Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу та розміру стягуваних аліментів, посилаючись на те, що 15.08.2007 року рішенням Черкаського районного суду Черкаської області по справі № 2-1134/2007 було стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.07.2007 року і до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишила своє дошлюбне прізвище [PERSON]. З часу винесення рішення і до цього часу ним сплачуються аліменти визначені рішенням суду, проте на сьогоднішній день виникли обставини, які не дозволяють сплачувати аліменти в розмірі встановленому рішенням суду за наявності наступних обставин. З часу винесення рішення змінилося його матеріальне становище, зокрема він з 23.08.2017 року безробітний, що підтверджується копією трудової книжки. Також змінилося і його сімейне становище. Перебуваючи в шлюбі з [PERSON] 28.04.2014 року у них народився спільний син [PERSON]. 20.11.2015 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб. 03.01.2018 року у них народився син [PERSON]. Таким чином, на сьогоднішній день він являється батьком трьох дітей [PERSON], [INFO], (від першого шлюбу), [PERSON], [INFO] (від другого шлюбу), [PERSON], [INFO] (від другого шлюбу). Діти проживають разом з ним та знаходяться на його утриманні, що підтверджується довідкою № 263 від 19.03.2018 року. Також на його утриманні знаходиться дружина [PERSON] так як перебуває в декреті по догляду за дитиною. Таким чином, з часу стягнення з нього аліментів на утримання першої дитини в нього змінилося як матеріальне так і сімейне становище, що не дає можливості сплачувати аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно на утримання [PERSON], [INFO] Вважає, що має право звернутись з даним позовом та просити суд змінити спосіб стягуваних з нього, згідно рішення суду аліментів з ? частини всіх видів заробітку щомісячно на тверду грошову суму в розмірі 1000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий розмір аліментів, враховує його матеріальне та сімейне становище у даній ситуації, не суперечить нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом між захистом прав позивача та захистом прав неповнолітньої дитини, обовязок по утриманню якої покладений на обох сторін по справі. Просить суд змінити спосіб стягуваних аліментів, визначений рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2007 року по справі 2-1134/2007 та стягувати з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття [PERSON], [INFO] Після набрання рішенням суду законної сили відкликати виконавчий лист у справі № 2-1134/2007 по виконанню рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2007 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в позові відмовити, надав суду відзив, який приєднаний до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного законодавства. \~ \~ \~ \~ Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Згідно із\~ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8\~ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2007 року стягнуто з [PERSON], [INFO], аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 липня 2007 року і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи зміст ст.ст.\~181,\~192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Згідно із\~ст. 192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~183\~та ст.\~184 СК України\~за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 3\~статті 181 СК України\~передбачено підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язано їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України\~тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. \~\~\~\~\~\~ З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями\~ст. 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). З даного приводу Верховний суд України висловив свою правову позицію у постанові від 05 лютого 2014 року по справі № 6-143цс13, в якій вказав: з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями\~ст. 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб 20 листопада 2015 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 1843. Від вказаного шлюбу [PERSON] має двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтва про народження. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [PERSON] має іншу родину і на його утриманні знаходяться ще двоє неповнолітніх дітей від другого шлюбу. Також в судовому засіданні встановлено, що позивач ніде не працює, а його теперішня дружина [PERSON] знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. На переконання суду, ці зміни у сімейному стані безперечно призвели до змін і в матеріальному стані позивача, оскільки укладання іншого шлюбу та народження у ньому спільних дітрей відповідно збільшило фінансові витрати позивача. Зміна сімейного та матеріального стану позивача, в контексті до\~ст. 192 СК України, є підставою для зменшення аліментів, які стягуються з позивача за рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15 серпня 2007 року. Аргументи представника відповідача про те, що сплата позивачем заборгованості по аліментам сумою 31500 грн. свідчать про наявність у позивача коштів для сплати аліментів, суд до уваги не приймає, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, щодо джерела коштів, а тому ця обставина ніяк не може свідчити про фінансове становище позивача. Фактично вищезазначений аргумент є тільки припущенням відповідача та його представника щодо матеріального стану та фінансової спроможності позивача. Відхиляючи доводи представника відповідача та задовольняючи позов частково, суд виходить також з того, що законодавцем для зміни розміру аліментів закладено дві різні підстави «зміни матеріального» або «зміни сімейного» стану платника або одержувача аліментів, а тому навіть за наявності лише однієї з вищезазначених підстав, розмір аліментів за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів може бути змінений, незалежно від існуючої заборгованості по ним у платника аліментів. Враховуючи те, що обовязок утримання дітей покладається в рівній мірі на обох батьків, однак враховуючи реальну можливість позивача у їх сплаті, а також фактичні обставини справи, суд\~приходить до висновку, що вимоги позивача щодо зміни розміру стягуваних аліментів підлягають до часткового задоволення, а саме в зміні розміру стягуваних з [PERSON], [INFO],\~ аліменти на користь [PERSON]\~ на утримання неповнолітнього: [PERSON], [INFO] у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи\~з дня набрання рішення законної сили\~і до досягнення повноліття. Суд вважає, що визначений розмір аліментів є обєктивним з огляду на вимоги закону щодо розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України. При цьому діти сторін будуть захищеними та будуть отримувати належне утримання від батька в однаковому обсязі, що гарантовано як нормами національного так і норами міжнародного законодавства. \~\~ Згідно із п. 23\~Постанови № 3 Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Позовні вимоги в частині відкликання виконавчого листа у справі № 2-1134/2007 по виконанню рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2007 року не підлягають до задоволення, оскільки по вказаному виконавчому листу за позивачем рахується заборгованість по сплаті по аліментам. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed