Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] по якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 06 червня 2014 року у сумі 30\~000 грн.; судові витрати в сумі 521,50 грн., покласти на відповідача. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до генеральної довіреності від 23 березня 2010 року він, [PERSON] та [PERSON] придбали в різних долях риболовне судно ЯМК 0008 у громадянина [PERSON], яке необхідно було ремонтувати і на прохання [PERSON] він позичив 20\~000 грн. та на 10\~000 грн. на які придбав різні матеріали ( листкове залізо, кутове залізо, зварювальні електроди, пропан, кисень, фарби), здійснював сплати за стоянку судна та поніс інші витрати. 06 червня 2014 року [PERSON] продав судно [PERSON], який став повноправним власником судна. При укладенні договору купівлі-продажу [PERSON], визначаючи його витрати на ремонт судна, не зміг розрахуватися в повному обсязі, тому уклав між ними договір позики, написавши розписку у відповідності до якої зобовязався сплатити йому 30\~000 грн. частками до 31 грудня 2014 року. В установлений строк відповідач грошові кошти не повернув, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Представник позивача в судовому засідання позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Відповідач наголошував на тому, що питання з приводу повернення суми в розмірі 30\~000 грн., було розглянуто в судовому порядку та ухвалені рішення по справам № 483/1481/16-ц та №483/1280/16ц, якими в задоволенні позову було відмовлено. Суд не приймає до уваги твердження відповідача та його представника щодо того, що даний спір по суті вже розглянутий, оскільки з матеріалів вищезазначених справ, витребуваних судом для огляду в судовому засіданні встановлено, що позивачі звертались до суду із посиланням на норми, що випливають з договорів купівлі-продажу, отже підстави звернення до суду були інші. Відповідно до положень, передбачених п. 2 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у звязку з відмовою позивача від позову або укладання мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав. Крім того, представником відповідача заяв чи клопотань про закриття провадження у справі, із посиланням на п.2 ст. 205 ЦПК України до суду не подавалось та не заявлялось, представник відповідача не скористався своїми процесуальними правами, враховуючи рівність та диспозитивність цивільного судочинства, які ґрунтуються на обовязку доказування, який лежить на сторонах процесу, які були розяснені судом до перед початком розгляду справи, а також враховуючи те, що представники являються фаховими юристами, у звязку із чим суд ухвалив розглядати справу. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, допитавши свідків, вважає позов таким, що підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Відповідно до генеральної довіреності від 23 березня 2010 року він, [PERSON] та [PERSON] придбали в різних долях риболовне судно ЯМК 0008 у громадянина [PERSON], яке необхідно було ремонтувати і на прохання [PERSON] він позичив 20\~000 грн. та на 10\~000 грн. на які придбав різні матеріали (листкове залізо, кутове залізо, зварювальні електроди, пропан, кисень, фарби), здійснював сплати за стоянку судна та поніс інші витрати. 06 червня 2014 року [PERSON] продав судно [PERSON], який став повноправним власником судна. При укладенні договору купівлі-продажу [PERSON], визначаючи витрати позивача на ремонт судна, не зміг розрахуватися в повному обсязі, тому уклав між ними договір позики, написавши розписку у відповідності до якої зобовязався сплатити [PERSON] 30\~000 грн. частками до 31 грудня 2014 року, що підтверджується наданою розпискою. В установлений строк відповідач грошові кошти не повернув. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей , визначених родовими ознаками. Згідно з п.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначає позивач в позові він звернувся до відповідача з проханням повернути зазначену суму заборгованості, на що отримував обіцянки про його повернення з дня-на-день. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Факт необхідності повернення грошових коштів відповідачем підтверджується борговим документом - розпискою від 06 червня 2014 року. Показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що влітку 2014 року під час укладення договору купівлі-продажу, в присутності нотаріуса [PERSON] написав розписку на 30000 грн. Сторонами в судовому засіданні факту укладання договору позики та боргового документа - розписки спростовано не було, отже договір є дійним. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки, даний висновок кореспондується постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року. Відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання(постанова Верховного Суду України від 2 липня 2014 року). На підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобовязанням їх повернення й дату отримання коштів (постанова Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року). За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. З наведеного вище суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість заявлених вимог. Враховуючи, що через порушення відповідачем прав позивача, останній був вимушений звернутись до суду з позовом, сплативши судові витрати у розмірі 551,20 грн., що підтверджується квитанцією, наявною в матеріалах справи, який підлягає відшкодуванню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача. Таким чином, з урахуванням тієї обставини, що відповідачем не були виконані зобовязання по поверненню коштів, суд вважає, що позов є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підлягає задоволенню. На підставі викладеного й

Outcome: approved