Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 50000 грн. та сплаченого судового збору у сумі 640 грн. В позовній заяві позивач вказав, що 01.10.2016р. між ним та [PERSON] укладений договір позики, згідно якого він передав [PERSON] кошти у сумі 50000 грн., а вона надала йому розписку, відповідно до якої зобовязалася повернути кошти у строк до 15.02.2017р. Однак, у встановлений строк відповідач гроші не повернула, у звязку з чим він вимушений звернутися до суду. Позивач у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином та своєчасно, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, надав суду заяву про підтримання позовних вимог, в якій просив розглядати справу за його відсутністю (а.с. 19) . Відповідач та представник відповідач за довіреністю [PERSON] у судове засідання не зявилися, причину неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи, письмові заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, не надали, надали суду заяву про визнання позовних вимог. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають повному задоволенню з наступних підстав. 01 жовтня 2016 року [PERSON] отримала у [PERSON] кошти у сумі 50000 грн. у борг без процентів та зобовязалася повернути кошти у повному обсязі до 15.02.2017 року, про що свідчить письмова розписка від 01.10.2016 року (а.с. 8). Таким чином, між сторонами 01.10.2016 року укладено договір позики з дотриманням вимог ст.ст. 1046-1048 ЦК України. Однак у встановлений строк і до теперішнього часу відповідач гроші не повернула. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позичкодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання відповідачу грошової суми. Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, у відповідача виникає відповідальність за невиконання свого зобов'язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 10.03.2017р. до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову (а.с. 16). 20.03.2017р. представником відповідача за довіреністю [PERSON] надана заява про визнання позовних вимог відповідачем у повному обсязі (а.с. 24). З урахуванням встановлених обставин, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позову, оскільки борг до теперішнього часу не повернуто, тому позовні вимоги про стягнення боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved