Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що він є інвалідом 2-ї групи загального захворювання. 01 березня 2006 року між ним і відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 405. Згідно п. 7 вказаного договору відповідач взяв на себе зобов'язання довічно утримувати його, а саме забезпечити житлом шляхом збереження за ним довічного права проживання у відчужуваній квартирі, забезпечити харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям, здійснення догляду та допомоги, надання побутових послуг, забезпечення потреб у відпочинку, забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості. Вартість матеріального забезпечення визначена в договорі у розмірі половини встановленого рівня мінімальної заробітної плати на місяць. Натомість він передав відповідачу у власність квартиру розташовану за адресою м. Старобільськ, Луганської області, кв. Дружби[ADDRESS], загальною площею 44,4 кв.м, в тому числі житловий 29,2 кв.м. Відповідач не виконує взяті на себе обов'язки, які передбачені договором, не звертає уваги на його потреби і стан здоров'я, не забезпечує його харчуванням, медикаментами, необхідною допомогою, і взагалі відмовляється оглядати. Він за станом здоров'я потребую постійного медичного догляду та лікування. Відповідач взагалі не доглядає його, не придбає необхідні лікарські засоби, і взагалі дуже погано до нього ставиться. Розірвати договір довічного утримання в добровільному порядку вони не можуть, а тому він вимушений звернутись до суду з цим позовом. Просить суд розірвати договір довічного утримання укладений між ним і відповідачем [PERSON] 1 березня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 405. Повернути сторони в первісний стан. Позивач та його представник [PERSON] у підготовче засідання не зявились, від представника позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляду справи у відсутності позивача та його представника. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов визнала повністю. У звязку з чим на підставі ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, заяви сторін, суд приходить до наступного. В підготовчому засіданні встановлено, що квартира позивачеві належить на праві приватної власності на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Луганської області [PERSON] від 17.02.2001 року під реєстровим номером 550 і зареєстрованого в Старобільському БТІ в реєстрову книгу № 3/153, інвентаризаційна справа 5064. 01 березня 2006 року між [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 405. Згідно п. 7 вказаного договору [PERSON] взяла на себе зобов'язання довічно утримувати [PERSON], а саме забезпечити житлом шляхом збереження за ним довічного права проживання у відчужуваній квартирі, забезпечити харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям, здійснення догляду та допомоги, надання побутових послуг, забезпечення потреб у відпочинку, забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості. Підставою для звернення позивача до суду стало виникнення між сторонами спору з приводу неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором довічного утримання, укладеним 01.03.2006 року, який станом на теперішній час є чинним. Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено в ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з п.1 ч.1 ст.755\~ЦК України договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. В силу ч.ч.2,3 ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору в судовому порядку зобов'язання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили. Згідно ч.1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги вищевикладене та те, що відповідач [PERSON] цілком визнала позов, про що нею подано суду заяву, і визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання законними, обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved