Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , діючого від свого імені та від імені малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , третя особа Служба у справах дітей Олешківської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення. В обґрунтування заявлених вимог у позовній заяві зазначив, що він являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 13.10.1993 року, право власності на який відповідно до довідки ХДБТІ зареєстровано за ним. У 2011 році він переїхав на постійне проживання в АР Крим до своїх родичів, оскільки є особою пенсійного віку. 02.11.2011 року він видав довіреність на ім`я відповідача [PERSON] ,з яким був знайомий, якою уповноважив останнього на представництво його інтересів при продажі належного йому житлового будинку за ціну і на умовах на свій розсуд і на оформлення приватизації на присадибну земельну ділянку в [ADDRESS] . Строк дії довіреності визначив у три роки. У довіреності також зазначено, що отримані від продажу гроші [PERSON] має передати йому. Також між ними була домовленість щодо оплати послуг представництва відповідача в залежності від ціни, за яку буде продано будинок. Разом з довіреністю він передав [PERSON] ключі від будинку, будинкову книгу та оригінали технічної документації на будинок. Будь-яких повноважень та згоди на вселення [PERSON] у його будинок , реєстрації в будинку ні усно, ні письмово він не надавав. Повернувшись у 2015 році виявив, що його доручення відповідачем не виконано, будинок не проданий, строк дії довіреності закінчився, а [PERSON] без будь-якої правової підстави вселився і проживає в будинку. Відповідач не являється членом його сім`ї, тому прав на користування будинком не має, добровільно виселятися з будинку не бажає. Спочатку ним було направлено письмову вимогу відповідачеві про добровільне виселення з будинку, яку ним не виконано. Після цього він звернувся з позовом до суду у 2015 році з вимогами про усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Тоді він дізнався, що відповідач зареєстрував у будинку також свого малолітнього сина. Відповідач став заявляти, що ніби-то сплатив йому гроші за будинок, що не відповідає дійсності. Він категорично заперечує отримання будь-яких грошових коштів від відповідача і просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Петренко А.П. заявлені вимоги підтримали. Позивач [PERSON] на підтримання позову надав пояснення, що належного йому на праві власності житлового будинку [PERSON] не продавав і ніяких грошей за будинок у якості плати ні він, ні його дочка [PERSON] , яка також проживає у Криму, не отримували і письмових розписок про це не видавали. Довіреність на продаж, тобто на представництво його інтересів він видав [PERSON] , оскільки раніше був знайомий з його батьком, разом працювали, а після виїзду в АР Крим у нього в селищі не залишилося інших знайомих. Суму, за який має бути продано будинок, не обумовили, ці повноваження він надав [PERSON] , оскільки пропозицій купівлі-продажу було небагато. Відносно наданих позивачем розписок про його часткові боргові зобов`язання по сплаті грошей за будинок - не може пояснити, чи написані вони його дочкою. Якби він отримував гроші від [PERSON] , то при отримані грошей видав би йому відповідну письмову розписку. Також пояснив, що при від`їзді у 2011 році у Крим він знявся з реєстрації і в будинку більше зареєстрованих і проживаючих осіб не залишилося, свої речі домашнього вжитку він також вивіз. Дозволу на проживання чи на реєстрацію в будинок [PERSON] . він також не надавав, хоча він передав йому будинкову книгу і ключі для виконання повноважень за дорученням. Позов просить задовольнити і виселити відповідача та його малолітнього сина з належного йому на праві власності житлового будинку з метою захисту свого права власності. Після пояснень до суду подав заяву з проханням у подальшому розгляд справи провести за його відсутності. Представник позивача - адвокат Петренко А.П. доповнив пояснення тим, що влітку 2015 року на виконання доручення позивача він намагався вирішити питання з відповідачем добровільно, зустрічався з відповідачем та його батьком. Крім цього, надсилав відповідачу листа-вимогу щодо добровільного виселення з будинку, яке не виконано. Просить захистити право власності позивача на належний йому будинок шляхом виселення відповідачів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що з листопада 2011 року він поселився з дружиною і малолітнім сином у будинку по [ADDRESS] . [PERSON] передав йому ключі, будинкову книгу, дав в усній формі дозвіл на прописку , який повторив у паспортному столі. Жодних розписок про отримання грошей [PERSON] йому не надав, вони довіряли один одному, розписки, які він долучив до справи, писала дочка позивача - [PERSON] , на цих розписках він ставив свій підпис. Під час судового розгляду відповідач давав пояснення, що прописався маючи довіреність, а наприкінці заявив, що між ним та позивачем було укладено договір житлового найму на невизначений строк в одному екземплярі, який у нього було вилучено у паспортному столі під час реєстрації. Крім того, надав пояснення, що він фактично виплатив позивачу 17500 доларів США, а залишилося до сплати 3500 доларів США, які він має сплатити при оформленні договору купівлі продажу житлового будинку у нотаріуса, однак позивач підняв ціну на 500 доларів, з чим він не погодився. Представник відповідача [PERSON] , а після його заміни - адвокат Гладка А .О . позицію відповідача підтримали. Представник відповідача [PERSON] подав заперечення на позов, відповідно до якого вказав, що відповідач [PERSON] не визнає позов, і саме він являється власником спірного житлового будинку , оскільки [PERSON] продав його [PERSON] і отримав за будинок грошові кошти. Видавши довіреність на ім`я [PERSON] про продаж належному йому будинку в смт [ADDRESS], на умовах і на свій розсуд , позивач [PERSON] не зазначив яка сума коштів за будинок має бути йому передана, цього він також не зазначив і у позовній заяві. Тобто, сума продажу є абстрактною, ціна будинку сторонами не встановлена. А фактично позивач отримав гроші за будинок в сумі 1750. доларів США та вимагав від [PERSON] передачі йому 4 тисяч доларів США, що на 500 доларів США більше , ніж за договором. При цьому, факт продажу будинку позивачем відповідачу можуть підтвердити свідки [PERSON] , яка є племінницею позивача, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зокрема [PERSON] повідомила, що відповідачем і його батьками сплачено позивачу 17500 доларів США за декілька разів, спочатку було заплачено 8 тисяч доларів США, а коли залишок суми вже становив 2500 доларів США, то [PERSON] вимагав 3000 доларів США, які [PERSON] мав передати при підписані договору купівлі-продажу, з чим [PERSON] не погодився і відмовився оформляти договір купівлі-продажу. Як на доказ передачі грошових коштів позивачу у зазначеній сумі, посилається на три письмові розписки, написані дочкою позивача [PERSON] , копії яких долучено до справи. Також у запереченні зазначив, що відповідачу позивачем нерухоме майно передано правомірно після отримання грошей, що є підставою для відмови у позові(а.с.120-122). Крім того, представник відповідача [PERSON] подав відзив на позов, в якому додатково зазначив, що позивач отримав 17500 доларів США в рахунок купівлі - продажу житлового будинку, залишок суми складає 3500 доларів США, які відповідачем не сплачено через відмову позивача оформити нотаріально договір купівлі-продажу, і того, що той став вимагати сплатити більшу, ніж за домовленістю суму. Також зазначив, що відповідач володіє будинком правомірно, оскільки вселився в будинок з дозволу продавця, тому вимога позивача щодо самовільного вселення в будинок відповідача є юридично не обґрунтованою, і просить відмовити у задоволені позову (а.с.149-154). У додатку долучено три копії розписок, в яких відповідач зазначає про наявність боргових зобов`язань по сплаті коштів за житловий будинок(а.с.154-157). Представник відповідача Гладка А.О. надала додаткові письмові пояснення, відповідно до яких між сторонами у справі в одному екземплярі було укладено договір найму житлового приміщення - житлового будинку [ADDRESS], на невизначений строк і за символічну плату у розмірі 5 гривень за місяць, який було складено в одному примірнику і передано працівнику паспортного столу для проведення державної реєстрації місця проживання відповідача та його дитини 09.11.2011 року. Зазначений документ надати суду неможливо через те, що матеріали стосовно реєстрації зберігаються лише 3 роки відповідно до листа від 03.08.2016 року, наявного у справі. Тобто, фактично строк дії вказаного договору автоматично продовжено у відповідності до положень ст. 821 ЦК України на чергові 5 років. Тому між сторонами існують правовідносини з найму житлового приміщення. А оскільки позивач не довів, що відповідачі вселилися і займають приміщення житлового будинку безпідставно і без волевиявлення власника, то у задоволенні позову просить відмовити. При цьому також послалася на позицію органу опіки та піклування щодо безпідставності виселення малолітньої дитини, який є членом сім`ї відповідача, без надання іншого житлового приміщення(а.с.239-241). Представник органу опіки та піклування Олешківської РДА Воложаніна Н.С. висновок щодо захисту інтересів малолітнього відповідача [PERSON] і недоцільності його виселення підтримала і просила у виселенні останнього відмовити . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що знайомий з позивачем, підтримував з ним нормальні стосунки. У 2011 році він купив у [PERSON] житловий будинок для сина, і з дозволу останнього у листопаді 2011 року його син з сім`єю вселилися в будинок. Дозвіл був наданий в усній формі, [PERSON] передав їм ключі , через тиждень передав будинкову книгу і поїхав у Крим. Через 2 роки - у 2013 році [PERSON] повернувся , потім щорічно приїздив у гості до племінниці [PERSON] , яка живе у їх селищі, бували випадки, що приїздив тричі разів на рік і ніяких претензій щодо проживання в будинку не заявляв. Також показував, що за будинок сплатили гроші, які належали йому і синові, частину вони позичили у родичів і сусідів, всього в сумі 17500 доларів США, А решту мають передати, коли буде офіційний договір укладено. З них 2 тисячі доларів передали через [PERSON], яка віддавала їх дочці [PERSON] - [PERSON] Тепер [PERSON] вимагає доплати у 2 тисячі доларів. Свідок [PERSON] суду показала, що у 2011 році - на момент домовленості щодо купівлі- продажу житлового будинку у [PERSON] їх сім`я мала заощадження в сумі 5 тисяч доларів США, а дочка відповідача [PERSON] , яка представляла батькові інтереси , ви магала завдаток у 10 тисяч доларів, а решту суми з розстрочкою. Вони зібрали 8 тисяч доларів США, і у 2011 році заплатили їй цю суму. У 2012 році доплатили іще 2 тисячі доларів через [PERSON]. Після отримання першої суми [PERSON] продав всі речі, передав їм ключі, а потім і будинкову книгу Після чого [PERSON] неодноразово приїздив у гості в селище . В усній формі він надав дозвіл на реєстрацію сина та онука в будинку Вони оформили кредит . У 2013- 2015 рр вони виплатили йому іще 3 тисячі доларів, а у 2016 році - 2 тисячі доларів США - гроші виплатили позивачу, розписок не брали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що наприкінці 2011 року від знайомої дізналася про продаж будинку по [ADDRESS]. На той час вона працювала у відділенні БТІ в смт. Нова Маячка, і до неї приходили [PERSON] з сином [PERSON] і просили перевірити право власності на будинок по [ADDRESS] , і відомості про приватизацію земельної ділянки, повідомили її, що купили будинок у [PERSON] , однак не можуть оформити документи через відсутність кадастрового номеру на земельну ділянку, і у них не було паспортних даних продавця [PERSON] І При цьому [PERSON] їй сказала, що вони вже заплатили продавцю половину ціни за будинок, також їй відомо, що згоду на вселення в будинок [PERSON] давав [PERSON] Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] з сім`єю проживає у будинку [PERSON] Він позичав гроші батькам [PERSON], який поселився в будинку, який [PERSON] продав їм у розстрочку. З [PERSON] з цього приводу він не спілкувався, оскільки той у 2011 чи у 2012 році виїхав у Крим до дочки. При домовленості між [PERSON] і [PERSON] він не був присутнім, грошей при ньому не передавали і про вселення йому нічого теж не відомо. Заслухавши сторони, їх представників , допитавши свідків, а також висновок представника третьої особи, та дослідивши матеріали справи та інвентарної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 13.10.1993 року, реєстр №499, власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] , право власності за яким зареєстровано у ХДБТІ 04.11.1993 року за №1668 (а.с.97-98). У вказаному житловому будинку з 09.11.2011 року зареєстровані і проживають [PERSON] , та його малолітній син [PERSON] , [INFO] , що підтверджено будинковою книгою та паспортними даними [PERSON] ( а.с.74-75). Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із наступного. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Крім того у ч.1 ст. 383 ЦК України закріплено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З`ясувавши обставини даної справи та оцінивши надані суду докази, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про необхідність усунення перешкод позивачу у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів [PERSON] та його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з вищевказаного житлового будинку у примусовому порядку без надання іншого житлового помешкання. При цьому, суд враховує, що позивач [PERSON] є одноособовим власником спірного житлового будинку та має гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, на даний час він обмежений в здійсненні такого права, що в свою чергу, підтверджено наявністю правовстановлючого документа на житловий будинок, право власності на який за позивачем зареєстровано у встановленому законом порядку. Судом встановлено, що позивач з незалежних від нього причин не може здійснювати належне йому право користування та розпорядження житлом в силу проживання в спірному будинку відповідача з сином, які не є позивачу членами сім`ї або були вселені до житла за його згодою. При цьому, відповідач [PERSON] відмовляється добровільно звільнити житловий будинок та знятися з реєстрації самому та зняти з реєстрації свого малолітнього сина. Заявляючи під час судового розгляду справи про наявність домовленості щодо придбання у позивача спірного будинку та те, що ним здійснено часткову сплату авансу позивачу в сумі 17500 доларів США в рахунок купівлі-продажу вказаного житлового будинку, в подальшому позивач та його представник послалися на укладення письмового договору житлового найму будинку з позивачем на невизначений строк. Однак доказів на підтвердження домовленості щодо купівлі-продажу і сплати авансу та наявності договору житлового найму суду не надано. Укладення будь-якого договору з відповідачем позивач заперечував за виключенням надання тому повноважень представника продавця відповідно до довіреності, строк дії якої закінчився у 2014 році. Також позивач категорично заперечив, що надав свою згоду на проживання та реєстрацію відповідачу в будинку. Спочатку відповідач надавав пояснення, що реєстрацію здійснив на підставі довіреності, а потім зазначив, що згоду на проживання і реєстрацію в будинку надав позивач в усному порядку, а після цього заявив про укладення договору житлового найму. Разом з тим, належних і допустимих доказів на підтвердження зайнятої позиції по суті спору відповідачем не зазначено. Зокрема, доказів того, що відповідач має законне право користування житлом, яке відноситься до приватної власності позивача, також відповідач не довів, що в установленому законом порядку спірний будинок йому було передано у користування. Він не є членом сім`ї власника житла, не надав доказів щодо укладення договору житлового найму. Допитані свідки дали суперечливі покази, жоден з них не заявив про наявність письмового договору, про що вказували відповідач та його представника, тому не можуть бути прийняті судом до уваги. Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків факт вчинення правочину, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України). За змістом положень абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами . Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Письмових доказів про передачу позивачу грошових коштів в рахунок купівлі-продажу житлового будинку суду не надано. Письмові розписки, які долучені відповідачем до відзиву на позов, надані у копіях, оригінали розписок відповідачем суду не надавалися. Посилання на те, що вони написані власноручно дочкою позивача, останнім не визнано. У якості свідка [PERSON] не була допитана, відповідна експертиза не проводилася. Крім того, суть розписок зводиться до того, що відповідач підтверджує наявність у нього боргового зобов`язання перед позивачем(а.с.70-72), вказуючи різні суми, з чого неможливо зробити висновок щодо досягнення істотних умов щодо купівлі-продажу житлового будинку, в тому числі ціни купівлі-продажу будинку та строків укладення договору. Жодних належних і допустимих доказів на підтвердження сплати позивачу заявленої суми у 17500 доларів США відповідачем не надано. Показання допитаних свідків щодо сплати таких коштів є недопустимими доказами і до уваги судом не можуть бути прийняті. Таким чином, судом не встановлено наявності у відповідача та його малолітнього сина права на користування спірним житловим будинком, житло потрібно власнику, а відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України виселення є єдиним і безальтернативним способом захисту права власності позивача, як власника житлового будинку. При цьому відповідач не заперечував того, що він із сином дійсно проживають у спірному будинку, а записами в будинковій книзі підтверджено факт реєстрації їх у будинку позивача. Висновок органу опіки та піклування щодо неможливості виселення малолітньої дитини з метою захисту її інтересів судом виходячи з вище наведеного, до уваги не приймається. Тому зазначені особи підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Outcome: approved