Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, що призвело до втрати працездатності. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вироком Барвінківського районного суду Харківської області від 25 червня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 серпня 2014 року, [PERSON] визнано винними у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Було встановлено, що [PERSON], керуючи транспортним засобом, порушив Правила дорожнього руху України, що спричинило потерпілому [PERSON] тяжке тілесне ушкодження, яке призвело до повної втрати професійної працездатності. Як вказує позивач, на час скоєння ДТП він мав постійне місце роботи, розмір його середньомісячного заробітку, визначений за останні 3 місяці, становив 1781,5 грн. 11 вересня 2014 року йому було встановлено першу групу інвалідності. У звязку з викладеним, на підставі ч.1 ст. 1195 ЦК України, просив стягнути з відповідача заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати працездатності в розмірі 265332,67 грн. до дня звернення до суду, а також пятикратний розмір мінімальної заробітної плати щомісячно з 01 травня 2016 року по 30 вересня 2016 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки вироком суду від 25 червня 2014 року з нього вже були стягнені всі можливі передбачені законом кошти. Крім того, вважає, що застосування ст. 1195 ЦК України має місце при вчиненні ушкодження здоровя на підприємстві. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до ч.ч.1. 2, 3 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'яти кратного розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Судом встановлено, що вироком Барвінківського районного суду Харківської області від 25 червня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 серпня 2014 року, [PERSON] визнано винними у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України . Вироком встановлено, що близько 09 години 19 червня 2012 року, [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ - 21061», реєстраційний номер Т 68 75 ХА, рухаючись по вулиці Червонозаводській у м. Барвінковому Харківської \~області, маючи намір на виконання лівого повороту до будинку № 23, грубо порушив вимоги п.1.5, п. 10.1, п. 10.4 Правил дорожнього руху України, в наслідок чого пасажиру мопеда «Дельта» потерпілому [PERSON] було заподіяно \~тяжкі тілесні ушкодження у виді закритого крайового перелому передньонижнього краю тіла 2 шийного хребця з незначним зміщенням, закритого переломовивиху 67 грудного хребця, ускладненого нижньою параплегією з тазовими порушеннями, а також середньої тяжкості тілесні ушкодження в виді закритих численних переломів ребер з обох сторін. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, згідно норми вказаної статті вина відповідача [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, доведена у встановленому законом порядку і не підлягає доказуванню при розгляді даної цивільної справи про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, що призвело до повної втрати працездатності. Як вбачається з довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ №689739 від 12 вересня 2014 року та виписки із акту огляду МСЕК до довідки серії ААА №640999 від 17 вересня 2012 року, наданої Ізюмською міськрайонної медико соціальною експертною комісією, [PERSON] встановлена перша група інвалідності на строк з 11 вересня 2014 року до 11 вересня 2016 року. Крім того, зазначено, що позивач є непрацездатним та потребує постійного стороннього піклування. Причиною інвалідності є захворювання опорнорухового апарату, яке виникло внаслідок тяжкої спінальної травми спричиненої 19 червня 2012 року, відповідно до діагнозу МСЕК (а.с.7,8). Вказане свідчить, що між травмою (19.06.2012) та встановленою групою інвалідності мається прямий причинно-наслідковий зв'язок. Стійка втрата загальної працездатності в результаті зазначених наслідків травми становить 100 %. Враховуючи, що позивач, внаслідок неправомірних дій відповідача отримав тілесні ушкодження, що призвело до повної працездатності, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право, відповідно до ст. 1195 ЦК України, на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, що призвело до втрати професійної працездатності. При цьому, щомісячні виплати на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, повинні бути присуджені позивачу з дня втрати заробітку. Як вбачається з копії трудової книжки БТ-І №6761851, 17 вересня 2012 року [PERSON] звільнений з посади у звязку зі станом здоровя (а.с.10). Отже, в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача компенсацію в рахунок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, що призвело до втрати професійної працездатності, починаючи з 17 вересня 2012 року. Що стосується розміру щомісячних виплат на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, що призвело до втрати працездатності, суд виходить з того, що на момент спричинення тілесних ушкоджень позивач працював охоронцем в ТОВ «Барвінківський комбінат хлібопродуктів», його середньомісячний заробіток за три останні календарні місяці роботи, що передували втраті працездатності внаслідок каліцтва відповідно до довідки про доходи складає 1,035 грн. 24 коп. (за червень, липень, серпень 2012 року згідно довідки про доходи №2-01/02 від 01 лютого 2016 року), що становить менше пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Оскільки середньомісячний заробіток позивача є меншим від пятикратного розміру заробітної плати, розмір втраченого заробітку обчислюється виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік», з 1 липня 2012 року розмір мінімальної заробітної плати становив - 1102 гривень на місяць, а відповідно пятикратний розмір мінімальної заробітної плати становить 5510 грн. Незаперечним є факт, що після постановлення вироку судом на підставі ЗУ «Про державний бюджет» неодноразово змінювалися розміри мінімальної заробітної плати, так: Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про державний бюджет на 2011 рік» з 01.04.2011 року мінімальна заробітна плата становить 960 грн. , з 01.10.2011 року 985 грн., з 01.12.2011 року 1004 грн. Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про державний бюджет на 2012 рік» з 01.01.2012 року мінімальна заробітна плата становить 1073 грн. , з 01.04.2012 року т 1094 грн., з 01.07.2012 -1102 грн., з 01.10.2012 року 1118 грн., з 01.12.2012 року 1134 грн. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2013 рік» з 01.01.2013 року по листопад місяць 2013 року включно мінімальна заробітна плата становить 1147 грн. , з 01.12.2013 року 1218 грн. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2014 рік» з 01.01.2014 року по червень місяць 2014 року включно мінімальна заробітна плата становить 1250 грн. , з 01.10.2014 року 1301 грн. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2015 рік» з 01.01.2015 року по листопад місяць 2015 року включно мінімальна заробітна плата становить 1218 грн. , з 01.12.2015 року 1378 грн. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2016 рік» з 01.01.2016 року по квітень місяць 2016 року включно мінімальна заробітна плата становить 1378 грн. Суд, провівши перерахунок розміру щомісячного відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, встановив, що за період з 17 вересня 2012 року по 04 травня 2016 року з відповідача необхідно стягнути одноразово 265\~332, 67 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом. Щодо вимоги позивача про стягнення щомісячно пятикратного розміру мінімальної заробітної плати на відшкодування втраченого заробітку за період з 01 травня 2016 року по 30 вересня 2016 року суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява [PERSON] надійшла до Барвінківського районного суду Харківської області 04 травня 2016 року (а.с.1). Враховуючи зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача щомісячно пятикратного розміру мінімальної заробітної плати на відшкодування втраченого заробітку з 01 травня 2016 року по 30 вересня 2016 року підлягають частковому задоволенню, а саме : з 05 травня 2016 року по 30 вересня 2016 року включно. При цьому суд не може погодитись з доводами представника відповідача проте, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вироком суду з нього вже була стягнена компенсація, слід зазначити, що факт сплати відповідачем матеріальної та моральної шкоди під час розгляду кримінального провадження не є підставою для позбавлення права позивача на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, що призвело до втрати працездатності. Твердження відповідача, що застосування ст. 1195 ЦК України можливе лише при вчиненні ушкодження здоровя на підприємстві, не відповідає чинному законодавству України. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. \~5 Закону України « Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Як передбачено ч.2 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Тому, суд вважає необхідним у відповідності зі ч.1 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у розмірі 3\~015 грн. 82 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial