Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особистою власністю магазин літ. «А» площею 26,7 кв.м. в [ADDRESS], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з [PERSON] він перебуває в зареєстрованому шлюбі з 1996 року, однак, фактично шлюбні відносини припинились до 2013 року, після чого, [PERSON] збудував зазначений магазин, який за законодавством відноситься до категорії спільно нажитого майна. З цим позивач не згоден, оскільки вважає магазин своєю особистою власністю. Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи сповіщалась. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явилася, у порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд прийшов до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 1996 року між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], актовий запис № 348. В 2013 році позивач за власні кошти збудував магазин літ. «А» площею 26,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Однак, на момент початку будівництва сторони фактично не підтримували шлюбні відносини, жили окремо, не підтримували спільний побут та бюджет. По сьогоднішній день у сторін складні відносини. Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п.24 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Таким чином, оскільки спірний об'єкт збудований позивачем за кошти, що належали йому особисто, підстав визначати це майно, як спільне сумісне майно подружжя, немає. Враховуючи положення ст.57 СК України, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Таким чином, виходячи з встановлених обставини по справі, суд має визнати магазин літ. «А» площею 26,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про визнання права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved