Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання біржового договору дійсним та визнання права власності. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення, доводи позивача підтримала в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Вислухавши позивача та відповідачку, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступним підставам. В судовому засіданні позивач пояснив, що 26 серпня 1998 року він [PERSON] на сумісні гроші з відповідачкою [PERSON], яка є його рідною матірю, придбав у відповідача [PERSON] житловий будинок, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вул.Нова №2, який складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 78,2 кв.м., жилою площею - 47,2 кв. м., який складається з коридору 1-1, площею 7,5 кв.м.; кухні - 1-2, площею 10,7 кв.м.; жилої кімнати 1-3, площею 12,9 кв.м.; жилої кімнати 1-4, площею 13,8 кв.м.; жилої кімнати 1-5, площею 20,5 кв.м.; сіни - І, площею 12,8 кв.м.; гараж - літ.«Б», площею 20,25 кв.м.; літня кухня літ.«В», площею 13,5 кв.м.; вбиральня літ.«Г»; душ - літ.«Д»; сарай літ.«Е», площею 2,94 кв.м.; споруди - №1-5,1, сплативши за нього 11000,00 грн.. Договір було складено за №1809/Б від 26.08.1998 року в представництві Одеської товарної біржі в м.Білгород-Дністровському. Цей факт підтверджується договором, який зареєстровано Білгород-Дністровським БТІ 27 серпня 1998 року за реєстровим №29-3954 та інвентарним №6428 і технічним паспортом, виданим Білгород-Дністровським БТІ 27 серпня 1998 року. Після сплати авансу за житловий будинок, позивач та відповідачка перевезли свої речи у вказаний житловий будинок та стали проживати в ньому разом, позивач зазначив, що відповідачка проживала у вказаному будинку у весь час, тобто з липня 1998 року до теперішнього часу. Крім того, позивач пояснив, що житловий будинок №2 по вул.Нова, м.Білгород-Дністровський, Одеської області було куплено ним [PERSON] за 11000,00 грн., з яких 9364.00 грн. належали відповідачці, тобто більша частка 9/11 суми, сплаченої за купівлю будинку, а менше 2/11 часток належало йому. На підставі вищевикладеного позивач просив визнати договор купівлі-продажу дійсним та визнати право власності на житловий будинок за ним [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні встановлено, що 26 серпня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] в представництві Одеської товарної біржі в м.Білгород-Дністровському був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого відповідач [PERSON] продав, а позивач [PERSON] купив житловий будинок, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вул.Нова №2, який складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 78,2 кв.м., жилою площею - 47,2 кв. м., який складається з коридору 1-1, площею 7,5 кв.м.; кухні - 1-2, площею 10,7 кв.м.; жилої кімнати 1-3, площею 12,9 кв.м.; жилої кімнати 1-4, площею 13,8 кв.м.; жилої кімнати 1-5, площею 20,5 кв.м.; сіни - І, площею 12,8 кв.м.; гараж - літ.«Б», площею 20,25 кв.м.; літня кухня літ.«В», площею 13,5 кв.м.; вбиральня літ.«Г»; душ - літ.«Д»; сарай літ.«Е», площею 2,94 кв.м.; споруди - №1-5,1. Статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначено, шо загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 26 серпня 1998 року дійсним, лише 20 березня 2014 року. Разом з тим відповідно до ст.80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові, хоча згідно ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом. Згідно ст.80 ЦК УРСР, а також аналогічної ч.4 ст.267 ЦК України, закінчення строку позовної давності (спливу позовної давності) до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Крім того, ні в позовній заяві, а ні в судовому засіданні сторони не зазначили та не надали належним чином доказів, про те, які перешкоди існували для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку з 1998 року, оскільки це має юридичне значення, тому що такий правочин являється нікчемний та недійсним через невідповідність його вимогам Закону. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Таким чином, норма ч.1 ст.220 ЦК України, на яку посилається позивач у своєму позові, не може бути застосована в даному випадку, оскільки у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, згідно ч.2 ст.220 ЦК України, договори купівлі-продажу підлягають як нотаріальному посвідченню так і державній реєстрації. Крім того, спірні правовідносини виникли 1999 року, тобто під час дії ЦК в редакції 1963 року, а згідно ст.83 Конституції не допускається зворотня дія. Аналогічну пропозицію висловлює Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 30 липня 2014 року головуючий суддя Луспеник Д.Д.. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно п.13 Постанови №9 ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.» Відповідно до ст.657 ЦК України, Договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Крім того, п. 13 Постанови № 9 ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, встановлено, що «При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість.» Таким чином приймаючи до уваги факт, що спірні правовідносини виникли у 2009 році (регулюються ЦК в редакції 1963 року), а позивач [PERSON] звернувся до суду за захистом свого права у 2014 році, тобто з пропуском строку позовної давності, з урахуванням положень ст.80 ЦК УРСР України. Суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання біржового договору дійсним та визнання права власності - відмовити.

Outcome: dismissed