Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування № 1964 від 23 жовтня 2012 року. Відповідач, яка доводиться йому сестрою, більше 18 років не мешкає у спірному будинку. На підставі рішення Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 16 липня 2012 року відповідач була вселена у його будинок. Вселення відбулося державним виконавцем 27 грудня 2012 року, але відповідач, отримавши ключі від двері та воріт, жити не залишилася, і продовжує, як і раніше, мешкати зі своєю сім'єю за іншою адресою. Позивач має намір продати належний йому будинок, усі документи для правочину готові, але реєстрація відповідача у належному будинку перешкоджає йому в цьому, та позбавляє його у реалізації його прав власника, передбачені ст.319 ЦК України. Зважаючи на те, що відповідач вже довгі роки не є членом його сім'ї, живе окремо зі своєю сім'єю, отже не має право користуватися житловим приміщенням у належному йому будинку. Позивач в судовому засіданні підтримав позовну заяву у повному обсязі, просив її задовольнити. Пояснив, що після примусового вселення за рішенням суду відповідач фактично у його будинку не проживала, приходила на півгодини, і знов уходила. Таким чином, не проживаючи у будинку, відповідач фактично втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що ніколи не втрачала інтересу до житлового приміщення у спірному будинку, бажає в ньому проживати, але позивач перешкоджає їй у цьому. Після примусового вселення в цей будинок у відповідності з рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя від 16 липня 2012 року вона деякий час проживала в ньому, потім захворіла і вимушена була проживати у дочки, а коли прийшла у спірне приміщення, то виявилося, що замки у хвіртці воріт були замінені і вона не змогла потрапити до нього. Вислухав сторони, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У сенсі вимог частини 4 статті 311 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору дарування від 23 жовтня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу АР Крим [PERSON], зареєстр. в реєстрі за № 1964, належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.4). Відповідач [PERSON] доводиться рідною сестрою позивачу, згідно даних будинкової книги зареєстрована у вищезазначеному будинку з 1983 року (а.с.10-13). Рішенням Апеляційного суду АР Крим від 29 жовтня 2012 року [PERSON] вселено в жилий будинок [ADDRESS] (а.с.20-21). Даним рішенням встановлено, що [PERSON], як член сім'ї власника будинку має право нарівні з нею користуватися спірним приміщенням відповідно до закону. Та обставина, що на даний час змінився власник будинку, суд вважає такою, що не може бути підставою для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні позивачу його права власності з підстав ст.391 ЦК України, оскільки відповідач залишилася членом сім'ї позивача, отже вона зберігає за собою сервітутне право на проживання в цьому приміщенні. Позбавлення права відповідача спірним житлом з інших підстав - не проживання у спірному житловому приміщенні понад один рік після примусового вселення за рішенням суду не знайшло свого підтвердження у ході розгляду справи. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] намагається проживати у будинку позивача, але їй у цьому перешкоджають, змінили замки і вона не може туди потрапити. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що ніколи на протязі року не бачили відповідача у спірному будинку. Відповідно до правил ст. 212 ЦПК України, суд оцінив усі наявні докази, кожен окремо і всі у сукупності. Аналізуючи фактичні обставини справи, суд знаходить, що факт непроживання відповідача у спірному будинку після її примусового вселення не доведено, враховуючи при цьому, що і сам позивач вказував на те, що відповідач приблизно до середини 2013 року приходила у його будинок та деякий час проживала. Неможливість постійного проживання відповідача у спірному будинку суд пояснює наявністю конфлікту між сторонами, тобто неможливість проживання відповідача у спірному житловому приміщенні пов'язана з наявністю перешкод їй у цьому. Покази свідків з боку позивача суд до уваги не приймає, оскільки неможливість бачити відповідача у будинку пояснюється саме вищезазначеними обставинами, до того ж, ці свідки, не проживаючи в цьому будинку, тимчасове перебування відповідача у ньому могли не бачити. Оскільки правових підстав для позбавлення відповідача права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено, у задоволенні позову має бути відмовлено.

Outcome: dismissed