Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24.06.2016 між ним та [PERSON] був укладений шлюб, від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , однак спільне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, шлюбні відносини припинені, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Вказує на те, що подальше спільне життя, збереження шлюбу та примирення є неможливими. За час шлюбу сторонами спільно набуте майно, а саме за спільні кошти подружжя придбано легковий автомобіль марки Hyndai, модель Elantra, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , 2012 року випуску, право власності на який було зареєстровано за відповідачкою. Після припинення фактичних шлюбних відносин, відповідачка самостійно без згоди позивача забрала автомобіль у своє користування і станом на день подання позову у позивача немає до нього доступу та можливості використовувати його для власних потреб. Вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Просив суд розірвати шлюб та визнати за ним право власності на 1\\2 частину вказаного легкового автомобіля та стягнути судові витрати на його користь у розмірі сплаченого судового збору. Ухвалою суду від 08.10.2020 позовна заява прийнята до розгляду та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначила, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнає, підтвердила, що проживання однією сім`єю припинене, шлюбні стосунки припинені повністю. Щодо позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частку автомобіля заперечила, зазначивши, що вони є незаконні, оскільки вказаний транспортний засіб є її особистим майном, був придбаний за особисті кошти, які подарували їй батьки, про що наявна розписка про дарування коштів. Спільних сімейних коштів на придбання автомобіля у їх родині не було, чоловік не працював, кошти, які заробляла вона, йшли на утримання родини. Між ними існувала домовленість про придбання автомобіля на подаровані батьками кошти і реєстрацію його за нею, оскільки користуватись ним мала тільки вона. Позивачем, доказів того, що він приймав участь у придбанні майна своїми коштами, не надано. На час подання відзиву, вона вже не є власником автомобіля і тому поділ його взагалі неможливий. Просить суд прийняти до уваги, що позивач не працює, аліментів не сплачує, сім`ю не утримує, а тому вона вимушена була продати автомобіль, а кошти витратити на утримання сім`ї. У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідачкою відчужено автомобіль після отримання позовної заяви задля уникнення його поділу, договір продажу вважає фіктивним. Інші викладені у відзиві обставини, щодо несплати аліментів та відсутність у нього заробітку вважає проявом суб`єктивного ставлення відповідачки та не має юридичного значення для вирішення спору. У заяві від 09.12.2020 позивачем змінено предмет позову в порядку ст.49 ЦПК України. У зв`язку із відчуженням позивачкою вказаного автомобіля позивач просив стягнути на його користь грошову компенсацію Ѕ частки автомобіля у розмірі 136 710 грн. У відповіді на заяву про зміну предмету позову, відповідачка зазначила, що дійсно під час перебування у шлюбі нею було укладено правочин щодо продажу автомобіля, від покупця [PERSON] , вона отримала 85 тисяч гривень в рахунок повної оплати, сам автомобіль, ключи від нього та свідоцтво про реєстрацію передала покупцю, кошти від продажу автомобіля були використані на потреби сім`ї, що підтверджується письмовими доказами. Вказує, що довідка надана позивачем про середню вартість автомобіля, що складає 273 420 грн., вважає неналежним доказом та просить суд не брати його до уваги, оскільки не було враховано його технічний стан та спростовується договором купівлі-продажу транспортного засобу за ціною 85 000 грн, яка була визначена на підставі звіту про оцінку майна. 09.02.2021 відповідачка звернулась із зустрічним позовом до позивача про визнання права особистої приватної власності. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Зазначає, що 13.03.2019 на її день народження, батьки подарували їй 3 200 доларів США для купівлі автомобіля. 19.06.2019 вона придбала оспорюваний автомобіль, за ціною нижчою, оскільки він був після ДТП, мав технічні несправності. Спільних сімейних коштів на його придбання не було, чоловік не працював і не мав доходу, згідно спільної домовленості користуватись автомобілем мала вона. Під час шлюбу вона уклала правочин щодо продажу вказаного транспортного засобу. Позивач знав, що автомобіль був придбаний за її власні кошти та знав про фактичний його продаж, а також знав, що кошти від його продажу були використані на утримання сім`ї. Ухвалою суду від 19.03.2021 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду та продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. У відзиві на зустрічну позовну заяву, позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним, зазначив, що позивачкою оспорюється право приватної власності на автомобіль, що належить вже іншій особі. Зазначив, що обставини придбання транспортного засобу не відповідають дійсності, оскільки отримання коштів у подарунок від батьків, а саме розписка, має ознаки фіктивності, оскільки при отриманні подарунку розписка не складається та остання не містить інформації від кого отримано грошові кошти в подарунок, а містить лише підписи батьків та самої позивачки. Документ ніким не посвідчено, що ставить під сумнів її написання та відповідно отримання грошових коштів. Заявлена вартість автомобіля не відповідає ринковій вартості. Дійсні обставини придбання автомобіля інші, частково на придбання транспортного засобу гроші було надано його батьками, а частково було використано спільні кошти подружжя, транспортний засіб було вирішено зареєструвати на позивачку та в подальшому використовувати за призначенням для задоволення побутових потреб сім`ї. Про наміри відчуження автомобіля йому відомо нічого не було, про цю обставину він дізнався із відзиву. Покупець перебуває у родинних відносинах із цивільним чоловіком позивачки і фактично транспортний засіб у власність [PERSON] не перейшов, оскільки угода не була оформлена у встановленому законом порядку. Посилання на те, що автомобіль було придбано позивачкою за 3 200 доларів США не відповідає дійсності та суперечить наданим доказам. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 12.04.2021 підготовче судове засідання було закрите та справу призначено до судового розгляду. Під час підготовчого судового засідання представник позивачки за зустрічним позовом уточнив зустрічні позовні вимоги, вказавши, що вимога про визнання права особистої приватної власності за [PERSON] заявляється до моменту відчуження оспорюваного транспортного засобу, тобто до 20.10.2020. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що оскільки шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, то вбачаються підстави для розірвання шлюбу. 19.06.2019 зі спільні кошти подружжя було придбано транспортний засіб, який був зареєстрований на відповідача, проте, він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частинах. Як було встановлено вже після подання позовної заяви, з поданого відповідачем відзиву, спірний автомобіль був проданий, внаслідок чого були змінені і позовні вимоги позивача. Зазначив, що кошти від продажу автомобіля не були використані в інтересах сім`ї, що є підставою для відшкодування позивачу Ѕ частини вартості автомобіля. Наразі вартість автомобіля становить 273 420 грн. Відмітив, що 18.10.2020 відповідачка дізналась про позов, а договір купівлі-продажу датований 20.10.2020, покупцем даного автомобіля є родич цивільного чоловіка відповідача. Представник відповідачки за первісним позовом (позивачки за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідачка визнає позов в частині вимог про розірвання шлюбу та просить його задовольнити, інші позовні вимоги не визнає. Зазначив, що відповідачка 13.03.2015 отримала 3 200 доларів США від своїх батьків у подарунок, за ці кошти 19.06.2019 придбала автомобіль у ТОВ «Карат Авто». Автомобіль мав пошкодження, тому вартість була низькою. Автомобіль зареєстрований на відповідачку і є її особистим майном. Договір про продаж автомобіля датований 02.02.2020. У зв`язку з тим, що автомобіль купувався за особисті кошти відповідача, тобто за кошти, які подарували їй її батьки, то через це автомобіль був зареєстрований на неї і є її особистим майном. 02.02.2020, тобто під час перебування сторін у шлюбі, відповідачкою був укладений правочин щодо продажу автомобіля. 14.02.2020 отримано кошти від покупця [PERSON] 85 000 грн. за автомобіль, передано покупцю свідоцтво про реєстрацію та ключі від автомобіля. Однак, у зв`язку з карантином вони досягнули домовленості, що факт продажу документально буде оформлений пізніше, у зв`язку з карантином та хворобою відповідачки. Восени 2020 року була здійснена реєстрація продажу автомобіля. Стосовно використання коштів, просив суд врахувати, що 16.02.2020 відповідач уклала договір з [PERSON] на оренду квартири в м. Києві. Щомісячна орендна плата за житло складала 8500 грн. в опалювальний період, і 8 000 грн. під час неопалювального періоду. За період з 16.02.2020 по 16.02.2021 загальна сума, сплачена відповідачем за оренду квартири становить 92 500 грн., за комунальні послуги 15 435 грн. 57 коп. На інші потреби було витрачені кошти в сумі 52 260 грн., всього було витрачено на сім`ю - 162 125 грн. 60 коп. Просив суд врахувати, що з березня 2020 року був введений карантин, що ускладнило існування її сім`ї. Оскільки відповідач кошти на утримання сім`ї не надавав, вона вимушена була продати вказаний автомобіль, щоб мати кошти для існування, для потреб сім`ї. Заслухавши пояснення представників, дослідивши докази, надані сторонами, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.1 Сімейного Кодексу України (далі СК України) побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положень ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень ч.2 ст.36 та ст.51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст.55 СК України). За правилом ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24.06.2016 Дніпровським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану ГУМЮ (м.Київ), актовий запис № 968 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] ) (а.