Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], та відновити межі земельної ділянки по [ADDRESS], яка перебуває в його користуванні, до меж закріплених в Плані земельної ділянки від 27.08.1968 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Тетіївської районної ради депутатів трудящих від 16.05.1966 року затверджено рішення виконкому Тетіївської селищної ради від 27.04.1966 року і надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці по [ADDRESS], площею 1200кв.м. На вказаній земельній ділянці побудував будинок з господарськими будівлями, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18.12.2009 року. Відповідач [PERSON], який є власником сусіднього домоволодіння по [ADDRESS], встановив паркан між домоволодіннями, в результаті чого самовільно захопив земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні з 1966 року, що призвело до порушення права користування земельною ділянкою. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON], представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнали, просять відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відзив на позовну заяву. (а.с.48-62). Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] рішенням виконавчого комітету Тетіївської районної Ради депутатів трудящих від 16.05.1966 року затверджено рішення виконкому Тетіївської селищної ради від 27.04.1966 року №27 і надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці по [ADDRESS], площею 1200кв.м. (а.с.8). На даній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], побудований житловий будинок з господарськими будівлями, власником якого є [PERSON], що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2009 року. (а.с.6). Відповідач [PERSON] є власником присадибної земельної ділянки загальною площею 0,1002га, та земельної ділянки загальною площею 0,0692га, що знаходяться за адресою : [ADDRESS], що підтверджується договорами дарування присадибної земельної ділянки від 03.12.2010 року, укладених між дарувальником [PERSON] та обдаровуваним [PERSON] (а.с.53-54). До набуття у власність відповідачем даних земельних ділянок, вони першочергово належали [PERSON] (покійна баба відповідача) на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], а далі - [PERSON] (батько відповідача) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2008 року. (а.с.14-15). Із пояснень позивача [PERSON] вбачається, що покійною [PERSON] із ним не узгоджувалися межі земельних ділянок, акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 13.02.2001 року він не підписував. Відповідно до Плану земельної ділянки в [ADDRESS], яка рішенням виконкому Тетіївської райради депутатів трудящих від 16.05.1966р. №170 за проектом №346-3, ширина відведеної в безстрокове користування під будівництво земельної ділянки повинна становити 20 метрів. Однак, відповідач, встановивши паркан, самовільно захопив його земельну ділянку розміром 2 метри 30 сантиметрів, яка перебуває в користуванні з 1966 року. Із Акту обстеження домоволодінь по [ADDRESS] та [ADDRESS], складеного 12.11.2013 року комісією Тетіївської міської ради встановлено, що порушення меж земельних ділянок не має. (а.с.55). Із копії Витягу з наказу №22-з по радгоспу «Тетіївський» від 03.10.1985 року встановлено, що [PERSON] задовольнили прохання зменшити його присадибну ділянку на 0, 06га в [ADDRESS], а в його користування залишається 0,09га. (а.с.56). Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Рівність умов захисту прав власності на землю передбачено нормами ст. ст. 21,55 Конституції України та ст.152 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Як встановлено судом, позивач просить захистити своє право на земельну ділянку шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення, та скасування права власності відповідача на земельну ділянку. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Як встановлено із Акту обстеження домоволодінь по [ADDRESS] та [ADDRESS], складеного 12.11.2013 року комісією Тетіївської міської ради, земельна ділянка [PERSON] отримана згідно договору дарування, яка на той час вже була приватизована попередніми землекористувачами із встановленими та погодженими межами. Згідно облікових даних Тетіївської міської ради (земельно-шнурової книги) за [PERSON] по [ADDRESS] рахується 0,11га, а після проведених обмірів комісією встановлено, що фактично в користуванні є 0,125га, що на 0,015 га більше, тому, комісія встановила, що порушення меж земельних ділянок не має. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Судом встановлено, що присадибна земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], не приватизована, перебуває лише у користуванні позивача [PERSON], як власника житлового будинку з відповідними господарськими будівлями. Крім того, позивачем [PERSON] не надано суду документів, що посвідчують право на його земельну ділянку, не надано доказів встановлення меж його земельної ділянки із присвоєнням кадастрового номеру земельної ділянки. Відповідно до ст.378 ЦК України, право власності на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Статтею 140 ЗК України передбачений вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку. Такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як відновлення межі земельної ділянки, Земельним кодексом України не передбачено. Тому, правові підстави скасування права власності [PERSON] на земельні ділянки кадастровий номер [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], відсутні. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На виконання вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, позивач належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо порушення його права саме відповідачем [PERSON] суду не надав. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, матеріалів справи, аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи, що позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено порушення відповідачем його законних прав, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про відновлення стану земельної ділянки та скасування права власності [PERSON] на земельну ділянку, відсутні, тому, в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Щодо вирішення вимоги представника відповідача адвоката [PERSON], зазначеної у відзиві, про стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 3000гривень, то, суд вважає наступне. Відповідно до п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, до яких, зокрема відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст.137 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Факт надання відповідачу [PERSON] правничої допомоги підтверджується: договором про надання правової допомоги від 06.03.2018 року; ордером серії КС №401101; розрахунком понесених витрат на правову допомогу; квитанцією до прибуткового касового ордера №11 від 06.03.2018 року про сплату [PERSON] 3000грн. Однак, представником відповідача адвокатом [PERSON] в наданому розрахунку не зазначено здійснених нею витрат по кожному вказаному опису наданих послуг, тому, в задоволенні понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000грн. необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed