Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01.01.2018 року [PERSON] отримала від нього у борг 8880 дол.США, які зобов`язалася повернути до 01.09.2018 року, про що власноруч написала розписку. Однак, у визначений термір борг не повернула, з зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача 222310,80 грн. боргу за розпискою, а також 3% річних за період з 01.09.2018 року по 21.10.2019 року у сумі 7582,85 грн., та проценти за користування грошовими коштами у сумі 44632,90 грн. Під час судового засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги, позивач, суду пояснив, що з відповідачем він знайомий давно, допомогав їй та її покінному чоловікові в обробітку земель. Після семрті чоловіка, [PERSON] опинилася в скрутному становиші та звернулася до нього із проханням позичити їй кошти на лікування дитини за кордоном. Він надав їй ці кошти у сумі 8880 дол. США, а вона власноруч написала розписку про їх отримання. Борг [PERSON] повинна була повернути до 01.09.2018 року, однак свої зобов`язання відмовляється виконувати з посиланням на те, що ці кошти вона не отримувала, а між ними була домовленість про обробіток землі. Однак він зазначає, що кошти були отримані саме у борг, а що стосується обробітку землі то дійсно він допомогав подружжю [PERSON] в обробітку землі, але то інші правовідносини та не стусуються вказаного спору. Відповідач та її представник під час судового засідання позовні вимоги не визнали,, відповідач суду пояснила, що вона є власником земельних ділянок загальною площею 100 га. Після смерті чоловіка, вона звернулася до відповідача із проханням допомогти їй в обробітку землі, на що останній погодився. Вони домовилися, що [PERSON] засіє земельну ділянку, збире врожай з неї. Письмового договору між ними укладено не було. Останній також запропонував їй написати розписку про отримання коштів у борг, задля того, що вона не зібрала самостійно врожай. Кошти від [PERSON] вона не отримувала, тому вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 01 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого відповідач взяла у позивача 8880 дол. США, на вісім місяців до 01.09.2018 року, про що свідчить власноручно написана позичальником боргова розписка (арк..с.8). Написання власноруч розписки відповідачем не заперечувалося. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Доводи відповідача про те, що складена розписка не містить твердження про отримання суми саме в борг, зобов`язання про повернення коштів, не заслуговують на увагу з огляду на таке. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16-ц. У наданій суду розписці зазначено, що «я, [PERSON] взяла у [PERSON] 8880 дол. США» отже підтверджено факт отримання коштів, а також зазначено термін договору «на вісім місяців-до 01 вересня 2018 року». Відповідач стверджує, що кошти вона не отримувала, що також підтверджується змістом розписки, а саме відсутністю слова «борг», а між нею та позивачем були інші правовідносини, зокрема, щодо обробітку землі. Однак відповідних доказів, як то, договір про оренду землі, спільний обробіток землі, акти виконаних робіт, тощо суду не надала. Отже, відсутність у розписці запису про отримання коштів саме у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, у розписці зазначено отрмання коштів та термін їх повернення, що свідчить про наявність саме боргових зобов`язань. Отже, позовні вимоги в частниі стягнення основного оргу підлягають задоволенню. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Станом на день звернення до суду курс НБУ за 1 долар США становить 25,0350 грн., отже з відповідача на користь позивача слід стягнути 222310,80 грн. Звертаючись до суду із вказаним позовом [PERSON] крім переданих відповідачу в позику, просив стягнути на його користь 7582,85 грн.- 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, а також проценти за користування чужими коштами в розмірі 44632,90 грн. на підставі частини першої статті 1048 ЦК України. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Отже, суд, вважає, що оскільки відповідач не виконав договору позики, оформленого розпискою, у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, тому боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Розмір 3% річних за період з 01.09.2018 року по 21.10.2019 року становить 7601,13 грн. позивач заявляє вимогу про стягнення 7582,85 грн., що є його правом, тому суд вважає, що стягненюю підлягає саме сума визначена позивачем у позовних вимогах. Щодо стягнення з боржника процентів за користування отриманими в борг коштами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУвстановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такий висновок зроблений у постанові ВП Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частковому, а з відповідача на користь позивача слід стягнути борг у сумі 222310 (двісті двадцять дві тисячі триста десять) гривень 30 коп., 3% річних у сумі 7 582 (сім тисяч п`ятсот вісімдесят дві) гривні 85 коп. Також, з відповідача слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 2298,93 грн.

Outcome: partial