Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради (ВК ВМР), третя особа [PERSON] про визнання права власності на кооперативну квартиру. Позовна заява мотивована тим, що 200 - квартирний будинок [ADDRESS] , був збудований та зареєстрований за житлово-будівельним кооперативом «Комунальник», в якому позивач являвся членом кооперативу з 1991 року. В 1991 році зазначений кооперативний житловий будинок був переданий для експлуатації та обслуговування УЖБК № 3, а на даний час перебуває на балансі департаменту житлового господарства Вінницької міської ради. Кооперативна квартира № 5 , що розташована на 2 поверсі цього десятиповерхового житлового будинку, була надана [PERSON] на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради народних депутатів № 436 від 28.11.1991 року. На заселення 3-кімнатної квартири житловою площею 38.75 кв.м. - позивачу, як члену ЖБК був виданий ордер № 613 від 23.04.1992 року на сім`ю, складом 4 особи. З часу поселення позивач з сім`єю постійно проживаємо в даній квартирі. Розмір паю за дану кооперативну квартиру становив 11 607 крб. 52 коп. Обов`язковий пайовий внесок у розмірі 30% від загальної вартості житла - 3 482 крб. 07.коп. був виплачений 24.08.1989 року. Позивач зазначає, що в період 1992 року його сім`я виплатила суму пайових внесків за свою трикімнатну кооперативну квартиру, про що свідчать наявні документи. На даний час середня ринкова вартість квартири складає 797 000 грн. При зверненні позивачем до нотаріуса з метою оформлення договору купівлі-продажу виявилось, що право власності на належну йому кооперативну квартиру не оформлено, свідоцтво не видавалось, в зв`язку з чим йому було відмовлено у вчиненні вказаного правочину. Згідно інвентаризаційної справи №2599 будинок [ADDRESS] станом на 29.12.2012 р. зареєстровано за УЖБК №3 на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 26.12.1991р. №489. Реєстрація права приватної власності на квартиру №5 у вищезазначеному будинку не проводилась. У лютому 2020 року позивач звернувся до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, який мав би прийняти рішення про видачу свідоцтва про право власності. Однак у видачі даного свідоцтва про право власності на квартиру було відмовлено, посилаючись на зміни у законодавстві України. Між тим, позивач зазначає, що зазначена нерухомість є його власністю, оскільки пайові внески повністю були виплачені ним як членом ЖБК «Комунальник» за рахунок зароблених ним непосильною працею коштів. Весь зазначений час він та його сім`я володіє та утримує свою нерухомість, регулярно оплачує комунальні та інші витрати, проводить необхідні ремонтні роботи тощо. Тобто ретельно виконує всі обов`язки та дотримується визначених прав власника щодо належної квартири, що й стало підставою для звернення до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Судові витрати просив залишити за ним. Представник відповідача [PERSON] заперечив щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на їх необгрунтованість та недоведеність. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позивачем вимоги та просила їх задоволити. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 23.04.1992 року на підставі ордеру на житлове приміщення за №613 позивач разом з третьою особою [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] вселились у кооперативну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується також копією особового рахунку № [NUMBER] від 26.02.2020 року(а.с.7, 18). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого КП «ВМБТІ» 26.02.2020 року, зазначена квартира складається із трьох кімнат, загальною площею 64,9 кв.м.; житловою площею 37,9 кв.м.; та розташована в кооперативному будинку (а.с.8-11) Як вбачається з пояснень позивача в судовому засіданні з моменту вселення у кооперативну квартиру він вносив кошти на рахунок ОЖБК для погашення своїх зобов`язань за отримане житло, що підтверджується наданими до матеріалів справи квитанціями (а.с.50-53) Рішенням Державного реєстратора від 17.11.2020 року за №55176883, позивачу [PERSON] відмовлено у реєстрації права власності. Відповідно до довідки КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 16.03.2020 року №1931 реєстрація права приватної власності на квартиру [ADDRESS] станом на 29.12.2012 року в УЖБК №3 не проводилась (а.с.15). Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради №25 від 10.01.2003 року «Про обслуговування житлового фонду», ТОВ «ЖЕО» було визначено виконавцем послуг з утримання будинку і споруд по [ADDRESS] .(а.с.55-79). Згідно довідок з ТОВ «ЖЕО» від 16.06.2020 року за №707, 708, виданої члену УЖБК №З [PERSON] , він повністю вніс пай за кооперативну квартиру [ADDRESS] .(а.с.16-17). Статтею 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту судом цивільних прав і інтересів є визнання права. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власністю на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, власник має право користуватись, розпоряджатись та володіти своїм майном. Згідно зі ст.4 ЖК УРСР житлові будинки, а також жилі приміщення в інших забудовах, які знаходяться на території України, створюють житловий фонд. Житловий фонд включає житлові будинки, які належать житлово-будівельному кооперативу. Таким чином, при прийнятті в члени кооперативу позивач мавправо тільки на пай та паєнагромадження, а не на квартиру. Відповідно до п.19 постанови Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186 «Про затвердження Типового статуту житлово-будівельного кооперативу», жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності. Як визначено у частині 1 статті 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Таке ж положення закріплене і в статті 19 Закону України «Про кооперацію», згідно з якою кооператив є власником будівель, споруд, грошових і майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, отриманих від її реалізації та інше. Член ЖБК має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, яку він займає, якщо він не викупив її. Тобто внесення паю і саме по собі членство в ЖБК ще не дає підстав для отримання квартири у власність членом кооперативу. Лише в разі викупу квартири член ЖБК стає її власником (ч.ч.2, 3ст.384 ЦК України). Такий викуп, як правило, здійснюється шляхом зустрічних дій: оформлення повернення паю членові кооперативу (ст. 2 Закону України «Про кооперацію») і продажу йому квартири на суму поверненого паю. По суті, відбувається міна паю на квартиру. Статтею 147 ЖК УРСР передбачене виключення члена житлово-будівельного кооперативу з такого кооперативу з підстав, в тому числі, несплати пайового внеску. Тоді як відповідно до ст.148 ЖК УРСР член житлово-будівельного кооперативу, виключений з кооперативу, втрачає право користування квартирою в будинку кооперативу і в разі відмови звільнити її підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. А тому, зважаючи на те, що позивач та його сім`я проживають з 1992 року по даний час у спірній квартирі, користуються нею, справно сплачують плату за житлово-комунальні послуги, та внесені всі пайові внески, є всі достатні підстави вважати, що позивачем було здійснено виплату всіх пайових внесків, (виплачено вартість квартири), а отже фактично вона була ним викуплена в ЖБК. Для вчинення такого викупу потреби укладати спеціальний договір немає. Таким чином, моментом виникнення права власності на таке майно є момент фактичного внесення платежів на погашення кредиту, використаного на будівництво квартири чи іншого об`єкта. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно, а відтак набуває всіх правомочностей, які мають власники іншого житла. Згідно ст. 392 ЦК України власником майна може бути пред`явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Розглядаючи цей спір, суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року) про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Селмуні проти Франції» від 22.09.1994 року, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Селмуні проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії») (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак позов підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають залишенню за позивачем як на тому наполягав останній. На підставі викладеного та

Outcome: approved