Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. З урахуванням уточнених 09 жовтня 2015 року позовних вимог просить суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу з урахуванням відсотків за користування позикою та інфляції, в розмірі 132 022,47 гривень, посилаючись на те, що з січня 1995 року по вересень року він здійснював підприємницьку діяльність у сфері роздрібної торгівлі одягом та іншими товарами, яка була ним припинена у грудні 2012 року. В жовтні 2012 року між ним та відповідачкою була досягнута домовленість про те, що він надасть відповідачці товар, що залишився у нього після завершення підприємницької діяльності, а відповідачка прийме цей товар та сплатить йому його вартість. З жовтня 2012 по березень 2013 року він надав, а відповідачка прийняла від нього товар на суму 135 000,00 гривень, та зобов'язалася протягом року сплатити його вартість, про що свідчить перелік прийнятого відповідачкою товару та розписка відповідачки від 20.04.2013 року. У зв'язку з невиконанням відповідачкою своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу товару, в травні місяці 2013 року сторони домовилися про його розірвання. Відповідачка повернула йому частину прийнятого від нього товару на суму 71000,00 грн., а різницю у сумі 64000,00 грн., зобов'язалася сплатити протягом року, починаючи з травня року, 25-26 числа по 5334.00 грн. щомісяця, про що свідчить перелік прийнятого ним товару та розписка відповідачки від 15 травня 2013 року. На сьогоднішній час відповідачка жодної із щомісячних сум не сплатила, у зв'язку з чим він вимушений звернутися до суду з цим позовом. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зобов'язання за договором купівлі-продажу є взаємним, оскільки виконання свого обов'язку продавцем обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку по отриманню та оплаті товару (ч.1 ст.538 ЦК України). Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Згідно ст.525 ЦК України - Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1053 ЦК України За домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.604 ЦК України, яка регулює вимоги про новацію - Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). За правилами ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст.526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім тому, згідно положень ст.536 ЦК України - за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Станом на 05 жовтня 2015 року сума боргу за договором позики складає - 64 000,00 грн. Користування відповідачкою позикою в розмірі 64 000,00 грн., з року по 05.10.2015 року, включно, складає 873 дні. Облікова ставка НБУ за цей час дорівнювала: -з 10.06.2013 р. по 12.08.2013 р. включно, 64 дні - 7,0%; -з 13.08.2013 р. по 14.04.2014 р. включно, 245 днів - 6,5%; -з 15.04.2014 р. по 16.07.2014 р. включно, 93 дні -9,5%; -з 17.07.2014 р. по 12.11.2014 р. включно, 1 19 днів - 12,5%; -з 13.11.2014 р. по 05.02.2015 р. включно. 85 днів-14.0%; -з 06.02.2015 р. по 03.03.2015 р. включно, 26 днів - 19.5%; -з 04.03.2015 р. по 27.08.2015 р. включно, 177 днів 30,0%; -з 28.08.2015 р. по 24.09.2015 р. включно, 28 днів - 27,0%; -з 25.09.2014 р. по 05.10.2015 р. включно, 11 днів - 22,0%. Розмір відсотків за користування позикою, відповідно до вимог ст.536, ч.2 ст.625 та ст.1048 ЦК України, складає 22 100,16 грн., із розрахунку: 64 000,00 грн. х ((7,5% : 100%) х (25 дн. : 365 дн.) + (7.0% : 100%) х (64 дн. : 365 дн.) - (6.5% : 100%) х (245 дн. : 365 дн.) + (9,5% : 100%) х (93 дн. : 365 дн. ) + (12,5% : 100%) х (119 дн. : 365 дн.) + (14.0% ; 100%) х (85 дн. : 365 дн.) + (19.5% : 100%) х (26 дн. : 365 дн.) + (30,0% : 100%) х (177 дн. : 365 дн.) + (27,0% : 100%) х (28 дн. : 365 дн.) + (22.0% : 100%) х (11 дн. : 365 дн.)) = 22100,16грн., Відповідно до вимог ч.2 ст.625 та ч.1 ст. 1050 ЦК України, інфляційні за період прострочення грошового зобов'язання з 27.05.2013 р. по 05.10.2015 р. включно, складають 45 922,31 грн. 03 липня 2014 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулась до Першотравенського міського суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про оспорювання договору позики за його безгрошевістю, який змінила 21 січня 2016 року, та з урахуванням змінених позовних вимог просить суд стягнути з [PERSON] на її користь різницю вартості між забраним 26 травня 2013 року товаром та вартістю товару згідно розписки від 15 травня 2013 року в розмірі 7 773,00 гривень, а також відсотки за користування чужими грошима за період з 26 травня 2013 року по 20 січня 2015 року включно, в розмірі 3 118,53 гривень, інфляції, за період користування чужими грошима з червня 2013 року по грудень 2015 року включно, в розмірі 6635,03 гривень, та судові витрати по справі, посилаючись на те, що в вересні 2012 році [PERSON] запропонував їй зареєструватися фізичною особою-підприємцем і для початку підприємницької діяльності, він надасть їй товар який у нього залишиться - на реалізацію, а вона впродовж якогось часу сплачуватиме йому вартість наданого товару. У вересні 2012 року вона отримала свідоцтво фізичної особи- підприємця і за попередньою усною домовленістю між нею та [PERSON], останній залишив нереалізований товар їй, а вона повинна була сплатити за даний товар гроші, після його реалізації - впродовж року. Передача товару здійснювалась з жовтня 2012 року по березень 2013 року включно, тобто крім товару, який знаходився в торговому відділі, [PERSON] ще впродовж даного періоду (жовтень 2012 р. - березень 2013 р.) привозив товар для реалізації. В середині квітня 2013 року [PERSON] надав книгу передачі товару, вказавши, що за цей час товару було передано на суму 135 000 грн. Повіривши «на слово», вона 20.04.2013 року написала розписку на 135 000 грн. вказавши, що дану суму зобов'язується сплатити впродовж року і на вимогу [PERSON] в розписці вказала: «[PERSON], имеет право забрать товар в любое время, на сумму сто тридцать пять тысяч грн. 00 коп.» Під час більш детального вивчення журналу (книги) передачі товару, звіряючи з особистими записами прийому товару та «руху» товару, вона виявила завищення кількості товару, а також з'ясувалося, що товар який передавався їй [PERSON], передавався не за оптовою ціною закупівлі, а по завищеній ціні. Майже весь цей час, з вересня 2012 року по квітень 2013 року поряд з товаром, який вона закуповувала в м Харкові по оптовій ціні, вона реалізовувала товар [PERSON], тобто фактично працювала на нього, при цьому з вересня 2012 року по грудень 2012 року сплачувала за нього оренду, податки і інші платежі (внески). Було виявлено шахрайство з боку [PERSON] стосовно кількості товару та ціни на нього. Для врегулювання даного конфлікту 15 травня 2013 року, врахувавши всі витрати понесені нею та сплачені [PERSON] кошти в розмірі 17 850 грн. в цей день (15.05.2013 р.) вони дійшли до згоди про те, що залишкова вартість товару становить 64 000 грн і саме на цю суму 15.05.2013 року була написана нею розписка та передана [PERSON], замість розписки від 20.04.2013 року на суму 135 000 грн., яка була повернута їй, і на якій як зразок писався текст розписки від 15.05.2013 року, але як потім з'ясувалося, [PERSON] зробив з розписки від року, на кольоровому принтері - фотокопію, яка і була пред'явлена в суді, як оригінал і на підставі якої суддею була завірена фотокопія розписки від 20.04.2013 року. Дана кольорова фотокопія розписки від 20.04.2013 року використовувалася [PERSON] ще раніше, а саме: 26.05.2013 року, коли скориставшись її відсутністю (перебувала у матері, яка хворіла). [PERSON] вивіз весь товар, який передавався, а також товар, який закуповувався вже нею - вартість товару, перевищувала сто тисяч і як з'ясувалося саме дана кольорова фотокопія розписки від 20.04.2013 року була пред'явлена (показана) продавцю, де було вказано: «[PERSON] имеет право забрать товар в любое время на сумму сто тридцять пять тысяч грн. 00 коп.». Забравши весь товар, [PERSON] також забрав всю документацію, яка знаходилася у відділі (торговій точці) і підтвердженням цьому є надання представником [PERSON] - [PERSON], оригіналу журналу (книги) переліку товару прийнятого [PERSON] від [PERSON] з жовтня 2012 року по березень 2013 року, на 36-ти аркушах, який після написання (виготовлення) розписки від 20.04.2013 року на суму 135 000 грн. і передачі [PERSON] - залишився у неї. Звернувшись до правоохоронних органів стосовно дій [PERSON], їй пояснили, шо це цивільно-правові відносини, і потрібно в даному випадку звертатися до суду. Враховуючи відсутність будь-яких доказів (відсутність документації по обліку товару, журналу (книги) переліку товару прийнятого від [PERSON] з жовтня 2012 року по березень 2013 року, на 36-ти аркушах, вона не мала змоги звернутися до суду. На даний час [PERSON] надав ці докази, а саме докази про те, що він дійсно забрав товар і хоч товару було більше ніж на суму 71 773 грн., але враховуючи що ця сума підтверджується самим [PERSON], і він з нею згоден, то враховуючи її заборгованість перед ним в розмірі 64 000 грн., то з [PERSON] на її користь потрібно стягнути різницю між вартістю забраного 26.05.2013 року товару та вартістю переданого їй товару в сумі - 7 773 грн. (71 773,00 - 64 000,00 грн. = 7773,00 грн.) Згідно положень ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами борг зобов'язаний сточувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України якщо договором не їх розмір визначається на рівні облікової України. У разі відсутності іншої виплачуються щомісяця до дня повернення. Відповідно до ч.1 ст.1050 встановлений розмір процентів, ставки Національного банку домовленості сторін проценти позики. Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Станом на день складання цих змін до зустрічної позовної заяви, сума чужих грошових коштів, якими користується відповідач [PERSON] складає 7 773.00 грн. Користування відповідачем грошима в розмірі 7 773.00 грн. з року по 20.01.2016 року включно, складає - 970 днів. Облікова ставка НБУ за цей час дорівнювалася: - з 26.05.2013 року по 09.06.2013 року включно, 15 днів - 7,5%; - з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року включно, 64 дні - 7,0%; - з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року включно, 245 днів - 6,5%; - з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року включно, 93 дні - 9,5%; - з 17.07.2014 року по 12.11.2014 року включно, 119 днів - 12,5%; - з 13.11.2014 року по 05.02.2015 року включно, 85 днів - 14,0%; - з 06.02.2015 року по 03.03.2015 року включно, 26 днів - 19,5%; - з 04.03.2015 року по 27.08.2015 року включно, 177 днів - 30,0%; - з 28.08.2015 року по 24.09.2015 року включно, 28 днів - 27,0%; - з 25.09.2014 року по 20.01.2016 року включно, 107 днів - 22,0%. Розмір процентів за користування чужими грошима, відповідно до вимог ст. 536, ч.2 ст. 625 та ст. 1048 ЦК України, складає - 3118 грн. 53 коп., із розрахунку: (7773 х 0.4012). (0.075 х 15 : 365) + (0.07 х 64 : 365) + (0.065 х 245 : 365) + (0.095 х 93 : 365) + (0.125 х 119 : 365) + (0.14 х 85: 365) + (0.195 х 26 : 365) + (0.3 х 177 : 365) + (0.27 х 28 : 365) + (0.22 х 107 : 365) = 0.4012 Відповідно до вимог ч.2 ст.625 та ч.1 ст.1050 ЦК України, інфляційні за період користування чужими грошима з 26.05.2013 року по 20.01.2016 року включно, складають: 7773 х 0.8536 = 6635.03 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився направив суду свої письмові пояснення згідно яких, у зв'язку з поганим самопочуття він не має змоги прийняти участь у судовому засіданні, тому просить суд розглядати справу за його відсутності, але за участю його представника [PERSON] По суті позовних вимог пояснює наступне, у зв'язку з похилим віком та поганим самопочуттям, він був змушений припинити свою підприємницьку діяльність з жовтня 2012 року. Залишок товару [PERSON], яка працювала у нього в відділі реалізатором, попросила продати їй. З жовтня 2012 року вона зареєструвалась як приватний підприємець. Товар був проданий за цінами зазначеними у журналі передачі товару, на суму 135 000,00 гривень. Так як, грошей оплатити товар у неї не було, вона пообіцяла, що візьме кредит у квітні 2013 року та віддасть всю суму. Вона написала розписку про те, що зобов'язується сплатити 135 000,00 грн. за товар, а якщо вони не прийдуть у будь-яких питаннях згоди, вона поверне йому весь товар. Розписку вона писала власноруч, без примусу. Пройшов місяць квітень, половина травня 2013 року, але у [PERSON] щось не склалось з кредитом, то вона не хотіла його брати, то відсотки були великі, і це їй не вигідно, а оскільки їм потрібно було терміново переїжджати у місто Дніпропетровськ на постійне місце проживання, то вони забрали свій товар на суму 71 000,00 грн. за переліком вказаним у журналі прийому товару, у якому розписався він та продавець [PERSON]. На різницю в сумі 64 000,00 гривень [PERSON] власноруч написала розписку, без примусу. Вона зобов'язалась виплатити вищезазначену суму на протязі року рівними частинами. Проте, пройшов травень місяць та наступні місяці 2013 року, а [PERSON] так і не виплачувала борг. У зв'язку з чим, вони з дружиною були вимушені звернутись до суду. При розгляді справи, [PERSON] не була присутня на жодному з засідань. Він тільки зараз зрозумів, що [PERSON] його обдурила, оскільки вона і не збиралась брати кредит та віддавати йому борг. Представник позивача [PERSON] за дорученням [PERSON] в ході слухання справи позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав суд задовольнити позов. Зустрічну позовну заяву просив суд в її задоволенні відмовити, так як він, вважає, що [PERSON] бездоказово стверджує про те, що надана нею розписка від 15.05.2013 р. на суму 64 000,00 грн. є підтвердженням вартості товару отриманого нею від [PERSON] в період часу з жовтня 2012 року по березень 2013 року. Наявний у справі оригінал журналу (книги), в якому наведений перелік всього товару прийнятого [PERSON] від [PERSON] протягом з жовтня 2012 року по березень 2013 року на загальну суму 135 000,00 грн., за підписом обох сторін, та наявні у справі оригінал та копія наданої нею розписки від 20.04.2013 р. на суму 135 000,00 грн. - спростовують дане ствердження. Вважає, що [PERSON] бездоказово стверджується про те, що 26.05.2013 року [PERSON] вивіз весь товар (товар який передавався, а також товар який закуповувався нею), вартість якого перевищувала сто тисяч гривень. Наявний у справі оригінал журналу (книги), в якому наведений перелік всього товару повернутого нею [PERSON] на суму 71 000,00 грн., за підписом її продавщиці і [PERSON], та наявний у справі оригінал розписки наданої нею від 15.05.2013 р. на суму 135 000,00 грн. - спростовує дане ствердження. Крім того, [PERSON] не надано жодного доказу того, що в спірний період часу (з жовтня 2012 року по травень 2013 року) вона купувала в м.Харкові товар по оптовій ціні. Не надано жодного доказу і того, що саме цей товар, та саме 26.05.2013 р. був вивезений [PERSON] з відділу (з торгової точки). Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу за договором позики не визнали, та відповідач [PERSON] пояснила, що вона не брала грошові кошти в борг у [PERSON] Він на протязі 6 місяців надавав їй товар під реалізацію. 20 квітня 2013 року, нею особисто була написана розписка про те, що вона отримала від [PERSON] товар на суму 135 000,00 гривень, гроші за який, вона зобов'язалась повернути гроші на протязі року. У травні місяці 2013 року [PERSON] забрав весь свій товар, який він надавав, разом з її товаром, який вона купувала у місті Харкові. До поліції з заявою про те, що [PERSON] забрав її товар, вона не зверталась. На різницю вартості товару, вона 15 травня 2013 року написала боргову розписку на суму 64 000,00 гривень. У борговій розписці заначено, що вона винна [PERSON] 64 000,00 гривень, але дані грошові кошти він їй не передавав, а надавав лише товар для реалізації. Текст боргових розписок, їй диктував сам [PERSON], який казав, що так буде правильно. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] зустрічну позовну заяву підтримали у повному обсязі та прохали суд її задовольнити. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] працювала реалізатором у її чоловіка приблизно вісім років. На роботу [PERSON] взяли на прохання її свекрухи, яка за неї поручилась. По її роботі у них претензій не було, працювала вона добре. У зв'язку з похили віком та погіршенням стану здоров'я, вони з чоловіком вирішили закрити підприємницьку діяльність. Її чоловік запропонував [PERSON] відкритись як приватний підприємець, та допомогти реалізувати їх товар який залишився, на що вона погодилась. [PERSON] допомагала їм реалізовувати весь товар, який знаходився в універмазі. У зв'язку з переїздом на інше місце проживання, вони продавали свою квартиру, і до травня місяця 2013 року вони знайшли покупців, які дуже вигідно купували їх квартиру. Вона подзвонила [PERSON], та пояснила, що вони продають квартиру, і їм необхідно виїжджати з квартири, тому залишок товару вони забирають. Вони забрали залишок товару, а десь через тиждень до них приїхала донька, забрала цей товар та реалізувала його у місті Дніпропетровську. Через два тижні до них прийшла [PERSON], та попросила у них гроші для закупівлі товару, приблизно 70000,00 грн. Грошові кошти [PERSON] в сумі 64000,00 грн., вони передавали у присутності директора універмагу. [PERSON] власноруч написала розписку та пообіцяла, що кожного місяця буде виплачувати певну суму. Коли пройшов один місяць потім другий місяць, але вона не повернула ні копійки, вони звернулись до [PERSON] з проханням повернути частину грошових коштів, вона повідомила їм, що ніяких грошових коштів повертати не буде. Після чого, вони найняли адвоката та звернулись до суду. Суд вислухавши сторони, свідка, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги як [PERSON] так і [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] будучи приватним підприємцем, приймала на реалізацію товар від [PERSON], за період часу з жовтня 2012 року по березень 2013 року, на загальну суму 135 000,00 гривень, що підтверджується копією розписки від 20 квітня 2013 року, та не заперечується сторонами по справі. Гроші за товар остання зобов'язалась повернути на протязі 2013 року. Факт прийняття [PERSON] товару на вищезазначену суму підтверджується оригіналом журналу (книги) переліку прийнятого товару, де зазначено, що всього за цим журналом [PERSON] прийнято товару на суму 135 000,00 гривень, за що вона розписалась, та який знаходиться в матеріалах справи. У зв'язку з невиплатою [PERSON] коштів від реалізації товару, 26 травня 2013 року позивач [PERSON] вивіз весь товар з її торгівельної точки, на загальну суму 71 773,00 гривень, що підтверджується поясненнями сторін в ході судового розгляду справи, та оригіналом журналу (книги) переліку товару прийнятого [PERSON] від [PERSON] 15 травня 2013 року відповідачем [PERSON] була написана боргова розписка, відповідно до якої, вона винна [PERSON] грошові кошти у розмірі 64 000,00 грн., які остання зобов'язалась повернути на протязі 2013 року, щомісячно з травня 2013 року 25-26 числа сплачувати по 5 334,00 грн. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та двосторонніми, чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки ( постанова ВСУ від 18.09.2013 р. №6- 63цс13). Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Як встановлено судом, позивач [PERSON] грошових коштів [PERSON] не передавав, і жодна зі сторін у справі, цієї обставини не заперечила, тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання укладеним договору позики. Виходячи із фактичних обставин справи, вбачається підміна одних правовідносин іншими, а саме заміна договору комісії, який виник між сторонами, та намагання відшкодувати втрачені суми у спосіб стягнення цих коштів за борговою розпискою. Позивач та його представник не заперечували ту обставину, що [PERSON] передавав відповідачу товар на реалізацію на загальну суму 135 000,00 гривень, а при вивезенні товару з торгівельної точки, була виявлена недостача товару на загальну суму 64 000,00 гривень. Тому, суд вважає, що між сторонами на протязі жовтня 2012 року по березень 2013 року, склалися правовідносини комісії, які полягали в тому, що позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] постачав відповідачу за первісним позовом та позивачу за зустрічним позовом [PERSON] товар, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, для його реалізації, після реалізації товару, остання повинна була передавати грошові кошти [PERSON], але цього не зробила. Договір комісії, як того вимагає п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі укладений не був. Статтею 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). При новації зобов'язання сторони повинні домовитися про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням (ч. 2 ст. 604 ЦК). Умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі передбаченій для укладення договору позики ( ч. 2 ст. 1053 ЦК), а по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Оскільки, між сторонами не було укладено двосторонньої угоди, тобто домовленості про новацію, а первинне зобов'язання відсутнє, зазначене виключає застосування положення про новацію. Суд не приймає до уваги ствердження відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що при вивезенні [PERSON] 26 травня 2013 року товару з її торгівельної точки, останнім був забраний її товар на загальну суму 7773,00 гривень, який закуповувався нею по оптових цінах у місті Харкові, оскільки остання на адресу суду не надала жодного доказу на підтвердження придбання товару. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення різниці між вартістю забраним товаром та вартістю товару гідно розписки слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed