Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей Хмельницької районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . На обґрунтування свого позову вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований його син [PERSON] , який проживає і на даний час у зазначеній квартирі. 16.09.2000 року був укладений шлюб між [PERSON] . [INFO] у шлюбі [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] . 19.12.2009 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] 24.11.2017 року рішенням у справі №686/21773/17 Хмельницьким міськрайонним судом шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Однак, відповідач і по сьогоднішній день зареєстрована в квартирі позивача. Проте, відповідач фактично не проживає у вищевказаній квартирі з травня 2017 року і по сьогоднішній день, що підтверджується актом про не проживання особи від 27 вересня 2019 року та довідкою від 22.01.2019 року виданою Чорноострівською селищною радою Хмельницького району Хмельницької області про склад сім`ї, про те, що [PERSON] , 2009 року народження дочка [PERSON] ,1981 року народження, про те, що дитина ( [PERSON] ) проживає разом з мамою, але не зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що відповідач не проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] з травня 2017 року, тобто більше одного року, та між позивачем та відповідачем відсутні жодні домовленості щодо її проживання в зазначеній квартирі, наявні правові підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, до суду не направив відзив на позов. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи - служби у справах дітей Хмельницької районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся. [PERSON] , [PERSON] , які залучені судом до участі в справі в якості третіх осіб, направили до суду заяви про слухання у його відсутність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: судом об`єктивно встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , де проживає її батько [PERSON] , який є власником 1/3 частини вказаної квартири. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] 2009 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , 1/3 частини якої належить на праві власності її батьку [PERSON] .

Outcome: dismissed