Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево», урахуванням уточнених позовних вимог, про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні обґрунтовує тим, що відповідно до наказу № 128/ОС від 20.11.2010 року він був прийнятий на посаду менеджера з персоналу та адміністративної діяльності Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево». В подальшому на підставі наказу військового комісара Берегівського об`єднаного міського військового комісаріату від 08.07.2016 року № 90 його було прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. В той же час згідно з наказом № 165-ос від 21.11.2016 року його було звільнено з роботи іноземного підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. При цьому вважає, що звільнений без законної підстави, оскільки на час винесення оскаржуваного наказу діяла норма закону про зберігання місця роботи, посади та середнього заробітку за працівниками призваними на військову службу в особливий період. Таким чином просить суд скасувати наказ директора Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» № 165-ос від 21.11.2016 року «Про припинення трудового договору», поновити його на посаді менеджера з персоналу та адміністративної діяльності Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» та стягнути з Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення по день ухвалення судом рішення. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив суд задовольнити його з підстав зазначених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, надала суду письмові заперечення проти позову та пояснила, що на час прийняття оскаржуваного наказу положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України не можуть розповсюджуватися, оскільки мобілізація і особливий період на час звільнення позивача з роботи і його призову на військову службу завершилися. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засідання встановлено, що відповідно до трудової книжки [PERSON] , такий на підставі наказу № 128/ОС від 20.11.2010 року він був прийнятий на посаду менеджера з персоналу та адміністративної діяльності Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево». Також встановлено, що згідно з наказу № 165-ос від 21.11.2016 року [PERSON] було звільнено з роботи на іноземному підприємстві «Петро Карбо Хем-Мукачево» на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Аналогічний запис на підставі зазначеного наказу був внесений у трудову книжку [PERSON] . Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 Верховний Суд України звертає необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. До того ж діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Також у ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. У зв`язку цим судом також встановлено, що відповідно до наказу військового комісара [INFO] № 90 від 08.07.2016 року майора [PERSON] , прийнятого на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу Збройних Сил України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, з 08.07.2016 року зараховано в списки складу. Відповідно до наказу Міністра оборони України від 30.06.2016 року № 591 [PERSON] призначено на посаду старшого офіцера відділення комплектування Берегівського об`єднаного міського військового. Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Так, згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в чинній на час прийняття оскаржуваного наказу редакцій, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Із змісту цієї норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Статтею 2 Закону України «Про оборону України» визначено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період визначено як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення наведеного у ст. 1 Закону України «Про оборону України» вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення. За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу. Крім того, мають бути враховані рішення, які приймаються у таких випадках Рада національної безпеки і оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону України «Про оборону України», наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зокрема, Рада національної безпеки і оборони України згідно з ст. 3 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідно до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зазначені рішення згідно з ст. 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання. Так, мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування\~ в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Таким чином слід прийти до висновку, що особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. При цьому проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби. Як було зазначено вище, що [PERSON] уклав контракт на проходження військової служби за контрактом осіб офіцерського складу Збройних Сил України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Виконуючим обов`язки Президента України 17.03.2014 року було видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, яким оголошено та проведено частково мобілізацію протягом 45 діб, цей указ набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» № 1126-VII від 17.03.2014 року, який набрав чинності 18.03.2014 року. Указом Виконуючого обов`язки Президента України № 454/2014 від 06.05.2014 року «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» № 1240-VII від 06.05.2014 року, який набрав чинності 07.05.2014 року. Також указом Президента України № 607/2014 від 21.07.2014 року «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» № 1595-VII від 22.07.2014 року, який набрав чинності 24.07.2014 року. В подальшому указом Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» № 113-VIII від 15.01.2015 року, який набрав чинності 20.01.2015 року. Указом Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15» від 26.09.2016 року № 411/2016 постановлено провести у вересні-жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію», крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент не приймав. Таким чином, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» слід прийти до висновку, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. При цьому законодавством не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Аналогічне висловив Вищий адміністративний суд України в постанові від 16.02.2015 року (справ № 800/582/14) та Верховний Суду України в постанові від 30.06.2015 року (справа № 21-112а15). З огляду на зазначене, спростовується позиція сторони відповідача щодо тої обставини, що в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, закінчення строків, особливий період не діє. У зв`язку з цим укладення контракту в умовах кризової ситуації, що загрожує національній безпеці (особливого періоду) не може бути підставою для припинення з працівником трудового договору на підставі ч. 3 ст. 36 КзпП України. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем не дотримано наданих гарантій особам, призваним на військову службу, а ч. 3 ст. 36 КзпП України не може слугувати підставою позбавлення [PERSON] гарантованого державою права на збереження робочого місця та середньомісячного заробітку, а відтак наказ директора Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» № 165-ос від 21.11.2016 року «Про припинення трудового договору» незаконним та підлягає скасуванню. Одночасно в силу вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України, [PERSON] підлягає поновленню на попередній роботі, а саме на посаді менеджера з персоналу та адміністративної діяльності Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево». Вирішуючи заявлений позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При визначені розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу суд враховує довідку про заробітну плату позивача № 109 від 01.02.2017 року і порядок визначення, який було роз`яснено Верховним Судом України в постанові від 23.01.2012 року по справі № 6-87цс11. Таким чином середній заробіток має бути обрахований за 71 робочий день за період з 22.11.2016 року по 02.03.2017 року, тобто по день ухвалення судом рішення, в розмірі 18295,99 грн., виходячи з середньоденного заробітку, який дорівнює 257,69 грн. Одночасно, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає загальну суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. На підстав ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1102,40 грн. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України).

Outcome: approved