Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 30 травня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №291. На обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що 30 травня 2003 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]). Шлюб був зареєстрований відділом РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 291. Від цього шлюбу у Сторін є 2 сина: [PERSON], [INFO] (повторне свідоцтво про народження [NUMBER] від 20.08.2013 року видане Жовтневим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №780 від 25.07.2006 року), та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 26.05.2009 року видане Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції), які проживають з Відповідачкою. Матеріальну допомогу Позивач надає і зобов'язується надавати надалі. З Відповідачкою вони не проживають більше трьох років та не ведуть спільного господарства. Сім'я розпалася в свій час через різні погляди на сімейне життя. За весь час, що не проживають разом, ніхто з Сторін не побажав налагодити стосунки. Між Сторонами немає ні почуття поваги ані любові, тим більш, що на теперішній час Позивач зустрів та покохав іншу жінку з якою хоче створити сім'ю, але для цього потрібно розірвати шлюб. 14 лютого 2014 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження у даній цивільній справі (а.с.21), на прохання Відповідачки, яка з позовними вимогами не згодна, у відповідність до вимог ст.111 СК України, судом вжито заходів щодо примирення Сторін: 20 березня 2014 р. провадження по справі було зупинено на підставі п.7 ч.1 ст.201 ЦПК України та надано строк для примирення (а.с.48). 06 червня 2014 р. провадження у справі відновлено та розгляд справи призначено на 16 червня 2014 р. (а.с.51). Позивач в судове засідання 16 червня 2014 р. не з'явився, надавши суду письмову заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягає на розірванні шлюбу (а.с.54). Відповідачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, згідно якої просить суд розглядати справу по наявних у справі документах, проти задоволення позову заперечує, просить шлюб не розривати та врахувати, що Сторони мають двох неповнолітніх дітей, які потребують участі Позивача у їх вихованні, також зазначає, що під час строку, наданого судом на примирення, між Сторонами ніяких сварок не було, на думку Відповідачки причин для розірвання шлюбу немає (а.с.55). Зважаючи на позиції Сторін по справі, відповідно до вимог ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст.197 ч.2 ЦПК України. Дослідивши докази, надані Сторонами по справі з увагою на їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, судом встановлено такі обставини та визначені відповідні до них правовідносини: 30 травня 2003 року Сторони зареєстрували між собою шлюб у відділі РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 291 (а.с.4). Від цього шлюбу у Сторін є 2 сина: [PERSON], [INFO] (повторне свідоцтво про народження [NUMBER] від 20.08.2013 року видане Жовтневим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №780 від 25.07.2006 року), та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 26.05.2009 року видане Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції), які проживають з Відповідачкою (а.с.6-7). Окрім того, у Відповідачки також є дитина від першого шлюбу - [PERSON], [INFO] (а.с.36), у зв'язку з чим Відповідачка має статус багатодітної матері, яка виховує трьох дітей (а.с.34). Згідно до виписок з генетичної карти та історії хвороби, усі діти Відповідачки страждають на епігенетичну хворобу (а.с.38-43). З позовом про розірвання шлюбу Позивач звертається не вперше: так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2012 р. позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено з підстав фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин між ними з серпня 2012 р. та через те, що з цього часу Сторони проживають окремо (а.с.31), але рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.01.2013 р., зазначене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2012 р. скасовано та в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу відмовлено (а.с.32). Відмовляючи у задоволенні цього позову, Апеляційний суд Дніпропетровської області вказав на те, що суд першої інстанції при розгляді справи, не зважаючи на бажання відповідачки зберегти сім'ю, не вжив заходів щодо примирення подружжя, не зазначив чому такі заходи будуть суперечити моральним засадам суспільства, у рішенні не з'ясував та не встановив фактичних взаємовідносин подружжя і дійсні причини звернення позивача з таким позовом, не взяв до уваги наявність у них двох малолітніх дітей, які хворіють і потребують лікування, не навів ніяких доказів на підтвердження того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей, в матеріалах справи - докази відсутні, а як пояснили сторони в судовому засіданні апеляційного суду, під час розгляду цієї справи судом першої інстанції вони продовжували підтримувати шлюбні відносини, суттєвих суперечок між ними та сімейних стосунків у будь-кого із них з іншими особами на цей час не існує, що свідчить про можливість подальшого їх спільного проживання однією сім'єю. Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином: Відповідно до ч.1 ст.18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до п.3 ч.2 ст.18 СК України, способам захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Відповідно до ч.3 ст.54 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.4 ст.54 СК України, примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч.2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Аналізуючи та оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази по справі у їх сукупності та співставленні між собою з увагою на їх належність та допустимість, застосовуючи до обставин, які вони доводять та до спірних правовідносин наведені законодавчі норми, суд виходить з наступного: Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку, з аналізу наданих доказів, суд дійшов висновку про те, що Позивач має стійке небажання перебувати у шлюбі з Відповідачкою, про що свідчить його стала поведінка та послідовна правова позиція, яку він відстоює протягом останніх двох років, вперше звернувшись до суду із позовом про розірвання шлюбу з Відповідачкою у серпні 2012 р. Незважаючи на такий тривалий час, наявність судового рішення про відмову в розірванні шлюбу, Позивач знову звернувся до суду з такими ж позовними вимогами до Відповідачки. Судом по даній справі вжито заходів до примирення подружжя, надано строк на примирення, але навіть й після закінчення цього строку, Позивач не змінив свого ставлення до шлюбу з Відповідачкою, наполягаючи на його розірванні. Відсутність у цей період між Сторонами сварок або бійок, на що вказує Відповідачка у своїй письмовій заяві як на ознаки злагоди та порозуміння в їх сім'ї, суд не може розцінити як обопільне бажання Сторін продовжувати шлюб, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.28 та ч.1 ст.29 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності та на особисту недоторканність, тому толерантна поведінка Позивача по відношенню до Відповідачки лише свідчить про дотримання ним вказаних вимог Основного Закону, а не про його бажання продовжувати шлюбні відносини з Відповідачкою. За таких умов, суд не може покласти в основу прийняття рішення по справі лише факт відсутності протиправних дій з боку Позивача по відношенню до Відповідачки в період примирення, оскільки у сукупності із його твердою правовою позицією щодо бажання розірвати цей шлюб, таке рішення опосередковано спонукатиме Позивача до застосування протиправних дій по відношенню до Відповідачки та демонстрації тим самим відсутності злагоди в цій сім'ї, як це передбачено ч.1 ст.55 СК України, згідно до якої дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. В той же час, жодних доказів продовження шлюбно-сімейних відносин у цей період, також як і доказів про ведення Сторонами спільного господарства, Відповідачка не надала. Окрім цього, суд бере до уваги й той факт, що на вихованні Сторін перебувають неповнолітні діти, їх хворобливий стан та виходить з того, що діти потребують батьківської уваги з боку Позивача та виконання ним своїх батьківських обов'язків, передбачених ст.150 СК України. Водночас суд також виходить й з вимог ч.2 ст.141 СК України, згідно до якої розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Тобто, сам по собі факт наявності у подружжя спільних дітей, та навіть із вадами здоров'я, не може бути перепоною для реалізації вільного волевиявлення чоловіка або жінки, що перебувають у шлюбі між собою, щодо розірвання такого шлюбу, закріпленого у ст.24 та ст.54 СК України. Більш того, Позивач у своїй позовній заяві зобов'язується й надалі, навіть після розірвання шлюбу з Відповідачкою, утримувати дітей та приймати участь у їх вихованні. Приймаючи рішення у даній справі, на підставі ч.1 ст.14 та ч.1 ст.223 ЦПК України, суд керується й висновками Апеляційного суду Дніпропетровської області, викладеними у його рішенні від 14.01.2013 р. про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Водночас, суд враховує й той факт, що окрім раніше зазначених підстав для розірвання шлюбу, при подачі даного позову, Позивач також вказує й на виникнення на теперішній час ще одної суттєвої обставини: про те, що він за цей час зустрів та покохав іншу жінку з якою хоче створити сім'ю, але для цього потрібно розірвати шлюб з Відповідачкою. При цьому суд вважає за можливе взяти до уваги таке твердження Позивача без додаткового доведення ним зазначеного факту іншими доказами з огляду на вимоги ч.1 та ч.2 ст.32 Конституції України, згідно до якої «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини - не допускається». Таким чином, оскільки судом встановлено, що Сторони більш ніж як півроку остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини з причин несумісності характерів, різних поглядів на життя, спільного господарства не ведуть, сумісного бюджету не мають, приймаючи до уваги, що сім'я в розумінні ч.2 ст.3 СК України, фактично припинила своє існування і формальне збереження шлюбу Сторін буде протирічити правам та інтересам Позивача, враховуючи той факт, що будь-які відомості які б спростовували зазначені Позивачем докази і обставини у суду відсутні та надані не були, суд дійшов висновку про те, що вимоги Позивача є обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені Позивачем при зверненні до суду, підлягають відшкодуванню за рахунок Відповідачки.

Outcome: approved