Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: [ADDRESS] Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2014р. [PERSON] являється власником 33/50 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. В свою чергу, згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 15.06.2012р. покійна мати відповідача - [PERSON], після якої спадщину прийняв відповідач, являється співвласником 17/50 часток вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд. Рішенням виконкому Вінницької міської ради №18/626 від 06.07.1995р. за будинком [ADDRESS]) була закріплена земельна ділянка площею 2506 кв.м. Відповідно до кадастрового плану, виготовленого ФОП [PERSON] в листопаді 2016 року, позивач користується земельною ділянкою, площею 0,0509 га, яка позначена на кадастровому плані коричневим кольором, а відповідач [PERSON] користується земельною ділянкою, площею 0,0338 га, яка позначена на кадастровому плані зеленим кольором. Крім того, земельна ділянка, площею 0,0105 га (проїзд), яка позначена на кадастровому плані сірим кольором знаходиться в спільному користуванні сторін. Отже, оскільки такий фактичний порядок користування земельною ділянкою склався між сторонами протягом тривалого часу (більше десяти років) та існує на даний час, з метою подальшої реалізації свого права на приватизацію земельної ділянки позивач звернувся до суду з даним позовом в якому просив встановити порядок користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: [ADDRESS] між позивачем та відповідачем відповідно до кадастрового плану, виготовленого ФОП [PERSON] в листопаді 2016 року, згідно якого: - [PERSON] користується земельною ділянкою, площею 0,0509 га, яка позначена на кадастровому плані коричневим кольором; - [PERSON] користується земельною ділянкою, площею 0,0338 га, яка позначена на кадастровому плані зеленим кольором; - земельну ділянку, площею 0,0105 га (проїзд), яка позначена на кадастровому плані сірим кольором залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та додаткового пояснив, що в подальшому після прийняття рішення виконкому Вінницької міської ради №18/626 від 06.07.1995р., виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів було прийнято рішення №281 від 25.08.1988р. «Про впорядкування та закріплення земельних ділянок в індивідуальній забудові» відповідно до якого за будинком по [ADDRESS] закріплено земельну ділянку 1000 кв.м., якою на даний час користуються позивач та відповідач. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.06.2017р. залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Вінницьку міську раду. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №281 від 25.08.1988р. «Про впорядкування та закріплення земельних ділянок в індивідуальній забудові» за будинком по [ADDRESS] закріплено земельну ділянку розміром 1000 кв.м, з яких 600 кв.м передано в постійне користування та 400 кв.м в тимчасове користування. При цьому, положеннями Земельного кодексу чинного на момент винесення виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів рішення №281 від 25.08.1988р. було передбачено строки тимчасового користування земельними ділянками, які становили від трьох до десяти років. Таким чином, на думку представника третьої особи, оскільки строк тимчасового користування земельною ділянкою на даний час сплинув, а іншого рішення щодо надання сторонам в користування земельної ділянки ні Вінницькою міською радою, ні її виконавчим комітетом не приймалося, а відтак позивач та відповідач безпідставно користуються земельною ділянкою 400 кв.м., що виключає можливість встановлення порядку користування вказаною земельною ділянкою. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, інвентаризаційної справи №8860 та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачу - [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Надольською О.А. 13 травня 2014 року, зареєстрованого в реєсті за №3-455, після смерті [PERSON], яка померла 24 червня 2013 року, на праві приватної спільної часткової власності належить 33/50 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. (а.с. 8, 9) В той же час, відповідачу - [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Юкіш О.П. 11 травня 2017 року, зареєстрованого в реєсті за №3-106, після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, на праві приватної спільної часткової власності належить 17/50 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. (а.с. 74) Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] виготовленого станом на 15.06.2012р. попередніми власниками вказаного житлового будинку були [PERSON] - 33/50 частки та [PERSON] - 17/50 часки. (а.с. 13) Рішенням виконкому Вінницької міської ради №18/626 від 06.07.1995р. за будинком [ADDRESS] була закріплена земельна ділянка площею 2506 кв.м. (а.с. 10-12) Однак, в подальшому, 25 серпня 1988 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів рішення було прийнято рішення №281 «Про впорядкування та закріплення земельних ділянок в індивідуальній забудові» відповідно до пункту 4.5 якого закріплено, як виняток, земельні ділянки індивідуальних житлових будинків за громадянами, в тому числі за гр. [PERSON] по [ADDRESS] площею 1000 кв.м, з них 600 кв.м в постійне, а 400 кв.м в тимчасове користування з земельної ділянки гр. [PERSON] по [ADDRESS]. (а.с. 71-73). Судом також встановлено, що на даний час, відповідно до кадастрового плану, виготовленого ФОП [PERSON] в листопаді 2016 року, позивач фактично користується земельною ділянкою, площею 0,0509 га, яка позначена на кадастровому плані коричневим кольором, а відповідач фактично користується земельною ділянкою, площею 0,0338 га, яка позначена на кадастровому плані зеленим кольором. Крім того, земельна ділянка, площею 0,0105 га (проїзд), яка позначена на кадастровому плані сірим кольором знаходиться в спільному користуванні сторін. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 13 Земельного кодексу Української РСР 1970р. (в редакції на час закріплення оспорюваної земельної ділянки за будинком по [ADDRESS]) земля в Українській РСР надається в користування: колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; громадянам СРСР. Користування землею здійснюється безплатно, за винятком випадків, встановлюваних законодавством Союзу РСР.(ст. 14 ЗК) Згідно з частинами першою-третьою статті 15 ЗК УРСР земля надається в безстрокове або тимчасове користування. Безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку. Земля, яку займають колгоспи, закріплюється за ними в безстрокове користування. Частиною четвертою статті 15 ЗК УРСР було передбачено, що тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до десяти років. У разі виробничої необхідності ці строки можуть бути продовжені на період, що не перевищує відповідно строків короткострокового або довгострокового тимчасового користування. Відповідно до частини першої та другої статті 16 ЗК УРСР надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 серпня 1988 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів було прийнято рішення №281 «Про впорядкування та закріплення земельних ділянок в індивідуальній забудові» відповідно до пункту 4.5 якого закріплено, як виняток, земельні ділянки індивідуальних житлових будинків за громадянами, в тому числі за гр. [PERSON] по [ADDRESS] площею 1000 кв.м, з них 600 кв.м в постійне, а 400 кв.м в тимчасове користування з земельної ділянки гр. [PERSON] по [ADDRESS]. В судовому засіданні з пояснень сторін, в тому числі пояснень представника Вінницької міської ради встановлено, що після рішення 1988 року, ні Вінницькою міською радою, ні її виконавчим комітетом не приймалося іншого рішення щодо надання сторонам, чи попереднім власникам будинку, в користування земельної ділянки за цією ж адресою, а відтак оскільки строки користування земельною ділянкою площею 400,00 кв.м., передбачені статтею 15 ЗК УРСР сплинули, позивач та відповідач користуються земельною ділянкою 400 кв.м. без будь-яких правових підстав. Посилання представника позивача на положення статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України судом до уваги не приймаються, оскільки вказаними нормами врегульовані правовідносини, щодо переходу права власності чи права користування на земельну ділянку в разі переходу права власності на житловий будинок, у разі якщо земельна ділянка перебувала у користуванні попереднього власника будинку на відповідній правовій підставі, тоді як в судовому засіданні встановлено, що органами місцевого самоврядування, до компетенції яких віднесено вирішення питання щодо передачі земельних ділянок у користування громадянам, не приймалося рішення щодо надання попереднім власникам будинку, в користування земельної ділянки площею 400,00 кв.м. по [ADDRESS] в м. Вінниці. Суд звертає увагу, що оскільки рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 25 серпня 1988 року №281 «Про впорядкування та закріплення земельних ділянок в індивідуальній забудові» за будинком по [ADDRESS], на праві постійного користування закріплено земельна ділянка площею 600 кв.м, сторони не позбавлені можливості встановити порядок користування земельною ділянкою саме 600 кв.м, однак такі вимоги позивачем не заявлялися. Що стосується визнання позовних вимог відповідачем, слід зазначити, що відповідно до частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням викладеного суд вважає, що визнання відповідачем позовних вимог суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (Вінницької міської ради, як власника земельної ділянки, яка перебуває в комунальній власності), а тому визнання позову судом не приймається. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed