Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом про стягнення боргу з [PERSON], зазначивши, що 03 червня 2016 року відповідач взяв у нього в борг гроші у розмірі 2000 доларів США, що підтверджується розпискою, які зобовязався повернути в строк до 09 червня 2016 року, разом з процентами за користування позикою в розмірі 500 доларів США. У вказаний термін борг відповідач не повернув, у звязку з чим просить стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 54085,00 грн., річні за прострочення виконання боргу у сумі 1062,45 грн., проценти за користування позикою у сумі 13521,25 грн., а всього 68668,70 грн., а також витрати з оплати судового збору у сумі 686,69 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та не заперечував проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи (а.с.41, 42), оскільки згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутності та заперечень проти позову не надавав. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України). Стаття 1046 ЦК України визначає договір позики як договір, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина 1 статті 1047 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто, якщо за договором позики передано грошові кошти, то повертаються також грошові кошти у такій самій сумі. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України). Судом встановлено, що 03 червня 2016 року позивач дав у позику відповідачу грошову суму в розмірі 2000 доларів США, що еквівалентна 50102,41 грн. на день надання позики. В підтвердження отримання позики відповідач власноручно склав письмову розписку, в якій зазначив, що взяв в позику 03 червня 2016 року гроші в сумі 2 000 доларів США, обіцяв повернути борг до 09.06.2016 року разом з процентами за користування позикою в розмірі 500 доларів США. Належним чином написана розписка є доказом передання грошей [PERSON] [PERSON] (а.с. 14) Проте, взяті на себе зобовязання [PERSON] не виконав. Доказів того, що відповідач повернув борг позивачу, матеріали справи не містять. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Відтак стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає: - сума заборгованості, еквівалентна 2000 доларів США, що за курсом НБУ на час предявлення позову (27,0425) складає 54085,00 грн., - проценти за користування позикою, узгоджені сторонами, в сумі еквівалентній 500 доларів США, що за курсом НБУ на час предявлення позову (27,0425) складає 13521,25 грн., - три відсотки річних в сумі 1062,45 грн. (50102,41:365*258*3%, де 50102,41 грн. сума боргу, 365 кількість днів у році, 258 днів - кількість днів прострочення). Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Отже, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач взятих на себе зобов'язань за договором позики не виконав, на нього слід покласти обов'язок повернути суму позики, проценти за користування позикою та сплатити три проценти річних за неналежне виконання грошових зобов'язань. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved