Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 27 квітня 2009 року між ними було укладено шлюб, від якого дітей не мають; спільне життя між ними не склалося через погане ставлення дружини до його дітей від попередніх шлюбів, зникло почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, шлюб носить формальний характер, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання додаткового часу для примирення, оскільки він хоча й проживає з дружиною в одному будинку, але подружніх відносин не підтримує, спільних інтересів не має, наданий судом строк не дав позитивного результату, в зв`язку з чим подальше збереження шлюбу між ними неможливе. Відповідачка відзиву на позов не подала, в судовому засіданні заперечила проти розірвання шлюбу, так як чоловік можливо через певний час усвідомить свою помилку та прийде до висновку про можливість збереження шлюбу. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 27 квітня 2009 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Плисківською сільською радою Борзнянського району Чернігівської області за актовим записом №04. Від даного шлюбу подружжя спільних дітей не має. Ухвалою Борзнянського районного суду від 04 серпня 2020 року за клопотанням відповідачки подружжю надавався час для примирення в два місяці. Сторони хоча й проживають в одному будинку, але тривалий час подружніх стосунків не підтримують, спільних інтересів та дітей не мають, втратили почуття взаємної любові, поваги, допомоги одне до одного, заперечення відповідачки\~в судовому\~засіданні проти\~розірвання шлюбу\~є суто\~формальним,\~оскільки наданим\~судом часом\~для примирення\~сторони не\~скористалися в\~цілях збереження\~сім`ї,\~відповідачкане навела обгрунтованих підстав для продовження існування шлюбу, позивач категорично наполягає на припиненні подружніх відносин, шлюб між подружжям носить формальний характер. За вказаних обставин надання сторонам додаткового часу для примирення буде примушуванням до збереження шлюбних відносин та порушенням права чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року по справі №442/6319/16-ц. Понесені [PERSON] у справі судові витрати по сплаті судового збору за його клопотанням залишаються за позивачем, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved