Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачем договірних зобов'язань по поверненню грошових коштів, в зв'язку з чим порушує питання про зобов'язання [PERSON] повернути позику в розмірі 7 000 доларів США, а в разі неможливості стягнути з [PERSON] на його користь позику в сумі 185 500 грн. та 3% річних від простроченої суми, що складає 16 695 грн, на загальну суму 202 195 грн. Представник позивача в суді позов підтримав з викладених у ньому підстав та просив про його задоволення. Відповідач в суді проти позову заперечив. Подав відзив на позовну заяву та просив залишити без задоволення позовну заяву [PERSON] Згідно відзиву зазначено, що у 2014 році [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі близько 60 000 грн., що на той момент були еквівалентні 5 000 доларів США, однак на прохання позивача написав розписку про отримання грошових коштів у сумі 7 000 доларів США з метою забезпечення ймовірних господарських ризиків та уникнення збитків через знецінення грошей. У подальшому у серпні 2014 року він продав частину техніки та відразу передав [PERSON] 50 000 грн. про що останній написав розписку. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] повідомив, що відзив [PERSON] на позовну заяву носить загальний характер і не ґрунтується на законі, оскільки докази по справ відповідачем не подані. Одночасно просив визнати доведеним факт отримання [PERSON] позики у [PERSON] в сумах 7 000 доларів США та 8 000 грн. Також, представник позивача просив повністю задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання повернути позику, а в разі неможливості стягнути позику та проценти за прострочення боргу в сумі 210 195 грн. Заслухавши представників позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 16.04.2014 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідачу (позичальникові) грошові кошти в сумі еквівалентній 7 000 доларів США, а той зобов'язався повернути отримані кошти в строк до 16.06.2014 року. На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі. Згідно розписки від 13.11.2014 відповідач додатково отримав від позивача грошові кошти в сумі 8 000 грн., про що передав [PERSON] боргову розписку. Відповідач частину грошових коштів повернув згідно розписки [PERSON] від 21.08.2014 про отримання грошових коштів в сумі 50 000 грн. В судовому засіданні досліджено оригінали письмових розписок згідно ст. 229 ЦПК України. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правовий висновок Верхового Суду України в справі № 6-50цс16). Доводи відповідача про те, що він не отримував грошових коштів від позивача у вказаних у розписках розмірах є бездоказовими та голослівними, які спростовуються змістом розписок, з яких вбачається, що відповідач отримав саме таку суму позики, внаслідок чого і написав вказані розписки. Відтак грошове зобов'язання відповідача перед позивачем вбачається з розписок, які підписані відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлені укладені між сторонами угоди згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Разом з тим одержані кошти у встановлений строк відповідач повернув не в повному обсязі. При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Невиконання умов, визначених змістом зобов'язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст. 1050 ЦК України зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу. При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Крім того згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно роз'яснень даних в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальноювартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України в справі №5-77цс14). Вирішуючи питання про визначення розміру заборгованості, суд виходить з основної суми боргу 7 000 доларів США (яка згідно позову за курсом НБУ еквівалентна 185 500 грн.) та 8 000 грн., що загалом становить 193 500 грн. Враховуючи що відповідачем [PERSON] частково сплачено заборгованість в сумі 50 000 грн., а також з урахуванням заявлених позовних вимог, заборгованість за позикою становить 143 500 грн. За таких умов розрахунок 3% річних за весь час прострочення протягом 3 років (1097 днів), становить 12 926,79 грн. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже позов підлягає частковому задоволенню шляхом застосування способів захисту обраних позивачем, які є адекватними змісту порушеного права, шляхом зобов'язання відповідача повернути на користь позивача заборгованість за позикою в розмірі 143 500 грн., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 12 926,79 грн., судовий збір в розмірі 1 564, 26 грн. та 640 грн., а всього 158 631,05 грн., а в разі неможливості стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за позикою на вказану суму. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захистові, а позов про це частковому задоволенню. Крім того, суду представлено документальне підтвердження понесених позивачем судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог згідно ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: partial