Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування вимог вказав, що 27.12.2019 р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики коштів, за яким він передав позичальнику 61000,00 грн., на підтвердження чого останній надав розписку. Вказані кошти позичальник зобов`язався повернути до 20.01.2020 р. Станом на 20.04.2020 р. сума позики в розмірі 61000,00 грн. позичальником не повернута. За період з 20.01.2020 р. по 20.04.2020 р. позивачем нараховано 3 % річних від суми боргу у розмірі 460,00 грн. та інфляційні втрати у сумі 305,00 грн. Позивач просить стягнути з [PERSON] суму позики у розмірі 61000,00 грн., 3 % річних від користування коштами у розмірі 460,00 грн. та інфляційні втрати у сумі 305,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти постановлення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 27.04.2020 р. відкрито спрощене провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом об`єктивно встановлено, що 27 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 61000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 20.01.2020 р. Станом на 20.04.2020 р. сума позики в розмірі 61000,00 грн. позичальником не повернута. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі було укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, тому позивач має право вимагати повернення суми позики. Отже з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути суму позики у розмірі 61000,00 грн. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Таким чином, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми у розмірі 451,23 (61000,00 грн.х90х3/100/365) Сума інфляційних втрати за весь час прострочення з 21.01.2020 року по 20.04.2020 р. становить 669,68 грн., яка розрахована наступним чином: - за період з 21.01.2020 року по 31.01.2020 року інфляційні втрати становлять 39,35 грн. (61000,00х0,2%/31х10=39,35 грн.) - за період з 01.02.2020 року по 31.03.2020 року сукупний індекс інфляції становить 100,50, а інфляційні втрати складають 305 грн. (61000.00х0,5%= 305 грн.); - за період з 01.04.2020 року по 20.04.2020 року інфляційні втрати становлять 325,33 (61000,00х0,8%/30х20=325,33 грн.) Проте, з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), та межі заявлених вимог з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню інфляційні нарахування у сумі 305 грн. Позивачем заявлялася вимога про стягнення 61765,00 грн., тоді як судом задоволена до стягнення сума 61756,23 грн. тобто позов задоволено на 99,98% (61756,23х100/61765,00=99,98%). За таких обставин з відповідача у дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 840,63 грн. (840,80х99,98%/100=840,63 грн.)

Outcome: partial