Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою і просив визнати безвісно відсутнім свого батька - [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що у 1992 році батько забрав з квартири, в якій вони разом проживали, усі свої речі та пішов із сім'ї. З цього часу його місце перебування невідоме. Після досягнення повноліття заявник намагався розшукати батька, але марно. Заявник в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, направив для участі в судовому засіданні свого представника, який заяву підтримав. Представник заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток, причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладання розгляду справи від нього до суду не надходило. Зі згоди представника заявника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши представника заявника, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON] є сином [PERSON], [INFO] (а.с. 15). До 1992 року [PERSON] проживав разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. У 1992 році [PERSON] забрав з квартири усі свої речі та пішов із сім'ї. З цього часу його місце перебування невідоме, хоча після досягнення повноліття заявник намагався розшукати батька, але усі його зусилля виявилися марними. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 грудня 1996 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Підставою для розірвання шлюбу виявилися невизнання [PERSON] своєї дитини, його схильність до бродяжництва, спонтанне та немотивоване залишення місця свого постійного проживання. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 березня 1998 року було задоволено позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 16, 17). Цим же рішення встановлено, що [PERSON] не проживав за місцем своєї реєстрації без поважних причин з 1992 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили ту обставину, що з 1992 року вони [PERSON] не бачать, і в колишньому місці його постійного проживання з цього часу ніяких відомостей про його місцезнаходження немає. Відповідно до ч. 1 ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. На підставі наданих заявником доказів, суд доходить висновку, що за місцем постійного проживання [PERSON] немає ніяких відомостей про місце його перебування більш ніж протягом двадцяти років, і тому його слід визнати безвісно відсутнім. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215, 234, 235 ЦПК України, ст. 43 ЦК України, суд -

Outcome: approved