с. 11). За змістом положень ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно положень частини третьої та четвертої ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Як з`ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін, сімейне життя подружжя не склалось, у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, з лютого 2020 року між сторонами припинені фактичні шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть. Сім`я існує лише формально, подальше збереження сім`ї є не доцільним. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, а також те, що відповідачка у відзиві на позовну заяву не заперечує проти розірвання шлюбу та її думка підтримана її представником у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням ст.51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Таким чином суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами у справі. При розгляді позовних вимог про поділ спільного майна подружжя за основним позовом та про визнання права особистої приватної власності за зустрічним позовом, суд встановив наступне. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною 1 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У ч.2 ст.89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Згідно із положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме автомобіль марки Hyndai, модель Elantra, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , 2012 року випуску був придбаний 19.06.2019 [PERSON] , за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 11000 грн., що підтверджується договором-купівлі продажу №363 від 19.06.2019 (а.с.146). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля марки Hyndai, модель Elantra, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , 2012 року випуску є [PERSON] (а.с.130). Право власності на спірне майно було отримано під час перебування сторін у шлюбі. Згідно розписки від 13.03.2019 вбачається, що [PERSON] (паспортні дані), отримала суму коштів в розмірі 3 200 доларів в подарунок на власні потреби або купівлю автомобілю. Батько [PERSON] (паспортні дані), мати [PERSON] (паспортні дані). Вказана розписка посвідчена власними підписами всіх учасників (а.с.152). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що їй відомо про те, що з лютого 2020 року у відповідачки є інший чоловік. Вона переїхала на орендовану квартиру. Після одруження сторін вона, її чоловік, їх син - [PERSON] , відповідачка [PERSON] та їх спільна дитина жили разом. Відповідач, перебуваючи в декретній відпустці, отримала посвідчення водія, хотіла їздити до батьків в село. Автомобіль був придбаний на потреби сім`ї. Кошти були спільними, син працював, заощаджував. Вона з чоловіком платила за квартиру. [PERSON] просила кошти у неї, і вона дала їй 1 000 доларів США. У її сина було 6 000 доларів США. Реальна вартість автомобіля була 10 000 доларів США, віддали за 9 600 доларів США. Коли стосунки між її сином і невісткою зіпсувались, вона з`їхала з квартири, забрала собі автомобіль, стосунки розладились через дитину. З дитиною бачились останній раз влітку. Дитячі гроші пішли на ремонт автомобіля. Свідок [PERSON] пояснив, що сторони не проживають разом вже більше року. Автомобіль купували в 2019 році. Автомобіль купили спільно дочка і зять. Дочка приїхала до них на день народження і попросила допомогти з покупкою автомобіля, вони подарували їй гроші, написали розписку, це було дарування дочці. Розписку написали, оскільки в той час в сім`ї не ладилось. Де взяли решту коштів на автомобіль, йому невідомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що їй відомо, що сторони не проживають з лютого 2020 року. Оскільки їх дочка з дитинства мріяла про автомобіль, вона з чоловіком (батьком відповідачки) вирішили допомогти їй в покупці автомобіля. Вона їздила до них у гості, знає, що зять не працював, не заробляв коштів. Вони подарували дочці кошти у сумі 3 200 грн. і написали розписку. Зять грошей на автомобіль не давав. [PERSON] не просила грошей, вона з батьком вирішили ці кошти подарувати. Текст розписки писала дочка, вона підписалась в розписці. Коли писали розписку, стосунки у подружжя були ще нормальні. Їй відомо, що автомобіль був в незадовільному технічному стані, робили ремонт на СТО, грошей на ремонт автомобіля в них не просили. Наведені вище обставини вказують на те, що автомобіль, який є предметом спору, був придбаний сторонами за час перебування у шлюбі і відповідно, є об`єктом спільної власності сторін у справі. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст.65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Відповідачкою не доведено, що спірний автомобіль був придбаний за її особисті кошти, не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Відповідачкою не надано жодного доказу в обґрунтування того, що грошові кошти, що їй подаровані, були витрачені саме на придбання автомобіля, а не на власні потреби, зважаючи на зміст розписки. Враховуючи відсутність належних і допустимих доказів придбання автомобіля, його ремонт саме за особисті кошти відповідачки-позивачки, зважаючи на те, що такий придбаний за час шлюбу сторін, суд приходить до висновку, що спірне майно є об`єктом права спільної власності подружжя. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи зазначене положення, відсутність домовленості сторін щодо поділу майна та обставин, що б давали підставу для відступу від рівності часток, суд приходить до висновку, що частки сторін у спільному майні є рівними. Згідно угоди від 02.02.2020 [PERSON] зобов`язується передати [PERSON] автомобіль марки Hyndai, модель Elantra, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , 2012 року випуску та документи на автомобіль, а [PERSON] зобов`язується оплатити за вказаний автомобіль 85000 грн у строк до 01.11.2020. Згідно розписки від 14.02.2020 [PERSON] отримала від [PERSON] 85000 грн. як повну оплату вартості автомобіля, а остання прийняла у володіння та користування сам автомобіль, всі документи на нього, ключі від нього. [PERSON] зобов`язувалась здійснити реєстрацію по факту продажу автомобіля на нового власника (а.с.40,41). Згідно договору купівлі - продажу 3246/2020/2258731 від 20.10.2020 [PERSON] передала у власність [PERSON] автомобіль марки Hyndai, модель Elantra, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , 2012 року випуску. Згідно п.3.1 вказаного договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 85000 (вісімдесят п`ять тисяч гривень) (а.с.145). Відповідно до інформації ТСЦ МВС №8043 від 28.11.2020 №31/127, згідно даних ЄДРТЗ, станом на 28.11.2020, транспортний засіб Hyndai Elantra, 2012 року випуску, бежевого кольору, кузов № [NUMBER] , об`єм двигуна 1591 куб.см., свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] від 20.10.2020, зареєстрований на ім`я гр. [PERSON] (а.с.82). Згідно із ч.ч.2,3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За вимогами ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Доводи відповідачки, про те, що кошти від продажу автомобіля були використані на потреби сім`ї, зокрема витрати на оренду квартири, комунальні послуги та інші потреби її та їх спільної днини, не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки із пояснень сторін не вбачається, що подружжям узгоджувалась мета продажу автомобілю та подальший спосіб використання грошей, отриманих від його продажу. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, аналізуючи всі надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували отримання коштів від його продажу подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Даний підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Такий правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного суду від 03.10.2018 у справі № 61-9018сво18 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч.4 ст.263 ЦПК України). Судом роз`яснювалося сторонам стосовно визначення ринкової вартості автомобіля, яка встановлюється експертним шляхом, але останніми не було заявлено клопотання щодо визначення ринкової вартості автомобіля. Згідно довідки №45/20 по середньоринковій вартості автомобіля, складеного 19.11.2020 оцінювачем [PERSON] , середня ринкова вартість автомобіля Hyndai Elantra з бензиновим типом двигуна об`ємом 1591 см3, у кузові седан, з механічною коробкою передач, комплектації Classic, 2012 року випуску, станом на 19.11.2020 за курсом НБУ складає 273 420 грн. (а.с.54-59). Даний звіт складено без огляду автомобіля, однак з врахуванням року випуску та технічних характеристик транспортного засобу, виходячи із ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна згідно інформації реєстраційних документів. Враховуючи, що спірний автомобіль вибув із володіння позивача, доступу до транспортного засобу не має, відчужений відповідачем поза її волею - тому суд вважає за можливе виходити із вартості автомобіля, визначеної вказаним звітом. Суд, приймаючи такий висновок, окремо зазначає щодо недоцільності прийняття висновку про вартість майна, складеного 18.10.2020 оцінювачем ФОП « [PERSON] », згідно якого, ринкова вартість об`єкта оцінки - автомобіля Hyndai Elantra, 2012 року випуску № [NUMBER] станом на 18.10.2020 складає 85 000 грн. (а.с.115-135), оскільки останній був складений з метою укладення купівлі-продажу автомобіля відповідачкою та ціна продажу була визначена на її власний розсуд без узгодження з позивачем. Крім того, за вимогами закону, для цілей поділу майна подружжя визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Висновок про вартість майна, наданий стороною відповідачки-позивачки, визначає ціну автомобіля не на час розгляду справи. Щодо вимог за зустрічним позовом про визнання автомобіля в цілому особистою власністю [PERSON] , суд приходить до висновку, що такі до задоволення не підлягають, з огляду на задоволення вимог за первісним позовом, що в свою чергу виключає можливість задоволення зустрічного позову із мотивів наведених вище. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки в користь позивача підлягає стягненню судовий збір з урахуванням часткового визнання вимог відповідачкою за первісним позовом. Відповідачка понесла судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви 908 грн. Оскільки суд у зустрічному позові відмовляє, то понесені відповідачкою судові втрати їй не відшкодовуються.

Outcome: approved