Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 17 червня 2005 року по 07 жовтня 2014 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У період спільного проживання в шлюбі ними у жовтні 2008 року був придбаний легковий автомобіль марки «Mitsubishi Lancer» державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у [PERSON] , яким вона продовжує користуватися. Оскільки автомобіль придбаний під час шлюбу, за час подружнього життя, відповідач добровільно не бажає визнати за ним право власності, звернувся до суду та просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль марки «Mitsubishi Lancer» державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, стягнути з відповідача на користь позивача 96427 гривень, грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спірного автомобіля, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві та просили визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль марки «Mitsubishi Lancer» державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, стягнути з відповідача на користь позивача 96427 гривень, грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спірного автомобіля, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. В подальшому представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились надали суду заяву в якій просили розгляд справи проводити без їх участі. Представник відповідача та відповідач в судових засіданнях позовні вимоги визнали частково та просили визнати за позивачем право власності на 1/5 частину автомобіля, за відповідачем на 4/5 частин, в іншій частині позову просили відмовити посилаючись на те що для придбання автомобіля сторони брали у позику 52000 гривень у [PERSON] , яка є матір`ю відповідача та зобов`язувалися повернути борг до січня 2013 року. Оскільки ці кошти вчасно повернуті не були мати відповідача подарувала їх своїй дочці [PERSON] , так як в [INFO] [PERSON] народила двох хлопчиків, які потребували особливого догляду, медичного втручання, що призвело до значних грошових витрат на їх утримання та лікування, а тому автомобіль відповідач використовувала весь час для потреб дітей. Вважають, що частка спірного автомобіля позивача 1/5 частина, а відповідача - 4/5 частин. В подальшому в судове засідання не з`явилися, надіслали до суду заяву про відкладення розгляду справи зазначивши те, що 11 березня 2020 року через поширення на території України пандемії корона вірусу COVID-19 було введено карантину, у період з 22 липня по 31 серпня 2020 року діють обмеження адаптивного карантин, які введені постановою КМУ від 22 липня 2020 року № 641 та такий продовжений до 31 жовтня 2020 року. Представник відповідача зазначила, що вона перебуває на даний час на самоізоляції, як особа старше 60 років, а відповідач має двох малолітніх дітей 2011 року народження, в зв`язку з чим не мають змоги з`явитися в судове засідання. Крім того, бажали приймати участь в судових засіданнях для надання пояснень позивачем щодо предмету спору та ряду питань, що мають суттєве значення для повного з`ясування всіх обставин справи. Відтак, продовжено розгляд справи за відсутності сторін, оскільки судом неодноразово судові засідання відкладалися по заявам відповідача та її представника по причині неможливості прибуття до суду через поширення на території України пандемії короновірусу COVID-19, однак зазначені підстави суд вважає неповажними та враховує ту обставину,що відповідачем та її представником особисто до канцелярії суду подавалися заяви про відкладення розгляду справи, що спростовує їх твердження про наявність перешкод зазначених вище неможливості прибуття в судове засідання для розгляду справи. Окрім того, суд звертає увагу на те, що справа перебуває в проваджені суду з 2016 року, а неявка відповідача та її представника в судове засідання без поважних причин призводить до затягування розгляду справи та неможливості її завершення у розумні строки. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: у тому числі визнання права. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК України та 372 ЦК України. Як вбачається з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України в редакції чинного на час придбання спірного автомобіля. З рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 жовтня 2014 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 червня 2005 року (а.с. 5). Із свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 27 квітня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`яського районного управління юстиції у м. Києві вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] зазначені сторони по справі (а.с. 30). Як вбачається із свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 27 квітня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`яського районного управління юстиції у м. Києві [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 31). З договору № 0810-16001 від 16 жовтня 2008 року укладеного між ТОВ «Ніко-Україна» та [PERSON] вбачається, що [PERSON] придбала автомобіль марки «Mitsubishi Lancer» державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску вартість якого становила 116034 гривні, в тому числі ПДВ 19339 гривень (а.с. 32-33). Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] вбачається, що [PERSON] є власником автомобіля марки «Mitsubishi Lancer» державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску (а.с. 91). Як вбачається із звіту № 186-11-2018 про оцінку транспортного засобу від 17 листопада 2018 року дійсна вартість автомобіля «Mitsubishi Lancer» державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску станом на дату оцінки 17 листопада 2018 року становить 125900 гривень (а.с. (а.с. 140-48). Суд приймає як належний та допустимий доказ на підтвердження дійсної вартості спірного автомобіля звіт № 186-11-2018 експерта оцінювача Губського М.В. від 17 листопада 2018 року, оскільки такий є обґрунтованим, вмотивованим, переконливим та не викликає сумнівів у суду щодо викладених у ньому обставин та не спростований сторонами. Відтак, суд задовольняє позовну вимогу заявлену позивачем частково в межах дійсної вартості автомобіля визначеної експертом оцінювачем Губським М.В. у звіті від 17 листопада 2018 рок, пропорційно його частини. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. З матеріалів цивільної справи вбачається, що спірний автомобіль придбаний сторонами під час перебування у шлюбі. Суд не приймає як належний та допустимий доказ надану відповідачем розписку від 15 квітня 2013 року, про те, що [PERSON] відмовляється від будь-яких претензій стосовно переданих в борг коштів в сумі 52000 гривень на купівлю автомобіля, які в подальшому подаровані [PERSON] , оскільки доказів витрачання їх саме на придбання автомобіля відповідачем не надано, що спростовує її твердження про необхідність зменшення частки позивача у праві спільної власності транспортного засобу автомобіля марки «Mitsubishi Lancer» державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, з цих підстав. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на предмет підтвердження придбання спірного автомобіля під час перебування у шлюбі. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак, як вбачається із пенсійного посвідчення серія [NUMBER] [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання, що є підставою для звільнення її від покладеного обов`язку по відшкодуванню судових витрат згідно п. 9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, ¬відтак понесені позивачем судові витрати в розмірі 964 гривень віднести за його рахунок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved