Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23.06.2013 року року надав відповідачеві в борг кошти в сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 30.08.2016 року сумі в розмірі 256 000,00 грн.. Факт укладання договору позики підтверджується письмовою розпискою. Строк повернення грошей сторони не визначили конкретною датою, однак, домовились, що гроші відповідач поверне на вимогу позивача. У вересні 2014 року позивач звернувся до відповідача з проханням повернути позичені кошти. Відповідач повідомив, що борг визнає, але коштів, щоб його повернути, не має, тому надав сестрі позивача право розпоряджатися належним йому на праві власності автомобілем Міцубісі 3000, щоб вилучені від реалізації гроші використати для покриття боргу. На даний час автомобіль вилучений державною виконавчою службою, оскільки відповідач має заборгованість перед іншими кредиторами, тобто, ні позивач, ні його сестра не володіють предметом застави. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 256 000 грн., 3% річних від простроченої суми боргу у сумі 15 360,00 грн., понесені витрати по сплаті судового збору. У судове позивач не з'явився, згідно поданої заяви просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.24). Відповідач у судове засідання не зявився, у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності позивача та відповідача, що відповідає вимогам ст.224 та ч.2 ст.158 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] 23.06.2013 року укладено договір позики грошей. Отримання грошових коштів у сумі 10 000,00 доларів США та зобовязання їх повернути за першою вимогою позивача підтверджується оригіналом письмової розписки (а.с.5). Відповідно до положень ст.ст.1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правової позиції Верховного Суду України (справа №6-63цс13) письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та в такій самій якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки відповідач порушив свої зобов'язання за договором позики та після вимоги позивача грошові кошти не повернув і допустив прострочення виконання грошового зобов'язання, тому позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у сумі 256 000,00 грн. (10 000 доларів США х 25,60 по курсу НБУ станом на 30.08.2016 року), 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01.09.2014 року по 31.08.2016 року у сумі 15 360,00 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру у розмірі 2713,50 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved