Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 01 вересня 1994 року між ним та [PERSON] укладено шлюб. Після укладення шлюбу подружжя проживало у житловому будинку, розташованому за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Преображенка, вул. Шкільна, буд. 55, який належить [PERSON] на праві приватної власності. На прохання дружини позивач погодився зареєструвати у вказаному житловому будинку її синів: [PERSON] та [PERSON] Однак, відповідачі фактично жодного дня у будинку не проживали. 20 грудня 2006 року [PERSON] померла. Позивач неодноразово звертався до відповідачів з проханням добровільно знятись з реєстрації місця проживання у належному йому житловому приміщенні, однак останні відмовились, в звязку з чим [PERSON] змушений звернутись до суду та просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Преображенка, вул. Шкільна, буд. 55. Ухвалою суду від 14 лютого 2018 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 07 березня 2018 року. Ухвалами суду від 07 березня 2018 року та від 13 березня 2018 року, занесеними до протоколу судового засідання, задоволено клопотання відповідачів про відкладення підготовчого судового засідання. 28 березня 2018 року у підготовчому судовому засіданні відповідачі надали відзив на позов, в обґрунтування якого зазначили, що проти задоволення позовних вимог заперечують, оскільки спірне домоволодіння позивач та [PERSON] - матір [PERSON] та [PERSON], придбали у період шлюбу за спільні кошти, тому будинок являється їх спільною сумісною власністю. Так як [PERSON] померла, відповідачі звернулись до нотаріуса за оформленням спадкових прав в порядку спадкування за законом щодо частини домоволодіння. Окрім того, відповідачі стверджують, що тривалий час проживали у житловому будинку, ніколи не втрачали до нього інтересу, та вважають його своїм єдиним місцем проживання. Ухвалю від 28 березня 2018 року закрито підготовче провадження, в судове засідання викликано свідків [PERSON] та [PERSON] 10 квітня 2018 року, 02 травня 2018 року та 23 травня 2018 року судовий розгляд відкладено в звязку з неявкою учасників справи в судове засідання. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не зявились, проте 17.04.2018 року через канцелярію суду кожен окремо надали заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши повно, всебічно та обєктивно обставини справи та докази, суд доходить таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Павлоградської районної ради народних депутатів від 16.01.1991 року № 17 «Про визнання права власності на житлові будинки за громадянами [PERSON] сільської ради Павлоградського району» Преображенською сільською радою Юрївського району Дніпропетровської області 15.06.1999 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Преображенка, вул. Шкільна, буд. 55 (а.с. 11, 78). 01.09.1994 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, під час реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на «Куліш» (свідоцтво про шлюб серії І-КИ № 271533, видане Преображенською сільською радою Юрївського району Дніпропетровської області 01.09.1994 року, а.с. 15). 20.12.2006 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 103772, виданим виконкомом Преображенської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області 22.12.2006 року (а.с.16). За час спільного подружнього життя на прохання [PERSON] позивач погодився зареєструвати у належному йому житловому будинку дітей дружини, [PERSON] та [PERSON] Вказані обставини підтверджуються свідоцтвами про народження серії І-КИ № 269088 від 07.12.1971 року та серії V-УР № 0196976 від 04.03.1964 року, а також виписками з домової книги. Окрім того, у судовому засіданні сторони підтвердили всі зазначені факти (а.с. 18, 21, 63, 64). Згідно з довідкою № 349, виданою Юрївською селищною радою Юрївського району Дніпропетровської області 28.12.2017 року, у житловому будинку, розташованому за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Преображенка, вул. Шкільна, буд. 55, зареєстрований та проживає позивач. При цьому, у вказаному домоволодінні також зареєстровані, однак фактично не мешкають, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.23). Як встановлено під час судового розгляду, відповідачі хоча й були дітьми дружини позивача та деякий час проживали у його будинку, проте спільного господарства з [PERSON] ніколи не вели, після смерті матері будь-яких стосунків з останнім не підтримують, тривалий час не проживають у спірному житловому приміщенні. Позивач ніяких договорів тимчасового користування житлом (оренди, найму чи піднайму) з [PERSON] та [PERSON] не укладав та ніяких обовязків перед ними не має. Викладені обставини також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Акти обстеження фактичного проживання, складені депутатом селищної ради [PERSON] 27.12.2017 року, свідчать про те, що відповідачі за адресою зареєстрованого місця проживання дійсно не мешкають (а.с. 24, 25). Дослідивши докази у їх сукупності, суд доходить переконливого висновку, що відповідачі не належать до членів сімї позивача, тривалий час не проживають у спірному домоволодінні, проте добровільно знятись з реєстрації місця проживання відмовляються, чим перешкоджають [PERSON] у здійсненні ним права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним нерухомим майном. Позивач в свою чергу ніяких перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням відповідачам не чинив, за захистом порушеного права останні не звертались. Спроб вселитись до житлового приміщення [PERSON] та [PERSON] не роблять, не приймають участі в утриманні будинку. Разом з тим, надаючи правову оцінку обставинам, викладеним у відзиві на позовну заяву, суд зазначає таке. За ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Так, у відзиві відповідачі посилаються на те, що спірне домоволодіння позивач та [PERSON]С придбали у період шлюбу за спільні кошти, у звязку з чим будинок був їх спільною сумісною власністю. Тому, після смерті [PERSON] відповідачі набули право на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом як спадкоємці першої черги. Однак, [PERSON] та [PERSON] не надали суду жодного на підтвердження факту придбання будинку [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти. В той же час, факт набуття житлового будинку позивачем та [PERSON] за час перебування у шлюбі спростовується наявними у справі документами. Зокрема, [PERSON] набув право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Преображенка, вул. Шкільна, буд. 55, на підставі рішення виконавчого комітету Павлоградської районної ради народних депутатів від 16.01.1991 року № 17. Натомість шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 01.09.1994 року, тобто після виникнення у позивача права власності на спірне домоволодіння. Під час судового розгляду, відповідачі надали заяву, в якій визнали позовні вимоги у повному обсязі. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР та передбачають правомочності щодо використання житла для особистого проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 р у цивільній справ № 6-709цс16. За таких обставин, враховуючи, що відповідачі не належать до членів сімї [PERSON], не проживають в житловому будинку протягом тривалого часу, суд вважає необхідним задовольнити позов та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Преображенка, вул. Шкільна, буд. 55. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, тому відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь [PERSON] у розмірі 1 409,60 грн.

Outcome: approved