Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Вказував, що у зазначеній квартирі з 13 липня 1999 року зареєстрована [PERSON] , яка там не проживає протягом п`яти років. На теперішній час в даній квартирі мешкає позивач разом із неповнолітнім сином. У зв`язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просив суд розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його проведення була повідомлена у встановленому порядку. Причини неявки в судове засідання не повідомила, не звернулася до суду з заявою про проведення судового розгляду справи без її участі, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавала. За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини. З договору про купівлю-продаж від 01 липня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Перепелиця І.В., вбачається, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що також підтверджується технічним паспортом на жилий дім індивідуального жилого фонду від 29.06.1999. Згідно записів домової книги про прописку громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , розпочатої 20.11.1995, за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 10.09.1999 вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 10.04.2012 було розірвано за рішенням суду, що підтверджується копією рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області №2-180 від 10.04.2012. Актом обстеження житлово-побутових умов підтверджується, що відповідач [PERSON] , дійсно зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , але фактично там не проживає з 2011 року, комунальні послуги не сплачує. З довідки виконкому Станично-Луганської селищної ради №817 від 14.02.2018 вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрований у квартирі, розташованій за вищевказаною адресою, та проживає там разом із сином [PERSON] , інших мешканців не зазначено. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В силу вимог ст. 391 ЦК України,ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинила. За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог під час розгляду справи не подано, а судом не здобуто. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача зі сторони відповідача, які підлягають захисту, шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . На підставі наведеного,

Outcome: approved