Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 02 жовтня 2018 року між ним та [PERSON] укладений договір позики, за умовами якого останній отримав кошти в розмірі 7 500,00 доларів США строком на шість місяців, зобов`язавшись повернути отримані кошти до 02 квітня 2019 року згідно з графіком, визначеним у договорі, зі сплатою щомісячної винагороди за користування позикою в розмірі 4% від суми позики. Виконання зобов`язань [PERSON] перед позивачем згідно п. 8 договору забезпечене порукою [PERSON] , яка є солідарним боржником. Отримання позики у розмірі 7500,00 доларів США підтверджується розпискою [PERSON] від 02 жовтня 2018 року. Однак взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики відповідач виконав частково, сплативши згідно графіку лише два платежі в загальному розмірі 600,00 доларів США. За розрахунком позивача, заборгованість відповідача за договором позики становить 8100,00 доларів США. Окрім того п. 7 договору позики його сторони встановили відповідальність за несвоєчасне повернення позики або її частини в розмірі 1% за кожен день прострочення. Таким чином, заборгованість [PERSON] перед [PERSON] , за розрахунком позивача, становить 14 460,00 доларів, з яких: 8 100,00 доларів США заборгованість за основним зобов`язанням, 5 760,00 доларів США пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 378 562,80 грн, з яких: 212 058,00 грн заборгованість за основним зобов`язанням, 150 796,80 грн пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03 липня 2019 року задоволена заява представника позивача адвоката Спірідонова В. В. про забезпечення позову. Накладений арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] в межах суми позовних вимог у розмірі 378 562, 80 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Правом подання відзиву відповідачі не скористалися. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, стверджуючи про можливість стягнення боргу у валюті договору та відповідно підтримавши вимоги щодо стягнення заборгованості в цій валюті, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідач [PERSON] , зокрема, був повідомленим про судове засідання, призначене на 18 листопада 2019 року о 15.30 год. шляхом публікації оголошення на вебпорталі судової влади України. Відзив на позов відповідачі не надали, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено, що 02 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , як позичальником, та [PERSON] , як поручителем, укладений договір позики. Відповідно до умов договору позивач передав, [PERSON] прийняв у власність позику в розмірі 7 500,00 доларів США, строком на шість місяців, під зобов`язання повернення до 02 квітня 2019 року, зі сплатою щомісячної винагороди у розмірі 4% від суми позики. Факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника від 02 жовтня 2018 року. Крім того, п. 2 договору сторони погодили графік повернення суми позики та сплату винагороди: до 02 листопада 2018 року 300,00 доларів США, до 02 грудня 2018 року 300,00 доларів США, до 02 січня 2019 року 300,00 доларів США, до 02 лютого 2019 року 300,00 доларів США, до 02 березня 2019 року 300,00 доларів США, до 02 квітня 2019 року 7 800,00 доларів США. Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику, що додатково підтверджується розпискою наданою позичальником. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. У визначений строк борг повернений не був, про що свідчить наявність у позивача оригіналу розписки, долученої до матеріалів справи. Дані обставини встановлені та жодним із учасників справи не оспорюються. При цьому суд враховує визнання позивачем тієї обставини, що відповідач [PERSON] на виконання умов договору сплатив лише два перші платежі по 300,00 доларів США згідно графіку, які враховані позивачем при визначенні суми неповернутого боргу. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Звертаючись до суду із даним позовом позивач просив стягнути на його користь суму боргу у гривневому еквіваленті, попри те, що умови договору містять визначення зобов`язання в іноземній валюті. При цьому в судовому засіданні представник позивача просив задовольнити вимоги у валюті договору. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.\~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.\~У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, відповідає чинному законодавству. Суд зважає, що сторони уклали позику в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір не передбачає виконання зобов`язання в іншій валюті, отримана сума не повністю повернута і до цього часу, а тому на користь позивача слід стягнути борг за договором позики саме в іноземній валюті. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті\~містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від\~04 липня 2018 в справі № 14-134цс18 та від 23 жовтня 2019 року в справі №723/304/16-ц. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. При цьому, визначаючись із розміром неповернутої частини позики, що підлягає стягненню на користь позивача, суд звертає увагу, що з урахуванням графіка повернення позики та винагороди, визначеного п. 2 договору, а також розміру виконаної відповідачем [PERSON] частини зобов`язання в сумі 600,00 доларів США, що визнається позивачем, розмір невиконаної неповернутої частини становить 8 700,00 доларів США. Однак зі змісту позовних вимог слідує, що позивач просить стягнути заборгованість за основним зобов`язанням у розмірі 8 100,00 доларів США. Зважаючи, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, вважає можливим стягнути визначений позивачем розмір заборгованості в сумі 8 100,00 доларів США. Щодо стягнення пені, то суд відмічає, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Відповідно до п. 7 договору якщо позичальник допустив порушення строків, передбачених п. 2 даного договору, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу, разом із пенею у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання позики в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17, а також Верховним Судом у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 473/1274/16-ц. Позичальник суму боргу не повернув, тому сума пені, заявленої позивачем, а саме 5760,00 доларів США, відповідає умовам договору, розрахунок проведений вірно та вказана сума підлягає до стягнення. Щодо стягнення встановленої суми заборгованості солідарно з поручителем, то суд враховує його зобов`язання солідарно відповідати перед позикодавцем за порушення зобов`язання боржником. Поручитель відповідає перед позикодавцем у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. У суду відсутні підстави стверджувати про припинення зобов`язань поручителя. Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню та з відповідачів підлягає солідарно стягненню 8100,00 доларів США боргу за договором позики від 02 жовтня 2018 року та 5760,00 доларів США - пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача по 1892,82 грн судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved