Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що з 25 березня 1995 він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з відповідачкою. Починаючи з серпня 2015 року вони не живуть разом, не ведуть спільного господарства та бюджету сім'ї. Сім'я перестала існувати, рішення про розірвання шлюбу є спільним, майнових спорів між ними немає. Позивачка та відповідач подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позивач позовні вимоги підтримує, наполягає на розірванні шлюбу, строк для примирення просить не надавати, відповідачка позовні вимоги визнає повністю, на розірвання шлюбу згодна, строк для примирення просить не надавати та після розірвання шлюбу просить залишити прізвище «[PERSON]». Оскільки сторони подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 25 березня 1995 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 90 ( а.с. 27). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 5), який проживає з відповідачкою. З серпня 2015 року сторони припинили шлюбно-сімейні відносини, між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові і поваги, сторони не створили міцної, дружньої сім'ї, на примирення не згодні, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідачка [PERSON] після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище - «[PERSON]». Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи викладені обставини, суд вважає встановленим, що подальше спільне проживання подружжя, збереження їх шлюбу неможливе та суперечило б інтересам кожного з них та малолітньої дитини, а тому шлюб між сторонами слід розірвати та залишити прізвище відповідачці - «[PERSON]». На підставі викладеного,

Outcome: approved