Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11.06.2014 року, на підставі якого був виданий виконавчий лист, з нього на користь відповідача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 15.04.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач наполягає, що виникла необхідність у зміні розміру та способу стягнення аліментів, оскільки у нього змінився матеріальний стан, оскільки в нього змінився матеріальний стан, він не має постійного місця роботи та стабільного заробітку, а нарахування аліментів з використанням середньої заробітної плати працівника в даній місцевості призводить до значних нарахувань щомісячних платежів, що становить непомірний тягар та призводить до систематичного накопичення заборгованості по аліментах. Крім того, у позивача змінився сімейний стан, адже у нього народився син [PERSON] , [INFO] , який перебуває на його утриманні. Таким чином позивач вважає, що є всі підстави для зменшення розміру аліментів та зміни способу їх стягнення, оскільки в нього змінився матеріальний та сімейний стан, а тому вважає, що розмір стягуваних із нього аліментів має бути зменшений до 2 000,00 грн. щомісячно, тому був змушений звернутися до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 15.01.2020 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач по справі надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала, оскільки вважає позовні вимоги безпідставними, так якзгідно тих документів, які були долучені позивачем до позовної заяви - [PERSON] не надав жодного документу (або ж іншого доказу), яким би позивач доводив, що він в силу об`єктивних причин не може працювати чи є безробітним та що він не має достатніх джерел доходу, щоб утримувати своїх дітей. Посилання позивава на те, що він через «завищений», на його думку, розмір аліментів, які стягуються з позивача за рішенням суду потрапив у скрутне матеріальне становище не відповідає дійсності. Крім того, вимога [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів з частки від заробітку на стягнення аліментів в твердій грошовій сумі - по 2 000 грн. не тільки суттєво погіршить матеріальне становище її сина та не була обґрунтована належними і допустимими доказами, а й суперечить нормам ч.3 ст.181 СК України, якою передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Тобто у [PERSON] , як платника аліментів, за законом права на зміну способу стягнення аліментів, що був визначений рішенням суду, немає. Тому, враховуючи, що позивачем було подано безпідставний позов, а позовні вимоги суперечать діючим нормам матеріального права і не були доведені належними і допустимими доказами, у задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити. У судове засідання позивач та його представник не прибули, але представник позивача скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, де позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася і від неї не надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи мається підтвердження. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає із наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11.06.2014 року з позивача на корить відповідача стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду 15.04.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, вказаними вище судовими рішеннями був встановлений обов`язок позивача по сплаті аліментів на утримання свого сина [PERSON] . Статтями 8, 11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції відповідно до ст. 9 Конституції України діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною. Статтями 180-181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у разі недосягнення згоди між батьками щодо їх участі у витратах на утримання дитини, суд своїм рішенням визначає розмір аліментів на утримання дитини. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що після ухвалення рішення щодо стягнення з нього аліментів на утриманні сина у нього змінився сімейний та майновий стан, і тому він просить суд зменшити розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення з частки від доходу на тверду грошову суму. У ст. 192 СК України наведено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду. У цій статті передбачена можливість, а не обов`язковість задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Фактично судом встановлено, що на утриманні позивача є ще одна малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] інших доказів зміни матеріального стану позивача не надано. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Окрім того, при розгляді позовів про зміну розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 181 «Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину», ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утриманні дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до норм ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 27 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV). У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2). і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Таким чином позивач, який є платником аліментів, а не одержувачем, права на зміну способу стягнення аліментів відповідно до норм чинного законодавства не має, отже у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Outcome: dismissed