Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення індексу інфляції за час прострочення виконання зобов'язання з грудня 2010 року по 24 грудня 2013 року у розмірі 5627,07 грн., три проценти річних у розмірі 5219,37 за період з 24 грудня 2010 року по 24 грудня 2013 року, моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. та 3000 грн. витрат на правову допомогу адвоката. В обґрунтування вимог вказує, що у другому відділі ДВС Тернопільського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь позивача 62 370 грн. та 632 грн. 71 коп. судових витрат. Відповідач рішення суду не виконує, кошти знецінюються, а тому просив стягнути з відповідача індекс інфляції від простороченої суми 62 370,86 за період з 24 грудня 2010 року по 24 квітня 2013 року та від 42 724,63 за період з 25 квітня 2013 року по 24 грудня 2013 року, а також три проценти річних за період з 24 грудня 2010 року по 24 квітня 2013 року від суми 62 370,86 та з 25 квітня 2013 року по 24 грудня 2013 року від 42 724,63 грн. Крім того вказує, що тривалим невиконанням грошового зобов'язання йому спричинена моральна шкода, яка виразилась у погіршенні стану його здоров'я та зміні матеріального стану сім'ї, яку він оцінює у 10000 грн. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити, а також стягнути витрати на правову допомогу адвоката у написанні скарг, клопотань, позовних заяв та інших консультацій, у розмірі 3000 грн. У судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав повністю, зіславшись на доводи викладені у заяві. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, хоча про день та час слухання справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Попередньо представник надіслав суду заяву про слухання справи у їх відсутності. Зазначив, що позовні вимоги визнають частково в частині стягнення трьох процентів річних за період з 30 вересня 2011 року по 24.12.2013 року. Представник відповідача був присутній у попередньому судовому засіданні та вказав, що позовні вимоги визнають частково в частині стягнення трьох процентів річних в межах трирічного строку позовної давності. Інші позовні вимоги вважають безпідставними та необґрунтованими. Судом встановлено, що згідно розписки від 24 серпня 2010 року [PERSON] позичив [PERSON] кошти в сумі 15000 грн., 3500 євро та 5000 доларів США з терміном повернення до 24 листопада 2010 року. У встановлений строк [PERSON] частково повернув борг у сумі 15 000 грн., 1200 доларів США та 295 Євро. Заборгованість по договору позики становила 3800 доларів США та 3205 Євро. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 червня 2012 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2012 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 62 370,86 грн., з яких: 3800 доларів США, що еквівалентно 30 371,50 грн. та 3205 Євро, що еквівалентно 31 999,36 грн. станом на день винесення судового рішення та 632,71 грн. судового збору. Вказані обставини встановленні рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 червня 2012 року та ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2012 року, а тому в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. На підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист. На даний час на виконанні у Другому відділі ДВС перебуває зведене виконавче провадження №175 від 10 вересня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь фізичних осіб боргу на суму 309 213,60 грн., у тому числі, на користь [PERSON] 62 370 грн. боргу та 632,71 грн. судового збору 23 квітня 2013 року у зв'язку з продажем 1/3 частини квартир за [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності, [PERSON] було перераховано 19 646,23 грн. Дані обставини визнаються сторонами спору, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. На час звернення до суду з даним позовом відповідач не повернув борг у повному обсязі. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин, а тому боржник не звільняється від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання. Згідно із вимогами ст.ст.625, 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, а саме, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Встановлено,що борг позивачу не повернуто, а тому позивач має право на стягнення сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме, на три проценти річних від простроченої суми, як відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Таким чином, діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача три проценти річних у розмірі 5219,37 грн. від простроченої суми 62 370,86 грн. за період з 24 грудня 2013 року по 24 квітня 2013 року ( до дня повернення частини позики у сумі 19 646,23 грн.) та від простроченої суми 42 724,63 грн. за період з 25 квітня 2013 року по 24 грудня 2013 року включно. В силу вимог ст.625 ЦК України розмір трьох процентів річних від простроченої суми 62 370,86 грн. за період з 24 грудня 2010 року по 24 квітня 2013 року включно, становить 4362,54 грн., виходячи із наступного розрахунку 62 370,86грн.*3%/100 річних=1871,126 грн. /365 днів=5,126373 грн.* 851 днів прострочки=4362,54 грн.). Розмір трьох процентів річних від простроченої суми 42 724,63 ( 62370,86-19 646,23) грн. за період з 25 квітня 2013 року по 24 грудня 2013 року включно, становить 856,83 грн., виходячи із наступного розрахунку 42 724,63грн.*3%/100 річних=1281,7389 грн. /365 днів=3,5116 грн.* 244 днів прострочки=856,83 грн.). Разом з тим, суд вважає, що до задоволення не підлягають позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, виходячи із наступного. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. Таким чином, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у валюті України - гривні. Встановлено, що між сторонами було укладено договір позики частково в іноземній валюті, частково у національній. Враховуючи те, що борг у гривнях боржник повернув у встановлений договором строк та не виконаним залишилось лише зобов'язання в іноземній валюті, дане положення закону не може застосуватись до спірних правовідносин, а тому позовні вимоги щодо стягнення індексу інфляції до задоволення не підлягають. Суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що рішенням Тернопільського міськрайоного суду від 13 червня 2013 року борг стягнуто у гривнях. Положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання визначеного у національній валюті, а не на невиконання судового рішення . Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. За правилами ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди. Встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору випливають із договірних відносин, пов'язаних з невиконанням умов договору позики. Відповідальність за невиконання договірних зобов'язань передбачена ст. 625 ЦК України. Зі змісту договору позики вбачається, що сторони не передбачили відшкодування моральної шкоди в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договору позики й спеціальною нормою ст.ст. 625,1050 ЦК України. Враховуючи наведене, у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача на користь позивача три проценти річних у розмірі 5219,37 грн. за період з 24 грудня 2010 року по 24 квітня 2013 року, виходячи із простроченої суми боргу у розмірі 62 370,86 грн. та за період з 25 квітня 2013 року по 24 грудня 2013 року, виходячи із простроченої суми 42 724,63 грн. Також, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 243,60 грн., що підтверджується квитанцією про оплату. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то суд вважає, що підстав для їх стягнення з відповідача на користь позивача не має. Позивач самостійно брав участь у судових засідання, будь-яких доказів щодо укладення угод із адвокатом на написання позову, квитанції про оплату таких послуг суду не надав. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки такий строк позивачем не пропущено, виходячи із наступного. В силу вимог ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦУ України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із спливом строку виконання. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Встановлено, що 24 серпня 2010 року між сторонами спору було укладено договір позики на строк до 24 листопада 2010 року. Оскільки кошти у повному обсязі у встановлений у договір строк повернуті не були позивач у 2012 році подав до суду позов про стягнення боргу та рішенням суду від 13 червня 2012 року позов задоволено. 16 січня 2014 року у зв'язку з невиконанням рішення суду позивач подав до суду позов про стягнення інфляції та трьох процентів річних за невиконання зобов'язання. Таким чином, суд вважає, що позивачем не пропущено трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення трьох процентів річних за невиконання зобов'язання. На підставі наведеного,

Outcome: partial