Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даному житловому будинку окрім нього зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , [INFO] . Відповідачка в даному будинку не проживає понад десять років, але продовжує бути зареєстрованою за вказаною адресою. [PERSON] жодних дій по утриманню будинку не здійснює. Позивач не в змозі вільно розпоряджатись своїм майном, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та підтримку позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду, жодних заяв щодо подальшого руху справи, до суду не скерувала. Судом ухвалено розглядати справу в порядку заочного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] вказаному житловому будинку окрім позивача зареєстрована також відповідачка - [PERSON] , що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 29.11.2018 р. № 02.2-21/593. [PERSON] не проживає більше 10 років за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Судом встановлено, що відповідач не приймає участі у витратах по утриманню будинку, не сплачує комунальні та інші платежі, не допомагає позивачу в проведенні поточних ремонтів. Таким чином суд вважає, що відповідачка добровільно покинула житловий будинок, у якому зареєстрована, а оскільки вона не проживає без поважних причин більше одного року у вказаному будинку, то в силу цього втратила право на користування житлом, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Крім того, слід зазначити, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Такими є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено).

Outcome: approved