Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.07.2013 року між ним та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № 004-25788-150713, відповідно до якого він отримав споживчий кредит в сумі 10000 гривень строком до 15.07.2016 року. За період з 16.07.2013 року по 21.04.2016 року він сплатив 23544,26 гривень та 21.04.2016 року достроково повернув суму кредиту. Проте, з незрозумілих підстав з липня 2016 року йому систематично находять телефонні дзвінки та SMS-повідомлення, а також листи з вимогами та погрозами повернути борг за кредитним договором. Оскільки заборгованості за кредитом він не має, вважає такі дії ПАТ «Дельта Банк» відносно нього протиправними, такими, що порушують його права, та суперечать чинному законодавству, так як відповідач вдався до нечесної підприємницької практики, яка забороняється. З підстав, передбачених ст.ст.55. 124 Конституції України, ст.ст.509, 526, 531, 598, 599 ЦК України, ст.ст.1,2,11,19,22 Закону України «Про захист прав споживачів», просив зобовязати відповідача припинити по відношенню до нього нечесну підприємницьку практику шляхом припинення безпідставних вимог у вигляді систематичних телефонних дзвінків, надіслання SMS-повідомлень та поштових листів щодо погашення неіснуючого боргу. В процесі розгляду справи представник позивача уточнив заявлені вимоги, просив також зобовязати ПАТ «Дельта Банк» закрити поточний (картковий) рахунок № 29095009061676 на ім`я [PERSON] у звязку з виконанням зобовязань за Договором № 004-25788-150713 від 15.07.2013 року. Представник позивача підтримав заявлені вимоги з наведених підстав. Представник відповідача подав письмові заперечення проти позову, вказуючи, що позивачем не аргументовано незаконності дій Банку, не надано доказів на підтвердження факту відсутності заборгованості у розмірі 1193 гривень (146,05 гривень тіло кредиту, 1047 гривень комісія за ведення кредиту), при укладенні договору позивач був ознайомлений з усіма істотними умовами договору та наслідками, зазначеними у ньому. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2 ст.16 ЦК). Припинення дії, яка порушує право це спосіб захисту, повязаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення права, належного особі. Застосування певного \~способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. \~ З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Покладення обовязку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні субєктивного права. Зокрема, застосовується у справа за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 ЦК), неправомірне використання обєкта права інтелектуальної власності (ст.ст. 424, 432 ЦК), як запобіжний захід для забезпечення позову (ст. 152 ЦПК) тощо. Як розяснив Верховний Суд України у постанові № 6-32цс13 від 12.06.2013 року, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. [PERSON] установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Вказану правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові № 6-161цс12 постанова від 16.01.2013 року. Судом встановлено, що на підставі заяви № 004-25788-150713 від 15.07.2013 року [PERSON] надано кредит в сумі 10000 гривень зі сплатою 9,99% річних за користування кредитом на строк до 15.07.2016 року. Згідно умов кредитування щомісячний платіж становить 672грн., сукупна вартість кредиту становить 14179,24грн., сума плати за користування кредитом 1615,24грн., сума плати за обслуговування кредитної заборгованості 12564грн. Погашення заборгованості за кредитом здійснюється не пізніше 15 числа кожного місяця (п.3.1). У випадку порушення строків сплати платежів позичальник сплачує 10% від простроченої суми та\\або не більше 150 гривень (п.4). Згідно графіку платежів (додатку до Заяви № 004-25788-150713 від 15.07.2013 року), загальна сума, яка підлягала сплаті по закінченню кредитного договору становить 24179,24 гривень, фактично позивачем сплачено суму 23544,26 гривень. Як вбачається з наданих позивачем копій квитанцій сплата платежів здебільшого проводилась позивачем пізніше 15 числі місяця, а у березні 2016 року черговий платіж не було здійснено. Строк дії договору закінчився 15.07.2016 року, проте, закінчення строку дії договору не звільняє боржника від відповідальності за неналежне виконання зобов`язання. Враховуючи наведені та встановлені обставини, підстав для задоволення позову не вбачається.

Outcome: dismissed