Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в особі представника адвоката Задояного Ю.В., до Христинівської міської ради про визнання права власності на майно в обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в 1993 році позивачем самовільно було збудовано гараж по [ADDRESS] Рішенням виконавчого комітету Христинівської міської ради №86 від 25 липня 1996 року розглянуто заяву позивача про узаконення самовільно побудованого гаража та вирішено узаконити самовільно побудований ним гараж по [ADDRESS] . У 1996 році на замовлення позивача виготовлено будівельний паспорт, який затверджений районним архітектором. Гаражу присвоєно номер 3 . Розпорядженням Христинівського міського голови №6 від 19.02.2016 року вулицю Гагаріна в місті Христинівка перейменовано на вулицю В.Чорновола . Рішенням виконкому №134 від 22.10.2020 року гаражу присвоєно адресу [ADDRESS] . Обставина існування об`єкта нерухомості підтверджується технічним паспортом на гараж [ADDRESS] , згідно характеристики якого він складається: Гаража Б1, погріб Б2. Позивач не отримав в 1996 році у встановленому на той час порядку свідоцтва про право власності на гараж і реалізувати свого права на майно (його оформлення) не може в силу змін у законодавстві. Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 року визначено (п.41) , що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна серед інших подається документ, що засвідчує подання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, яким станом на 1996 рік було рішення виконавчого комітету міської ради, а станом на сьогодні дане рішення таким документом не є і отримати інший документ, отримати неможливо. Ухвалою судді Христинівського районного суду від 19.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. У підготовче судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, проте до суду надано заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача - Христинівська міська рада в підготовче судове засідання не з`явився, проте від представника відповідача надійшла заява, в якій вказано, що простять справу розглядати у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно положень ст. 331 ЦК України, право власності на новостворену річ, яка виготовлена особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором, або законом, а право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. При розгляді справи судом встановлено, що в 1993 році позивачем самовільно було збудовано гараж по [ADDRESS] Рішенням виконавчого комітету Христинівської міської ради №86 від 25 липня 1996 року розглянуто заяву позивача про узаконення самовільно побудованого гаража та вирішено узаконити самовільно побудований ним гараж по [ADDRESS] . У 1996 році на замовлення позивача виготовлено будівельний паспорт, який затверджений районним архітектором. Гаражу присвоєно номер[NUMBER] . Розпорядженням Христинівського міського голови №6 від 19.02.2016 року вулицю Гагаріна в місті Христинівка перейменовано на вулицю В.Чорновола . Рішенням виконкому №134 від 22.10.2020 року гаражу присвоєно адресу [ADDRESS] . Обставина існування об`єкта нерухомості підтверджується технічним паспортом на гараж [ADDRESS] , згідно характеристики якого він складається: Гаража Б1, погріб Б2. Позивач не отримав в 1996 році у встановленому на той час порядку свідоцтва про право власності на гараж і реалізувати свого права на майно (його оформлення) не може в силу змін у законодавстві. Частиною 1 ст.375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до ч. 2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до 5 частини вказаної статті, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. В Постанові від 30 березня 2016 року, ухваленій у справі №6-265цс16, Верховний Суд висловив правову позицію щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу а також правової визначеності самочинного будівництва. Так, стаття 876 Цивільного Кодексу України щодо визначення замовника власником об`єкта будівництва застосовується лише у взаємозв`язку зі ст. 331 цього Кодексу щодо обов`язкової умови про наявність права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно. В інших випадках відповідно до ст.376 ЦК України такі об`єкти будівництва та інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, а особа, яка його здійснила, не набуває права власності на нього. Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що відповідно до ст. 376 ЦК України, суди розглядають справи щодо самочинного будівництва, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудоване майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинно будівництво. Пункт 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначає, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України) та землекористувачі (стаття 95 ЗК України). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України). Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було надано земельну ділянку у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією. Відповідно до положень ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Оскільки, позивач є власником земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, суд вважає необхідним застосувати ст. ст. 331, 376 ЦК України, визнавши за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, з моменту його прийняття до експлуатації.

Outcome: approved