Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 07 червня 2017 року Зміївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 66. На обґрунтування позову зазначив, що з 07.06.2017 він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Сумісне життя з відповідачем не склалось через втрату почуття любові та поваги один до одного, відсутності взаєморозуміння, різний менталітет. Категорично різні погляди на життя та роботу, народження та виховання дітей, на спільний побут, відпочинок та взаємовідносини остаточно погіршили їхні стосунки, у зв`язку з чим сім`я розпалася і вони розійшлися. 01.08.2020 він забрав свої речі з квартири, яку вони винаймали, та пішов жити до своїх батьків. З того часу вони роз`їхались і стали жити окремо. Саме з того часу вони не мають спільного господарства та обов`язків, вони не пов`язані спільним побутом та інтересами. Спроби примирення були марними і їхні стосунки не поліпшилися. Оскільки з того часу вони проживають окремо, їх вже нічого спільного не пов`язує і будь-яке примирення у їхній ситуації вже неможливе, тому є підстави для розірвання шлюбу. Дітей вони не мають. Спільного майна та будь-яких спорів майнового чи немайнового характеру також немає. Проте у інший спосіб, окрім судового розгляду справи та отримання судового рішення, розірвати шлюб відповідач відмовляється. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 01.10.2020 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду на 02.11.2020. 02.11.2020 позивач [PERSON] подав заяву, в якій вказав оскільки він уклав договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого його права та інтереси представляє адвокат Гетьман О. М., просив судові засідання у справі проводити за його відсутності (а. с. 21). 02.11.2020 представник позивача адвокат Гетьман О. М. подала заяву, в якій на позовних вимогах наполягала та просила розглянути справу за відсутності позивача та його представника, у зв`язку з визнанням відповідачем позову просила повернути позивачу з державного бюджету 50% від сплаченого ним при поданні позову судового збору, решту судових витрат просила не стягнути з відповідача (а. с. 22). 02.11.2020 відповідач [PERSON] , у свою чергу, також подала заяву, в якій позов про розірвання шлюбу визнала, просила розглянути справу за її відсутності (а. с. 25). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом №11, стаття 5, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідністю зі статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На підставі відомостей, наявних у позовній заяві та письмових доказах, встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтву про шлюб Серія [NUMBER] сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2017 (а. с. 5). За даними паспорту Серія [NUMBER] позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 6). З довідки Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області № 1109/02-19 від 29.09.2020, місця проживання відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З позовної заяви слідує, що після фактичного припинення сторонами шлюбних стосунків подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Відповідачем зазначені обставини не заперечувалися. За змістом встановлених судом обставин, фактично сторони припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Спору про поділ майна між сторонами у цій справі немає. Відповідач [PERSON] визнала позов до початку розгляду справи по суті, це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідно до положень ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, належить повернути позивачу 50 відсотків судового збору з державного бюджету (а. с. 4). Дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, питання щодо відшкодування відповідачем понесених позивачем судових витрат судом не вирішувалося.

Outcome: approved