Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], СУ ГУМВС України в Харківській області, в якому просить, з урахуванням уточнень, визнати його добросовісним набувачем та зняти квартиру з-під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 березня 2010 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири 34 по майдану Павлівському (колишній майдан [PERSON]) 5 в м. Харкові. На момент укладення договору відповідачка мала зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на зазначену квартиру. Звернувшись 17.03.2010 року після укладення договору купівлі-продажу до КП «ХМБТІ», працівники БТІ в технічному паспорті квартири поставили відмітку про зміну власника, однак зареєструвати право власності відмовились, повідомивши, що на квартиру накладено арешт. В подальшому позивачем було з’ясовано, що постановою начальника відділення СУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] було накладено арешт на вказану квартиру в рамках розслідування кримінальної справи. Враховуючи викладене, позивач просить визнати його добросовісним набувачем квартири 34 по майдану Павлівському (колишній майдан [PERSON]) 5 в м.Харкові, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №573 та зняти з-під заборони вищевказану квартиру, накладену постановою начальника відділення СУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] від 11.03.2010 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з’явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення. Причини неявки суду не повідомили, клопотання про розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Третя особа в судове засідання не з’явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення. Причини неявки суду не повідомила. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири 34, яка розташована за адресою: місто Харків, майдан [PERSON], будинок №5. Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано за реєстровим № 573. Як вбачається з матеріалів позовної заяви після укладення договору купівлі-продажу при зверненні позивача до КП «ХМБТІ», працівники БТІ в технічному паспорті квартири зробили відмітку про зміну власника, однак зареєструвати право власності відмовились. Цей факт підтверджується копією технічного паспорту, в якому зазначено 17.03.2010 року у графі «Власник» [PERSON]. Крім того, після звернення позивача 14.01.2014 року до Реєстраційної служби ХМУЮ, рішенням державного реєстратора від 16.01.2014 року [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації прав власності на квартиру 34, що розташована за адресою: м.Харків, майдан Павлівський будинок 5 (на підставі рішення 27 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 20.11.2013 року №1338/13 «Про перейменування майдану» майдан [PERSON] перейменовано у майдан Павлівський), у зв’язку з державною реєстрацію обтяження щодо цього майна. Також судом встановлено, що 11 березня 2010 року начальником відділення СУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] було винесено постанову, якою накладався арешт на квартиру №34 по м-ну Р.[PERSON] у м.Харкові. Відповідно до умов укладеного договору купівлі-продажу (п.1.2) документом, що підтверджував право власності Продавця на відчужувану квартиру, був Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 26.01.2010 року за р.№97 та зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27.01.2010 року, реєстраційний номер 29529415. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з наданої копії обвинувального висновку від 21.01.2011 року законність укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири від 26.01.2010 року перевіряється уповноваженими органами. Згідно п.1.3 Договору купівлі-продажу від 16.03.2010 року відсутність заборони відчуження (арешту) квартири підтверджувалося витягом є Єдиного реєстру заборон відчуження об’єктів нерухомого майна за №26509881 від 16.03.2010 року. Інформація про перебування відчужуваного за договором майна під податковою заставою в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави була відсутня, що підтверджувалося Витягом із зазначеного реєстру за №26509919 від 16.03.2010 року. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів за №8331633 від 16.03.2010 року Продавець вперше продавав нерухомість у період за 2010 рік. Крім того, відповідно до умов укладеного договору (п.2.1) за домовленістю сторін, продаж вказаної квартири вчинявся за суму 100 000,00 гривень, які [PERSON] отримала повністю на момент посвідчення договору від [PERSON]. Також, відповідно до п.4.1 вказаного договору на момент посвідчення вказаного договору купівлі-продажу зазначена у ньому квартира нікому іншому не відчужена, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, в спорі, під забороною (арештом) та під заставою (в тому числі податковою) не перебуває, не є предметом спадкового договору та договору найму (оренди), шлюбного, попереднього та інших договорів, як в межах, так і за межами України; протягом звітного податкового року за нею не вчинювалося інших правочинів з продажу нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 7 вищевказаної статті передбачено, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов’язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановленим законом. Крім того, статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зокрема, ч.1 ст. 126 КПК України (в ред. 1960 року), який діяв станом на 22.12.2010 року, передбачено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна по кримінальним справам провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось. Відповідач - СУ ГУМВС України в Харківській області жодних заперечень проти заявлених позовних вимог до суду не надав. Зважаючи на те, що позивач на законних підставах набув право власності на квартиру 34 по майдану Павлівському (колишній майдан [PERSON]) 5 в м. Харкові та враховуючи, що порушені вимоги закону стосовно непорушності права власності особи на майно, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача у частині зобов’язання Реєстраційної служби ХМУЮ зняти з-під заборони відчуження квартиру 34 по майдану Павлівському (колишній майдан [PERSON]) будинок 5 в місті Харкові, накладену постановою начальника відділення СУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] від 11.03.2010 року. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] добросовісним набувачем квартири 34 по майдану Павлівському (колишній майдан [PERSON]) 5 в м.Харкові, суд зазначає, що відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього повну грошову суму. Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. На момент укладання вищевказаного договору у позивача як покупця сумнівів щодо законності відчуження спірної квартири не було. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд зазначає, що вищевказаний Договір купівлі-продажу квартири у судовому порядку недійсним визнаний не був, а від так є чинним. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до чинного законодавства Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Згідно з положеннями статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала не це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч.5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Суд зазначає, що на час укладення договору купівлі-продажу від 16 березня 2010 р. [PERSON] була власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2010р., зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ХаркміськБТІ», реєстраційний номер 29529415 та мала право на відчуження майна, а позивач [PERSON], як покупець, діяв відповідно до вимог закону. Матеріали справи не містять доказів того, що дійсність укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири оспорюється або не визнається іншою особою, а тому позовні вимоги в частині визнання [PERSON] добросовісним набувачем не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial