Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25.11.2012 року в м. Києві на паркувальному майданчику біля магазину «Сільпо» по вул. Драйзера, 21 сталася ДТП за участю автомобілів «Рено», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та «Ніссан», д.н.з. [NUMBER] - власник [PERSON] Постановою Деснянського районного суду м. Києва відповідача - [PERSON] визнано винною у ДТП. Оскільки, на момент вчинення ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідача, була застрахована в ПАТ «СК «Лафорт», позивач неодноразово звертався до страхової компанії з відповідними документами з метою отримання страхового відшкодування, однак відповіді йому не було надано. 08.10.2013 року [PERSON] звернувся до МТСБУ про виплату суми страхового відшкодування та отримав відповідь про неможливість виплати страхового відшкодування, оскільки ПАТ «СК «Лафорт» не є банкрутом. В зв'язку з чим, позивач був змушений звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення з [PERSON] суму матеріальних збитків завданих ДТП в розмірі 22934,44 грн та моральну шкоду в розмірі 6000,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов в повному обсязі за викладеними в ньому обставинами. Також представник позивача просила звернути увагу суду на те, що з огляду на поліс відповідача, [PERSON] - не є застрахованою особою, оскільки застрахованою особою зазначено зовсім іншу особу - [PERSON], тому такий поліс є недійсним, в зв'язку з чим саме відповідач зобов'язаний відшкодувати матеріальні збитки завдані ДТП. Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив в задоволенні позовної заяви відмовити та посилався на Постанову №4 Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року, а саме на п. 16, в якому зазначено, що непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 25.11.2012 року в м. Києві на паркувальному майданчику біля магазину «Сільпо» по вул. Драйзера, 21 сталася ДТП за участю автомобілів «Рено», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та «Ніссан», д.н.з. [NUMBER] - власник [PERSON] Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2012 року, [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП (а.с.8). Відповідно до звіту №5757 з оцінки транспортного засобу від 11.12.2012 року, вартість відновлювального ремонту складає 20583,30 грн (а.с.25-29). Послуги щодо здійснення оцінки транспортного засобу «Nissan Teana», д.н.з. [NUMBER], оплачено в сумі 400,00 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.41). Також з метою визначення вартості ремонтних робіт та вартості запасних частин, витратних матеріалів, які необхідно використати при здійсненні ремонту позивач звернувся до ТОВ «Автолайф центр», яким встановлено рахунок №С000014886 від 10.12.2012 року на суму 22480,20 грн (а.с.38). Як вбачається з матеріалів справи, у [PERSON] на момент ДТП був чинний поліс №АВ/ 3213758 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПАТ «СК «Лафорт», який був дійсний до 10.04.2013 року (а.с.9). Після настання страхового випадку [PERSON] неодноразово звертався до ПАТ «СК «Лафорт» з метою отримання страхового відшкодування, однак відповіді не отримав (а.с.10-15). 05.08.2013 року [PERSON] звернувся із скаргою на ПАТ «СК «Лафорт» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері ринків фінансових послуг (а.с.16-17). 28.08.2013 року позивач отримав відповідь від Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері ринків фінансових послуг з посиланням на те, що 14.03.2013 року на позачерговому засіданні Нацкомфінпослуг було прийнято розпорядження про тимчасове зупинення дії всіх ліцензій ПрАТ «СК «Лафорт» (а.с.18-20). 08.10.2013 року [PERSON] надіслав вимогу до МТСБУ про страхову виплату (а.с.21-22). 06.11.2013 року позивач отримав відповідь від МТСБУ, в якій зазначено, що МТСБУ відшкодовує шкоду у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, а в даному випадку МТСБУ не володіє інформацією щодо ліквідації ПАТ «СК «Лафорт» чи визнання даної компанії банкрутом (а.с.24). Таким чином, судом встановлено, що позивачем було вчинено всіх можливих заходів для отримання страхового відшкодування, як від ПАТ «СК «Лафорт» так і від МТСБУ. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Згідно з ст. 3 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Пунктом 4 Постанови №4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні керуватися положеннями ст. 1166, 1187 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Стаття 36.2 Закону №1961-IV, передбачено, що страхова організація протягом 15 днів з дня узгодження розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про ДТ, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язана прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Позивач звертався з необхідними документами до ПАТ «СК «Лафорт», уповноважена особа отримала конверт направлений на адресу СК «Лафорт», що підтверджується зворотнім повідомленням (а.с.12,15), однак після спливу 90 денного строку СК «Лафорт» не виплатила страхове відшкодування [PERSON] Таким чином, на підставі викладеного та наявних в справі доказів, судом встановлено факт неможливості стягнення з страхової організації страхового відшкодування, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 22934,44 грн. Відповідно до п. 11 Постанови №4 Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Щодо моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Пунктом 3 постанови пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», передбачено моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абзацу другого п.5 постанови пленуму ВСУ №4, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Пунктом 9 постанови пленуму ВСУ №4, при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до ст. 1167 ЦК Україна, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, позивачем та його представником не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, саме відповідачем, а тому, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вище викладеного,

Outcome: partial