Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 07.10.2019 року відповідач [PERSON] повністю розуміючи значення своїх дій та без будь-якого тиску з боку інших осіб, відповідно до свого волевиявлення, позичив у нього 117 000 гривень, що на день позики становили 4500 доларів США, під зобов`язання повернути гроші в строк до 14 жовтня 2019 року. На підтвердження одержання суми боргу [PERSON] склав та підписав розписку, оригінал якої знаходиться у позивача. В строк до 14.10.2019 року відповідач не повернув гроші позивачу, тим самим порушивши умови боргового зобов`язання. Згідно умов розписки, наслідки щодо неповернення в строк боргу відповідачу відомі. В поза судовому порядку повернути гроші позивачу не вдалося, а тому позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 29.11.2019 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче засідання (а.с.17). Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 20.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду (а.с.25). Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи сторони в судове засідання не з`явились. Позивачка [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі та участі його представника адвоката Безуглого Б.І., позовні вимоги підтримує повністю і просить суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, про що в матеріалах справи наявне підтвердження. Зі згоди позивача, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб які беруть участь в справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, перевіривши викладені у заяві по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема розписки від 07.10.2019 року, як передбачено умовами розписки, 07 жовтня 2019 року [PERSON] , [INFO] , проживаючий в [ADDRESS] , взяв в борг у [PERSON] , проживаючого в [ADDRESS] , грошові кошти в сумі 117 000 (сто сімнадцять тисяч) грн., які зобов`язався повернути до 14 жовтня 2019 року. На підтвердження факту отримання відповідачем коштів, позивачем було надано оригінал розписки, де відповідачем зазначено, що йому відомо, що його кредитор звернеться до суду в разі, якщо він неповерне дану суму до вказаного терміну /а.с.6/. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1046-1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Зважаючи на наведене, проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в порядку статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд визнає, що між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, й письмова розписка відповідача свідчить про його укладення 07 жовтня 2019 року відповідно до вимог чинного цивільного законодавства. Оригінал зазначеної розписки знаходиться у позивача і є документом, який підтверджує продовження існування боргових зобов`язань. Судом встановлено, що з часу укладення договору позики відповідач не здійснив жодного платежу на погашення боргу, оскільки належних та допустимих доказів щодо виконання відповідачем свого боргового зобов`язання щодо повернення отриманої в борг суми позики перед позивачем у матеріалах справи відсутні. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суми позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності дост.141 ЦПК Українисуд стягує з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 1170 грн. 00 коп. (квитанція № 0.0.1512458785.1 від 04.11.2019 року), а тому відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1170 грн. 00 коп. Крім того, позивачем в позовній заяві вказано про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат за надання правничої допомоги. Відносно витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл вказаної категорії судових витрат є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення позивачем таких витрат. Судом була досліджена позовна заява та додані до неї матеріали, з якої вбачається, що до матеріалів позовної заяви позивачем долучено Договір про надання правових послуг адвоката (витяг) від 25 жовтня 2019 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Безуглим Б.І.; розрахунком суми гонорару за надану правничу допомогу; квитанцію до прибуткового касового ордера від 04 листопада 2019 року за послуги адвоката в розмірі 3000,00 грн../а.с.8-12/ Тож враховуючи, що позивачем фактично понесені судові витрати на правничу допомогу на загальну суму 4170,00 грн., які документально підтверджені матеріалами справи, суд вважає, що їх на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved