Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Департаменту міського господарства Одеської міської ради та просить скасувати розпорядження Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 13 грудня 2002 року №2443 «Про скасування розпорядження органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року»; скасувати розпорядження Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради №162911 від 16 грудня 2002 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло №11-14578, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради згідно з розпорядженням Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради №162911 від 16 грудня 2002 року; визнати за [PERSON] право власності на 11/500 часток домоволодіння - будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що він у 1993 році, у віці менше двох років, разом з матір'ю - [PERSON], бабусею - [PERSON], дідусем - [PERSON] та прабабусею [PERSON] взяв участь у приватизації квартири [ADDRESS] на підставі розпорядження Органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 1996 року шлюб між батьками позивача - [PERSON] та [PERSON] був розірваний, а позивач залишився на утриманні батька, з яким проживає до цього часу. Також позивач зазначає, що лише у 2012 році йому стало відомо, що його мати [PERSON] у 2001 році від його імені та в його інтересах звернулась до суду з позовом про визнання недійсним та скасування розпорядження Органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року, та свідоцтва про право власності на житло, з тих підстав, що приватизація квартири порушує права неповнолітньої дитини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2002 року вищевказане розпорядження Органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло від 02 червня 1993 року, за № 11-760, були визнані недійсними. В подальшому, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2006 року рішення Жовтневого районного суду від 11 жовтня 2002 року скасовано за апеляційною скаргою [PERSON], справу повернуто до Приморського районного суду м. Одеси на новий розгляд. Новий розгляд справи завершився ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2007 року, якою провадження по справі було закрито. У зв'язку з цим, розпорядження та свідоцтво про право власності на житло від 02 червня 1993 року, за № 11-760 є чинними. Однак, в період чинності рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2002 року [PERSON] та [PERSON] отримали розпорядження УЖКГ Одеської міської ради від 13 грудня 2002 року №2443 «Про скасування розпорядження органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року» та вдруге приватизували квартиру [ADDRESS] (лише на них двох) згідно з розпорядженням УЖКГ Одеської міської ради № 162911 від 16 грудня 2002 року та отримали свідоцтво про право власності №11-14578 на вищевказану квартиру. Таким чином, вищевказані розпорядження та свідоцтво про право власності порушують право власності позивача на вищевказане майно, у якому він є співвласником згідно чинного розпорядження органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року та свідоцтва про право власності за №11-760. В судовому засіданні представники [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вказала, що її довірителі є неналежними відповідачами по справі, оскільки не є власниками квартири [ADDRESS], яка придбана [PERSON] в 2003 році за договором дарування. До того ж, батько позивача [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання вищевказаного договору купівлі-продажу недійсним, однак рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2009 року, залишено без змін рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2012 року, в задоволенні його позовних вимог було відмовлено. Представники відповідачки [PERSON] у судовому засіданні також заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просили застосувати до його позовних вимог строки позовної давності, оскільки позивач просить скасувати розпорядження УЖКГ Одеської міської ради від 13 грудня 2002 року №2443 «Про скасування розпорядження органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року» та розпорядження УЖКГ Одеської міської ради №162911 від 16 грудня 2002 року, про які йому було відомо ще в 2008 році, під час розгляду справи за позовом його батька [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу та дарування квартири недійними. Тому позивачем пропущений строк позовної давності. Інші учасники процесу у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним. Дослідивши матеріли цивільної справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно розпорядження Органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON], на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (Т. 1, а. с. 6). На підставі вищевказаного розпорядження УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів на дану квартиру було видано свідоцтво про право власності №11-760 від 02 червня 1993 року (Т. 1, а. с. 7). Згідно зі ст. 370 ЦК України вважається, що частки кожного з співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, частка [PERSON] у квартирі [ADDRESS] складала 1/5 частину. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 1996 року між батьками позивача - [PERSON] та [PERSON] був розірваний шлюб, та визначено місця проживання дитини разом з батьком (Т. 1, а. с. 10). У судовому засіданні доведено, що до повноліття позивач проживав разом з батьком та знаходився на його утриманні. Також судом встановлено, що [PERSON] у 2001 році від імені та в інтересах [PERSON] без його відома звернулась до суду з позовом до Одеського міського агентства по приватизації житла, УЖКГ Одеського міськвиконкому, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпорядження Органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року, та свідоцтва про право власності на житло, з тих підстав, що приватизація квартири порушує права неповнолітньої дитини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2002 року вищевказане розпорядження Органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло від 02 червня 1993 року за № 11-760 були визнані недійсними (Т. 1, а. с. 11). В подальшому, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2006 року (Т. 1, а. с. 14) рішення Жовтневого районного суду від 11 жовтня 2002 року скасовано за апеляційною скаргою [PERSON], справу повернуто до Приморського районного суду м. Одеси на новий розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2007 року було закрито провадження по вищевказаній справі у зв'язку з необхідністю розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства (Т. 1, а. с. 20). Згодом, розгляд адміністративного позову [PERSON] до Одеського міського агентства по приватизації житла про визнання недійсним розпорядження органу приватизації завершився ухвалою Вищого Адміністративного суду України від 27 жовтня 2010 року (Т. 1, а. с. 17), якою суд скасував всі попередні рішення по справі та закрив провадження на підставі того, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції цивільного суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2012 року позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду (Т. 1, а. с. 19). Таким чином, у судовому засіданні доведено, що розпорядження органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року та свідоцтво про право власності за №11-760, згідно з якими позивач є співвласником квартири [ADDRESS], є дійсними. Однак, в період чинності рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2002 року [PERSON] та [PERSON] отримали розпорядження УЖКГ Одеської міської ради від 13 грудня 2002 року №2443 «Про скасування розпорядження органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року» (Т. 1, а. с. 81) та вдруге приватизували квартиру [ADDRESS], лише на них двох, згідно з розпорядженням УЖКГ Одеської міської ради № 162911 від 16 грудня 2002 року та отримали свідоцтво про право власності №11-14578 на вищевказану квартиру (Т. 1, а. с. 113). Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Доводи представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] про те, що вони є неналежними відповідачами по справі, оскільки не є власниками квартири [ADDRESS], спростовуються свідоцтвом про право власності на дану квартиру №162911 від 16 грудня 2002 року, отриманого на ім'я відповідачів на підставі скасованого рішення суду. Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим Першою одеською державною нотаріальною конторою 27 грудня 2002 року, реєстр. № 5-2406 квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] (Т. 1, а. с. 23). Згодом, згідно з договором дарування, посвідченим Другою одеською державною нотаріальною конторою 11 лютого 2003 року, реєстр. № 1-586, вищевказану квартиру [PERSON] подарував [PERSON], за якою було зареєстровано право власності (Т. 1, а. с. 24). Також судом встановлено, що батько позивача - [PERSON] звертався в інтересах [PERSON] до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу та дарування квартири недійсними. Однак, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2009 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (Т. 1, а. с. 25). Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що розпорядження УЖКГ Одеської міської ради від 13 грудня 2002 року №2443 «Про скасування розпорядження органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року» та свідоцтво про право власності №162911 від 16 грудня 2002 року, порушують право власності позивача на вищевказане майно, у якому він є співвласником згідно чинного розпорядження органу приватизації №11751 від 02 червня 1993 року та свідоцтва про право власності за №11-760, оскільки [PERSON] не може володіти, користуватися та розпоряджатися належною йому 1/5 частиною квартири [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо скасування вищевказаних розпоряджень та свідоцтва про право власності. Твердження представників відповідачки [PERSON] про пропуск [PERSON] строків позовної давності не беруться до уваги судом, оскільки позивач набув повної цивільної дієздатності в розумінні ст. 34 ЦК України лише 04 січня 2010 року, і вперше був викликаний до суду в 2012 році у зв'язку з розглядом адміністративної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло і свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки, [PERSON] звернувся до суду з дійсною позовною заявою 08 січня 2013 року, то суд вважає, що ним не був пропущений процесуальний строк позовної давності. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно висновку ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибинського С.С.» судової будівельно-технічної експертизи №191/2013 від 27 лютого 2014 року (Т. 2, а. с. 2) 1/5 частина квартири [ADDRESS] складає 11/500 частин у загальній площі домоволодіння [ADDRESS]. За ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Тому вимоги [PERSON] щодо визнання за ним права власності на 11/500 часток домоволодіння - будинку [ADDRESS], є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та таким, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: approved