Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, мотивуючи позовні вимоги тим, щовін на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу 19.06.2006 р., за реєстровим № 5907, [PERSON] ,є власником житлового будинку загальною площею 65,8 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . На підставі наданого позивачем дозволу до будинку вселилася його мати - [PERSON] , 1960 р.н., та здійснила реєстрацію за місцем свого фактичного проживання. Згодом до будинку за вказаною адресою вселилися та здійснили реєстрацію за місцем проживання сестра позивача - [PERSON] , 1981 р.н., її чоловік - [PERSON] , 1977 р.н., племінниця позивача - [PERSON] , 2007 р.н. та [PERSON] , 1951 р.н. - не родич. Своєї згоди на вселення та реєстрацію вказаних осіб за адресою [ADDRESS] , позивач не надавав. В червні 2018 р. сестра із родиною змінили місце проживання та виїхали на постійне місце проживання в с. Михайлівна, Кам`янський район, Черкаська область. В цьому ж місяці 2018 р. з будинку виїхав [PERSON] та місце його фактичного проживання позивачу невідоме. В жовтні 2018 р. померла мати позивача - [PERSON] . Наразі в будинку за адресою [ADDRESS] , вищевказані особи не проживають, відсутні будь-які особисті речі відповідачів, що підтверджується актами опитування сусідів від 03.03.2020, 10.06.2020, 02.02.2021 р. У будинку відсутнє опалення, відключено газопостачання та електроенергію. Будинок потребує ремонту, заміни основних комунікацій. Крім того, позивачу відомо, що відповідачі проживають на території Михайлівської сільської ради Кам`янського району, а його племінниця [PERSON] вибула з Дубіївської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Черкаської обласної ради Черкаської області 11.09.2018 в зв`язку із переведенням до Михайлівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат Черкаської міської ради. Позивач неодноразово звертався до відповідачів із проханням надати згоду на зняття їх з реєстрації, проте, вони щоразу відмовлялися. Позивач має намір відчужити належне йому нерухоме майно, проте зважаючи на наявність у будинку зареєстрованих осіб, в тому числі неповнолітньої [PERSON] , позивач не має змоги в повній мірі реалізувати свої права як власника. Також, зазначає, що відповідачі не є членами його сім`ї, не проживають разом із ним і не ведуть з ним спільне господарство. Факт перебування відповідачів на реєстраційному обліку за даною адресою перешкоджає власнику нерухомого майна у розпорядженні своєю власністю. Враховуючи вищенаведене, просить суд визнати гр. [PERSON] , 1981 р.н., [PERSON] , 1977 р.н., [PERSON] , [INFO] , гр. [PERSON] , 1951 р.н. такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття провадження від 24.05.2021 року відповідачам був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Повідомлення відповідачів про розгляд справи здійснювалося на адресу місця реєстрації. Відповідачі у визначений судом термін відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подали. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 242674464 від 02.02.2021 року, позивачу на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу № 5907 від 19.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Веліковим А.І. Відповідно до акту про непроживання осіб за місцем реєстрації від 03.03.2020 року відповідачі за адресою [ADDRESS] не проживають з червня 2018 року. Згідно з актом не проживання осіб за місцем реєстрації від 10.06.2020 року за адресою [ADDRESS] , починаючи з червня 2018 року фактично не проживають: [PERSON] , 1960 р.н., [PERSON] , 1981 р.н., [PERSON] , 1977 р.н., [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 1951 р.н. Як вбачається з акту про фактичне місце проживання (не проживання) громадян за адресою: [ADDRESS] , від 02.02.2021 року, будинок за указаною адресою має непридатний для проживання вигляд. У будинку не підключено інженерні комунікації: опалення, водопостачання, електропостачання, каналізацію. Сантехніка знаходиться у неробочому стані. У кімнатах будинку відсутні предмети домашнього вжитку та особисті речі. В будинку знаходяться рештки будівельного сміття та меблів, не придатних для використання, будь-яка побутова техніка відсутня. Всі кімнати будинку перебувають у незадовільному санітарно-технічному стані та потребують ремонту. З червня 2018 року в будинку ніхто не проживає. Двір будинку знаходиться у занедбаному стані, подвір`я заросло високим бур`яном. Відповідно до довідки, виданої Дубіївською сільською радою Черкаського району Черкаської області № 12 від 14.01.2021 року, у домоволодінні за адресою [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , зареєстровані [PERSON] , 1960 р.н. - мати, [PERSON] , 1981 р.н. - сестра, [PERSON] , 1977 р.н. - зять, [PERSON] , [INFO] - племінниця, [PERSON] , 1951 р.н. - не родич, [PERSON] , 1985 р.н. - не родич. Згідно з відповіддю на запит Дубіївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Черкаської районної ради Черкаської області № 05-15/132 від 27.06.2019 р., [PERSON] вибула з навчального закладу до Михайлівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Михайлівської сільської ради Кам`янського району Черкаської області 11 вересня 2018 року. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ст.150 ЖК України передбачає, що власник жилого будинку користується ним для особистого проживання та проживання членів своєї сім`ї і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі вище вказаних обставин, суд вважає, що відповідачі [ADDRESS] та 4 оскільки останні зареєстровані за вищезазначеною адресою, однак фактично не проживають з червня 2018 року, а тому мають бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку по [ADDRESS] . Що стосується позовної вимоги про визнання відповідача 3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що відповідач 3 не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт непроживання [PERSON] у спірному домоволодінні не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом. Позивачем не надано доказів того, що реєстрація дитини за адресою належного йому майна перешкоджає позивачу у користуванні належним йому майном, порушує права останнього, він не може розпорядитись вказаним будинком тощо. Посилання позивача на непридатні умови для проживання у будинку необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено з яких підстав останній, як власник будинку, не може привести його у придатний для проживання стан, прибрати рештки будівельного сміття та меблів, не придатних для використання, про що зазначено в акті про фактичне не проживання від 02.02.2021 року. Підстава, на якій місце проживання дитини було зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, у судовому порядку не оспорюється, крім того суду не надано належних доказів, що реєстрація дитини у будинку здійснена без згоди позивача. Посилання позивача на те, що реєстрація дитини обмежує його права є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення його прав, що є визначальним для захисту його прав, зокрема суду не надано доказів того, що позивач має намір відчужити будинок та звертався до органу опіки та піклування для отримання відповідної згоди. Верховний Суд у постанові № 759/19394/15-ц від 27.12.2018 року зазначив, що через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом. Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц (провадження № 61-9505св18) та від 28 листопада 2018 року у справі № 592/1521/17 (провадження № 61-17115св18). Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині позбавлення права користування житловим приміщенням відповідача 3 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки суперечать інтересам дитини. Суд вирішує судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України, але позивач не просив стягувати з відповідачів на його користь судовий збір. На підставі ст. ст. 317, 386, 391, 405 ЦК України, ст.71 ЖК України,

Outcome: partial