Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. У позовній заяві покликається на ту обставину, що відповідно до договору дарування будинку, який посвідчений Володимир-Волинською держнотконторою 05.09.2011 року, йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. У даному житловому будинку зареєстровано місце проживання також відповідача, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі, який у даний час розірвано. Відповідач зареєстрована у спірному будинку, однак не проживає у ньому більше одного року, оскільки виїхала на постійне місце проживання до с.Шистів Володимир-Волинського району Волинської області. Відповідач коштів на утримання будинку та сплату комунальних платежів не надає. В будинку відсутні усі особисті речі, які їй належать. Добровільно знятись з реєстрації за цією адресою відповідач не бажає, а тому він змушений звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Просить визнати відповідача такою, що втратила право користування належним йому житловим будинком за вказаною адресою та зняти її з реєстрації. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просять його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] заявила про визнання позову. Представник третьої особи на стороні відповідача - органу опіки та піклування Володимир-Волинської райдержадміністрації Смоляр О.А. не заперечив проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] Володимир-Волинського району Волинської області, що стверджується витягом про реєстрацію права власності та копією договору дарування будинку. Як вбачається з копії будинкової книги, довідки про склад сім»ї, в належному позивачу на праві приватної власності будинку зареєстроване місце проживання також і відповідача. Доводи позивача про те, що відповідач більше року не проживає у спірному будинку, підтверджуються її заявою в суді про повне визнання позову. Враховуючи ту обставину, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні понад один рік, проживає за іншим місцем проживання, з урахуванням безумовного визнання нею позову, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід задовольнити. Разом з тим, суд не приймає визнання позову відповідачем в частині позовних вимог про зобов»язання зняти її з реєстрації місця проживання та відмовляє в задоволенні цієї частини позовних вимог, з огляду на наступне. Суд вважає звернення до суду з такою позовною вимогою передчасним і таким що не підлягає задоволенню, так як, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється компетентними державним органами на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням, відмова у вчиненні такої дії може бути оскаржена в суді у порядку адміністративного судочинства. За таких обставин позов в цій частині вимог слід відмовити. Судові витрати, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд покладає на відповідача.

Outcome: partial