Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив витребувати у відповідача автомобіль VOLKSWAGEN POLO д.н.з. [NUMBER], ключі та оригінал договору купівлі продажу № 234 від 01.11.2011 року, оригінал технічного паспорту та акт прийому-передачі цього автомобіля. В обґрунтування зазначив, що 01.11.2011 року [PERSON] за особисті кошти купив спірний автомобіль, оскільки проживає за межами міста з хворою матір'ю і змушений їздити на роботу та в лікарню в м. Кременчук. Але в травні 2014 року [PERSON] неправомірно заволоділа вказаним автомобілем, який належить [PERSON] на праві власності. Тому він звернувся до суду за захистом своїх прав, просив витребувати належне йому майно з незаконного володіння [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали позов з наведених підстав. Пояснили, що [PERSON] є власником автомобіля, проте [PERSON] незаконно заволоділа належним позивачу автомобілем, чим порушила його право вільно користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном. А тому просили витребувати автомобіль, ключі та документи на нього з незаконного володіння [PERSON] Разом з тим визнали, що рішенням Кременчуцького районного суду м. Кременчука від 25.11.2014 року, яке набрало законної сили 23.02.2015 року встановлено факт проживання однією сім'ю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з лютого 2007 року по травень 2014 року, визнано автомобіль спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля. З огляду на наведене, вважали, що [PERSON] в майбутньому може сплатити [PERSON] вартість ? частини автомобіля, й відмовились проводити експертизу для визначення цієї суми. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вказував, що спірний автомобіль придбаний [PERSON] під час спільного проживання однією сім'єю з [PERSON], а тому належить їм на праві спільної власності. Цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому не підлягає повторному доказуванню. З огляду на наведене [PERSON] має рівні права з [PERSON] щодо володіння, користування та розпорядження автомобілем. Враховуючи викладене, просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] про витребування автомобіля у [PERSON] з підстав з незаконного володіння чужим майном. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, подані сторонами, суд встановив наступне. 01.11.2011 року [PERSON] купив у ТОВ «Мрія» автомобіль VOLKSWAGEN POLO д.н.з. [NUMBER]. Цей факт підтверджено договором №234 від 01.11.2011 року та актом прийому-передачі до цього договору від 02.11.2011 року (а.с. 4-7). Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25.11.2014 року встановлено факт проживання однією сім'ю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з лютого 2007 року по травень 2014 року; визнано автомобіль VOLKSWAGEN POLO д.н.з. [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля (а.с.12-14). Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23.02.2015 року залишено без змін рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25.11.2014 року, й тому воно набрало законної сили. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної силяли, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлено ці обставини. Листом Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Комсомольськ та Кременчуцького району підпорядкованого УДАІ УМВС України в Полтавській області №42/79 від 31.03.2015 року та листом Управління ДАІ УМВС України в Полтавській області №11/9-1477 від 23.03.2015 року підтверджено, що право власності на автомобіль VOLKSWAGEN POLO д.н.з. [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] Після набрання законної сили рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25.11.2014 року [PERSON] зверталася до Управління ДАІ УМВС України в Полтавській області з письмовим зверненням про реєстрацію за нею права власності на ? частину автомобіля VOLKSWAGEN POLO д.н.з. [NUMBER]. Але Управління ДАІ УМВС України в Полтавській області листом №95 від 08.04.2015 року відмовило [PERSON] у реєстрації за нею права власності на ? частину автомобіля VOLKSWAGEN POLO д.н.з. [NUMBER], з підстав, що при реєстрації повинні бути присутні обидва власника. В судовому засіданні [PERSON] повідомив, що відмовляється приймати участь в реєстрації права власності [PERSON]ю на ? частку належного йому автомобіля. При вирішенні спору суд керувався такими нормами права. Статтею 124 Конституції України встановлено, що повноваження суду поширюються на всі правовідносини, що виникають в державі. Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 318 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Статтею 41 Конституції України, статтею 321 ЦК України визнано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.328 ЦПК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, тобто такі ж права як і права спільної сумісної власності подружжя. Так, в ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. (ст.63 СК України). Статтею 368 ЦК України визначено поняття права спільної сумісної власності. Так, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не вставнолено домовленістю між нимим. (ст.369 ЦК України). [PERSON] купив автомобіль VOLKSWAGEN POLO д.н.з. [NUMBER] під час проживання однією сім'єю з [PERSON], а тому спірний автомобіль був їх спільною сумісною власністю. Цей факт встановлено рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25.11.2014 року, а тому не підлягає повторному доказуванню. Тому відповідно до ст.63 СК України, 368 ЦК України, [PERSON] та [PERSON] мали рівні права на володіння, користування і розпоряджання спірним автомобілем, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Зі змісту наведених норм Сімейного Кодексу України вбачається, що набуття майна під час проживання однією сім'єю створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні жінка, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної власності на майно в судовому порядку. А тому є безпідставними доводи позивача [PERSON] та його представника про те, що [PERSON] незаконно заволоділа чужим майном, а саме спірним автомобілем, оскільки заволоділа ним до набрання законної чинності рішення суду про визнання її права на цей автомобіль.. В обґрунтування позову про витребування спірного автомобіля у [PERSON], [PERSON] та його представник посилались на право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним, як передбачено ст. 387 ЦК України. Враховуючи, що спірний автомобіль належить [PERSON] на [PERSON] на праві спільної власності, й вони мають рівні права на нього, тому норми ст. 387 ЦК України про право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння - не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли з приводу спору між сторонами. Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав, а саме зазначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, при здійснені своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В разі порушення особою наведених вимог, суд може відмовити їй у захисті цивільного права та інтересу. (ст. 16 ЦК України). При обраному позивачем способі захисту своїх прав на автомобіль, будуть порушені майнові права відповідача на цей автомобіль. [PERSON] диспозитивно розпорядившись своїми правами не ставив в позові питання про встановлення між співвласниками порядку володіння та користування спірним автомобілем, чи припинення спільної власності зі сплатою компенсації. В ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на наведене, враховуючи принципи диспозитивності судового процесу, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON], в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Разом з тим позивачу [PERSON] роз'яснюється, що він має право на судовий захист своїх прав способами захисту, передбаченими законом.

Outcome: dismissed