Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати договір доручення удаваним правочином та визнати за ним право власності на автомобіль. Позовні вимоги мотивовано тим, що в листопаді 2008 року між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про придбання автомобілю «NIVA CHEVROLET». За домовленістю сторін автомобіль був проданий за 23000 грн., що підтверджується розпискою. Після передачі грошей відповідач склав відповідну довіреність. На думку позивача, між сторонами був вчинений договір купівлі-продажу автомобіля, який був оформлений довіреністю. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, направив суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив їх задовольнити та проводити розгляд справи за його відсутності. Заслухавши представника позивача, з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що після передачі грошей за автомобіль відповідач склав довіреність, у зв'язку з чим між сторонами був вчинений договір купівлі-продажу автомобілю, проте юридично укладений як договір доручення, який був оформлений довіреністю. Суд вважає зазначені доводи безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до вимог ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. З чого слідує, що договір доручення та довіреність є різними документами. Спочатку укладається договір доручення, у ньому конкретизується воля сторін щодо виникнення відповідних правовідносин та погоджуються всі істотні умови, після чого на підставі договору доручення оформлюється довіреність, яка підтверджує обсяг і характер повноважень повіреного. Згідно матеріалів справи між позивачем та відповідачем укладено усний договір доручення, на підставі якого оформлено письмову довіреність. Позивач стверджує, що договір доручення, укладений між сторонами у справі, є удаваною угодою, а на справді між сторонами укладався договір купівлі-продажу автомобіля. Тобто усний договір доручення без нотаріального посвідчення, враховуючи положення ст. 235 ЦК України, є усним договором купівлі-продажу автомобіля без нотаріального посвідчення. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 «Про затвердження порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (із змінами та доповненнями) визначено порядок державної реєстрації автомобілів, який є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів. Відповідно до п. 8 цього Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів і таке інше. Цим же пунктом визначено перелік документів, підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. Зокрема, до таких документів віднесено договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. Таким чином, належними документами, які підтверджують перехід права власності на автомобіль є письмові правочини, оформленні в Державтоінспекції або засвідчені належним чином, тобто нотаріально. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України у визначених цим Кодексом випадках нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Враховуючи те, що уклавши усно договір доручення сторони насправді усно вчинили договір купівлі-продажу без його нотаріального посвідчення, суд вважає цей договір купівлі-продажу нікчемним та таким, що згідно вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивачем не заявлено вимог щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним. Натомість, визнання права власності на підставі нікчемного договору є не припустимим, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, ст. 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту, як визнання договору удаваним правочином, у зв'язку з чим вимоги позивача у цій частині є також необґрунтованими. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону суд продовжує судовий розгляд.

Outcome: dismissed