Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS]. У вищевказаній квартирі зареєстроване місце проживання його батька [PERSON] Однак з травня 2013 року [PERSON] виїхав із квартири, на цей час проживає у Російській Федерації. Комунальні послуги відповідач не сплачує, в квартирі не проживає та не з'являється, однак до теперішнього часу з реєстраційного обліку не знявся, чим здійснює позивачу перешкоди у користуванні своїм майном. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Крім того, у заяві просить розглядати справу за його відсутності. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування квартири від 20.05.2013 року [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON]. Посилаючись на те, що [PERSON] тривалий час у квартирі не проживає, не цікавиться її станом, позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 6 ЖК жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, тобто для використання їх за цільовим призначенням (задоволення своїх житлових потреб та розпорядження ними у відповідних межах ), а тому, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях, збереження за відсутньою особою права користування житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно письмових пояснень відповідача [PERSON] він не заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Крім того, з копії паспорта [PERSON] вбачається, що з 23.07.2013 року йому дозволено тимчасове проживання у Бєлгородській області, Російська Федерація, з 08.08.2013 року місце його проживання у Російській Федерації зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. З урахуванням системного аналізу зазначених вище доказів, суд дійшов висновку про доведеність факту непроживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] та невикористання ним спірного житла за його прямим призначенням понад 1 рік. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved