Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації. У заяві зазначив, що є учасником бойових дій. Згідно посвідчення про відрядження № 274, виданого начальником Київського РВ ПМУ ГУ МВС України [PERSON] , виїжджав у відрядження з 20.01.2015 по 21.02.2015 на територію проведення Антитерористичної операції сектор «С» Донецької області, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території селища Ольховатка Артемівського району Донецької області. 18 лютого 2015 під час виведення сил з м. Дебальцеве Донецької області в с. Логвіново Донецької області стався обстріл колони, яка рухалась до м. Артемівськ Донецької області. Під час обстрілу він отримав поранення у вигляді ЗЧМТ (контузії головного мозку), залишився металевий об`єкт (осколок) в підшкірних відділах його лівої лобної області. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Тому заявник просив суд встановити факт поранення [PERSON] , [INFO] , при виконанні службових обов`язків 18 лютого 2015 під час виведення сил з м. Дебальцеве Донецької області в с. Логвіново Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Встановлення даного факту заявнику необхідно для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. В судовому засіданні [PERSON] заяву підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. При цьому послався на обставини, викладені в заяві. Заінтересовані особи - Посольство Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили. Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] , згідно посвідчення про відрядження № 274, виданого начальником Київського РВ ПМУ ГУ МВС України Махно [PERSON] , виїжджав у відрядження з 20.01.2015 по 21.02.2015 на територію проведення Антитерористичної операції сектор «С» Донецької області. Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої 20 лютого 2015 року за №1/443.7 Краматорським міськвідділом ГУМВС України в Донецькій області, старший лейтенант міліції [PERSON] дійсно в період з 20.01.2015 по 21.02.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території селища Ольховатка Артемівського району Донецької області (а.с.24). 18 лютого 2015 року під час виведення сил з м. Дебальцеве Донецької області в с. Логвіново Донецької області було здійснено обстріл колони, яка рухалась до м. Артемівськ Донецької області, під час якого [PERSON] отримав поранення у вигляді ЗЧМТ (контузії головного мозку), в підшкірних відділах лівої лобної області у нього залишився металевий об`єкт (осколок). Факт поранення [PERSON] за вказаних вище обставин підтвердили в судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що він є учасником бойових дій, в період часу з січня по лютий 2015 року перебував у відрядженні на території проведення Антитерористичної операції разом з [PERSON] у складі зведеного батальйону Полтавської області МВС. 18 лютого 2015 року від керівників батальйону була дана команда про переміщення з м.Дебальцеве Донецької області до м. Артемівськ Донецької області. 18 лютого 2015 року зранку батальйон Полтава і бригада № 128 військовослужбовців рухались колоною до м. Артемівськ. Поблизу с. Логвіново Донецької області несподівано почався обстріл їхньої колони. В цей час свідок перебував в автомобілі КрАЗ, разом з ним в автомобілі перебували [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ще близько 20 осіб. В подальшому надійшла команда покинути автомобіль. Залишивши автомобіль у зв`язку з обстрілами, всі знаходились серед поля, а обстріли продовжувались. Деякі з правоохоронців отримали поранення, це були [PERSON] та [PERSON] . Через деякий час після закінчення обстрілу пораненим допомогли сісти до автомобіля і поїхали до м. Артемівськ, де всім надавали медичну допомогу. [PERSON] забрали до лікарні, а [PERSON] лікарі надали первинну медичну допомогу, адже в нього голова була вся в крові. В подальшому останній повернувся у стрій для направлення до м. Краматорськ з метою виконання обов`язків по захисту інтересів Держави в бойових умовах. Свідок підтверджує, що [PERSON] при виконанні службових обов`язків 18 лютого 2015 року під час виведення сил з м Дебальцеве Донецької області в с. Логвіново Донецької області отримав поранення у зоні проведення бойових дій на сході України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти Держави Україна. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є учасником бойових дій, в період часу з січня по лютий 2015 року перебував у відрядженні на території проведення Антитерористичної операції разом з [PERSON] . 18 лютого 2015 року під час виведення сил з м. Дебальцеве Донецької області в с. Логвіново Донецької області відбувся обстріл колони, яка рухалася до м. Артемівськ. Вказаний факт трапився близько 07 години. Коли почався обстріл, то всі покинули бойові автомобілі і пішли в наступ. Свідок знаходився на відстані кількох метрів від машин. Поряд з ним, на відстані кількох метрів знаходився [PERSON] . Після того як вибухнув снаряд у [PERSON] була голова в крові, а сам свідок під час обстрілу отримав кульове поранення лівого колінного суглобу. Після отримання поранення 18 лютого 2015 року деяких поранених було доставлено до м.Артемівськ, де викликали бригади швидкої медичної допомоги і надавали першу медичну допомогу. Свідок підтвердив, що [PERSON] отримав поранення у зоні проведення бойових дій 18 лютого 2015 під час виведення сил з м. Дебальцеве Донецької області в с. Логвіново Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Вказані обставини також підтверджуються письмовими поясненнями [PERSON] , який також підтверджує одержання заявником порання 18 лютого 2015 року у зоні проведення бойових дій під час виведення сил з м. Дебальцеве Донецької області в с. Логвіново Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. У зв`язку з отриманням поранення [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у Полтавському обласному клінічному госпіталі для ветеранів війни Полтавської обласної ради. Таким чином факт поранення заявника 18 лютого 2015 року при виконанні службових обов`язків у зоні проведення бойових дій під час виведення сил з м. Дебальцеве Донецької області в с. Логвіново Донецької області підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами. Звертаючись до суду та обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що він отримав поранення при виконанні службових обов`язків [INFO] в с. Логвіново Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник [PERSON] акцентував увагу на відсутності іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним поранення та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено. Суд відмічає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписів ч. 2\~ст. 82 ЦПК України. Як загальновідомо, у квітні 2014 року контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року). Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року. 23.08.2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, Генеральний секретар [PERSON] кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України». Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від18.01.2018\~року\~визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російської Федерацією. Частиною 4\~статті 2 цього Закону, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року). Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято\~постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року. Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують, на думку суду, також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р. З огляду на викладене та встановлені обставини, суд погоджується з доводами заявника, що його поранення при виконанні службових обов`язків [INFO] в районі с.Логвіново Донецької області, сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. При розгляді цієї справи, судом врахована правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду в справі №755/14659/16-ц та в інших\~ постановах\~цього суду в справах №752/6366/16-ц, №428/8076/16-ц, №428/1397/16-ц, №243/7029/17, №417/3852/17, №428/12368/16-ц, №363/2981/16-ц, в яких стверджено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та зазначено, що встановлення факту причинно - наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації та конкретними обставинами в житті заявників, можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту. Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.2\~ст.315 ЦПК України\~в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів,що мають юридичне значення»\~слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). Встановлення юридичного факту поранення заявника при виконанні службових обов`язків 18 [INFO] 2015 року в с.Логвіново Донецької області, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, породжуватиме для заявника юридичні наслідки - набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника. Суд звертає увагу, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, не порушено, з огляду на наступне. По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російської Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз.15\~преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч.4\~ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч.1 та ч.2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд в справах №363/2981/16-ц, №428/12368/16-ц,№363/2981/16-ц, тощо. Отже, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що встановлення юридичного факту поранення заявника при виконанні службових обов`язків внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню, так як встановлення даного факту породжує для заявника певні правові наслідки.

Outcome: approved