанови АСХО поштовим звязком 18.08.2012 року, а про наявність у водія [PERSON] Полісу про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів позивач довідався лише з матеріалів цивільної справи за №636/3753/15-ц. Відповідачем заявлено клопотання про застосування до вимог позивача строку позовної давності, посилаючись на те, що судове засідання Апеляційного суду Харківської області від 31.07.2012 року проводилось з участю представника особи, що притягувалась до адміністративної відповідальності ([PERSON]В.) - адвоката [PERSON] За результатами саме цього засідання Апеляційним судом Харківської області було винесено Постанову від 31.07.2012 року у справі №33/2090/278/2012, тому представник відповідача вважає, що датою початку перебігу позовної давності слід вважати саме 31.07.2012 року, а доводи позивача про наявність у нього поважних причин для поновлення строку позовної давності - необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Вивчивши доводи сторін, з приводу вище приведеного, суд приходить до наступного: Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено ст. 256 та ст. 257 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, випливає зі змісту ст. 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, зазначено в ч. 4 цієї статті. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту, випливає зі змісту ч. 5 ст. 267 ЦК України. Судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася 06.03.2012 року, про встановлення вини другого учасника ДТП водія [PERSON] позивач дізнався у судовому засіданні, що відбулось 31.07.2012 року, оскільки відповідно до постанови Апеляційного суду Харківської області від 31.07.2012 року у справі за №33/2090/278/2012 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] судове засідання 31.07.2012 року відбувалося за участю представника особи, \-яка притягалася до адміністративної відповідальності - [PERSON], адвоката [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. [PERSON] звернувся до суду з даним позовом лише 20.08.2015 року, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку. Суд не вважає наведені позивачем причини пропущення позовної давності поважними. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, враховуючи все вище приведене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його уточненого позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed