Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В своєму позові позивач зазначив, що 10 лютого 2015 року він та [PERSON] домовились про купівлю-продаж належного останньому нерухомого майна, а саме: житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, і земельною ділянкою, що знаходяться по [ADDRESS]. На основі цієї домовленості позивач купив у відповідача вказану нерухомість за 25000 гривень, про що цього ж дня ми уклали письмовий договір(розписку). Зобов'язання по цьому договору [PERSON] було виконано в повному обсязі: він здійснив з продавцем розрахунок за купівлю вказаного майна в повному обсязі. Влітку 2015 року позивач почав займатися оформленням субсидії на комунальні послуги, але йому пояснили, що він не є власником цього будинку, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який не посвідчено нотаріально, не є правовстановлюючим документом на нерухомість. При зверненні у відповідні органи для реєстрації права власності на будинок дізнався, що дійсно вказаний договір купівлі-продажу, не оформлений нотаріально, не являється документом, який засвідчує право власності на нерухомість, оскільки відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і житлового будинку, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Однак, посвідчити даний договір в нотаріальній конторі, не має можливості, так як [PERSON] ухиляється від посвідчення договору, мотивуючи тим, що всі свої зобов'язання щодо продажу будинку виконав. До початку судового засідання позивач звернувся із заявою, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав в повному об'ємі. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. 10 лютого 2015 року [PERSON] та [PERSON] домовились про купівлю-продаж належного останньому нерухомого майна, а саме: житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, і земельною ділянкою, що знаходяться по [ADDRESS]. На основі цієї домовленості позивач купив у відповідача вказану нерухомість за 25000 гривень, про що цього ж дня ми уклали письмовий договір(розписку). Зобов'язання по цьому договору [PERSON] було виконано в повному обсязі: він здійснив з продавцем розрахунок за купівлю вказаного майна в повному обсязі. Влітку 2015 року позивач почав займатися оформленням субсидії на комунальні послуги, але йому пояснили, що він не є власником цього будинку, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який не посвідчено нотаріально, не є правовстановлюючим документом на нерухомість. При зверненні у відповідні органи для реєстрації права власності на будинок дізнався, що дійсно вказаний договір купівлі-продажу, не оформлений нотаріально, не являється документом, який засвідчує право власності на нерухомість, оскільки відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і житлового будинку, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Однак, посвідчити даний договір в нотаріальній конторі, не має можливості, так як [PERSON] ухиляється від посвідчення договору, мотивуючи тим, що всі свої зобов'язання щодо продажу будинку виконав. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України (2003 року). У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст.220 ЦК України передбачено, що у разі недотримання сторонами нотаріальної форми посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Проте на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, такий договір може бути визнано судом дійсним, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін відмовляється від нотаріального посвідчення, що має місце в даній справі. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай домовленості з усіх істотних умов. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України залишити за позивачем.

Outcome: approved