Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розділ майна, набутого подружжям за час шлюбу, зазначивши, що з 02.08.2003 року вони з відповідачкою перебували в шлюбі до 12.09.2013 року, який розірвано згідно рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 12.09.2013 року по справі №147/1164/13-ц. За час шлюбу ними було нажито майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Згоди щодо розподілу майна між ними не досягнуто, в добровільному порядку відповідачка не бажає розділити майно, що було придбане за час шлюбу. Тому позивач просив розділити між ними в рівних частках в грошовому виразі або в натурі майно, орієнтовна вартість, згідно доданого переліку майна, складає 129570грн., доля кожного з подружжя складає 64785грн. Крім того, позивач зазначив, що протягом перебування в шлюбі вони з відповідачкою проживали в подарованому їй під час шлюбу будинку по [PERSON]. На час дарування 16.09.2003 року вартість будинку складала 26891грн. протягом всього часу будинок поліпшувався, будувались господарські споруди, проводився капітальний ремонт. В ході судового розгляду позивачем було надано заяву про доповнення позовних вимог, в якій він зазначив, що після проведеної експертизи встановлено, що ринкова вартість будинку по [ADDRESS] станом на 27.12.2013 року складає 251046грн. При цьому вартість ремонтно-будівельних робіт складає 45703грн. Таким чином вартість будинку за час спільного проживання сторін зросла практично в 10 разів, на 224155грн., виходячи з початкової вартості будинку, тому позивач просив крім раніше наведених позовних вимог про поділ спільнонажитого майна визнати житловий будинок [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 12 частину вищевказаного будинку з господарськими спорудами в ідеальних долях. Допитаний в попередніх судових засіданнях позивач свої позовні вимоги щодо поділу майна, спільно нажитого, згідно доданого до позовної заяви переліку, просив залишити без розгляду, що стосується визнання будинку як об`єкту спільної сумісної власності та поділу будинку, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судове засідання, призначене на 24.12.20144 року позивач та представник позивача не з'явились, однак позивачем надано на адресу суду заяву, в якій він позовні вимоги стосовно визнання житлового будинку по [ADDRESS], Вінницької області об`єктом спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на 12 частину житлового будинку підтримує та просить задовольнити, просить розглянути справу в його відсутності. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі договору №104 про надання правової допомоги, повністю підтримав позовні вимоги, заявлені позивачем, просив задовольнити позов та справу розглянути в його відсутності. Відповідачка [PERSON] в попередніх судових засіданнях вимоги позивача не визнала, посилаючись на обставини, викладені в заперечені на позовну заяву, пояснивши, що будинок було подаровано їй, тому позивач не має права на зазначений будинок. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності, в попередніх судових засіданнях позицію відповідача підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в запереченні на позовну заяву. В судові засідання, призначені на 03.12.2014 року та 24.12.2014 року відповідачка повторно не з'явилась, хоча про місце та час розгляду справи була належним чином повідомлена, заяви про розгляд справи за її відсутності не надіслала. На підставі ст.40 ЦПК України представником в суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді. Відповідно ч. 2 ст. 42 ЦПК України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем проживання. Представник відповідача [PERSON] діяв на підставі довіреності від 21.10.2013 року, посвідченої секретарем Новоободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області Мороз Н.П., термін дії довіреності один рік до 24.10.2014 року, жодного іншого документу відповідачем не додано до матеріалів справи. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що представник відповідача [PERSON] не не являється стороною по справі. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе вирішити справу за наявними в ній доказами відповідно до ч. 4 ст.169 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, взявши до уваги відсутність заперечення з боку позивача про можливий заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом було встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини: В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.08.2003 року по 12.09.2013 року, який розірвано згідно рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 12.09.2013 року по справі №147/1164/13-ц. Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS], Тростянецького району, Вінницької області власником будинку являється [PERSON] на підставі договору дарування від 16.09.2003 року(а.с.7-9). З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-МП №049346 від 02.08.2003 року встановлено, що дошлюбне прізвище відповідачки [PERSON] - [PERSON](а.с.6). Згідно наданого договору дарування жилого будинку(а.с.9) п.3 Договору вказує, що вартість вказаного жилого будинку згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №1469807 від 12.09.2003 року становить 26981грн. Згідно висновку будівельно-технічної експертизи №БТЕ - 013/04-03-14 складеної 14.04.2014 року встановлено, що дійсна вартість будинковолодіння [ADDRESS] на час проведення досліджень становить 251046гривень. Вартість ремонтно- будівельних робіт, виконаних за час спільного проживання подружжя, а саме заміна дерев'яних вікон на пластикові, обклеювання шпалерами стін, улаштування підвісної стелі із гіпсокартонних плит, улаштування водогону, каналізації, газифікації, опалення на час проведення досліджень становить 45703грн. (а.с.39-62). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.62 ч.1 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні доведено(після проведення будівельно-технічної експертизи), що дійсна вартість будинковолодіння [ADDRESS] на час розгляду справи становить 251046гривень, при цьому вартість ремонтно-будівельних робіт складає 45703грн. таким чином вартість будинку з господарськими спорудами за час спільного проживання сторін у шлюбі зросла практично в 10разів, а саме на 224155грн, виходячи з початкової вартості будинку, зазначеної в договорі дарування в розмірі 26891грн. Тому суд вважає, що будинковолодіння по [ADDRESS] слід визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] через істотне збільшення у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Виходячи із наведеного, на підставі вивчених наявних у справі доказів, взявши до уваги позицію позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судові витрати, що понесені позивачем: 1673грн.78 коп. судового збору підлягають стягненню з відповідача на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved