Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування коштів в сумі 4 580 грн, а також просить поновити строк звернення до суду з даним позовом. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2012 року розірвано договір оренди квартири від 21 жовтня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Зазначає, що на виконання рішення суду 11.01.2013 року видано виконавчий лист та 30.01.2013 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Вказує, що 05.03.2013 року його примусово виселено з вищевказаної орендованої квартири та складено акт опису майна, яке було опечатано та передане на зберігання протягом двох місяців [PERSON], яка в свою чергу змінила замки на вхідних дверях. 30 квітня 2013 року він забрав свої речі із даної квартири і зясував, що зіпсовані продукти харчування, які знаходились в холодильнику, у звязку з тим, що [PERSON] відключила електроенергію. Отже, із зазначеним він звернувся до правоохоронних органів із заявою про пошкодження зіпсованого майна, але на даний час від правоохоронних органів відповіді не отримав. Також, 24.05.2016 року він звернувся з претензією до відповідача про відшкодування завданої шкоди на суму 4 580 грн, але шкода також не відшкодована. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся неодноразово, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, у відповідності до ст. 169 ЦПК України визнав можливим розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.224 ЦПК України. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи із наступного: Судом встановлено, що 21.10.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір оренди квартири у приватної особи (а.с.9-10). Відповідно до умов даного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування квартиру [ADDRESS]. Згідно п. 3.1, 3.2 Договору оренди термін у відповідності до ст. 821 ЦК України складає з 22.10.2009 року, термін оренди може бути скорочений лише за згодою сторін. Відповідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.11.2012 року вищезазначений договір оренди квартири від 21 жовтня 2009 року - розірвано та виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення (а.с.11-12). Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21.05.2013 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.11.2012 року залишено без змін (а.с.19-20). При примусовому вищевказаного рішення суду державним виконавцем Дорошенко В.М. складено акт про те, що [PERSON] виселено із квартири [ADDRESS], речі описано згідно акту №699 від 05.03.2013 року, двері з коридору опечатано та стягувач встановив свій замок до вхідних дверей (а.с.16). Як вбачається із матеріалів справи 03.05.2013 року позивач звернувся до міліції з приводу пошкодження його продуктів, які знаходились на відповідальному зберіганні з 05.03.2013 року по 30.04.2013 року у власника майна [PERSON] (а.с.18). Також, 19.05.2016 року позивач звернувся до відповідача з претензією про відшкодування грошових коштів в сумі 4 580 грн, які складаються із: 1 700 грн кошти на перевезення речей, 200 грн телефонні розмови, 1 680 грн пальне для автомобіля, 1000 грн вартість перевезення майна із розгрузкою та загрузкою (а.с.21). Тож спір між сторонами виник з виконання зобовязань, передбачених договором про оренду житлового приміщення, який регулюється нормами Цивільного кодексу України та укладеним між сторонами Договором. Відповідно до ст.3 ЦК засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність, розумність. Статтею 6 ЦК передбачається, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно ст. 653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Відповідно до п.9.4 договору оренди квартири у приватної особи від 21.10.2009 року вбачається, що в разі розірвання договору оренди з ініціативи орендодавця, а орендар не прожив в даній квартирі визначений термін не порушуючи пункти 6.1.1, 6.1.2, 6.1.3, 6.1.4, орендодавець зобовязується відшкодувати витрати повязані з пошуком іншого аналогічного житла та переїздом орендаря на нове місце проживання у м. Чернігові. Як на підставу своїх вимог, позивачем додано до справи копії фіскальних чеків на поповнення телефону на загальну суму 200 грн (а.с.24), однак, суд не приймає їх до уваги, як належний доказ, оскільки із них не вбачається, що позивач дані кошти витрачав безпосередньо на розмови з ріелтором щодо пошуку житла. Також судом не приймається, як належний доказ, копії фіскальних чеків за придбання пального на суму 1 680 грн (а.с.24зв), так як із них не вбачається, що автомобіль використовувався виключно з метою пошуку житла. Копію квитанції б/н від 30.04.2013 року на суму 1 700 грн за послугу по перевезенню меблів (а.с.23), позивач підтверджує факт перевезення меблів до гаражу. Копією прибуткового касового ордеру №22112 від 22.12.2015 року на суму 1000 грн (а.с.25) позивач підтверджує факт перевезення свого майна на нове місце проживання. Однак, судом також не приймають дані докази як належні, так як в матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту переїзду позивача на нове місце проживання, зокрема: в який період часу позивачем знайдено інше аналогічне житло, його місцезнаходження. Відсутність вказаних доказів позбавляє можливості зясувати чи дійсно позивачем понесені вищезазначені витрати саме з пошуком аналогічного житла та переїздом орендаря на нове місце проживання у м. Чернігові. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами визнаються будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на вищевказане суд вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed