Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після часткового залишення без розгляду позовних вимог, просив стягнути на свою користь з [PERSON]: збитки від інфляції в сумі 15136,74 гривень; три процента річних в сумі 1936,99 гривень; судові витрати в сумі 551,20 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] тривалий час (з 08 квітня 2015 року по 30 січня 2016 року) відмовлявся добровільно виконати рішення суду про сплату грошей в сумі 79083 гривень, у звязку з чим просить застосувати до відповідача відповідальність за порушення грошового зобовязання. В судове засідання представник позивача [PERSON] надала клопотання про задоволення позову, розгляд справи за її відсутності в порядку заочного провадження. Відповідач [PERSON], повідомлений належним чином про розгляд справи, в порядку встановленому п.5 ч.5 ст. 74 ЦПК України (а.с.16, 24), в судове засідання повторно не зявився. Поважних причин неявки суду не повідомив. Заперечення проти позовної заяви суду не надав. Суд розцінює його неявку без поважної причини, та згідно ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 3 статті 61 ЦПК України вказує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2015 року у справі ЄУН №337/1136/15-ц, провадження №2/337/704/2015 (а.с.6), яке набрало законної сили 21 квітня 2015 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 78300 гривень та судові витрати в сумі 783 гривень, а всього 79083 гривень. Згідно відповіді начальника Хортицького ВДВС ЗМУЮ (а.с.30), виконавчий лист за вказаним рішенням суду перебуває на виконанні, та станом на 28 січня 2016 року заборгованість за ним не погашалась. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, установлених статтею ЦК України. Так, у частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. З огляду на зазначене, зобовязання між [PERSON] і [PERSON] за рішенням суду зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобовязанням, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення (з 08 квітня 2015 року по 30 січня 2016 року), які становлять 15136,74 гривень, та 3% річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобовязання, в розмірі 1936,99 гривень, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved