Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з наступними вимогами: визнати дії відповідача щодо надання позивачу кредиту за договором DNH0CTCT0082419 протиправними, визнати недійним кредитний договір DNH0CTCT0082419, зобов`язати відповідача повернути позивачу безпідставно стягнуті кошти у розмірі 2 684 грн. 86 коп., стягнути із відповідача на користь позивача 1 500,00 грн. в якості відшкодування заподіяної моральної шкоди та 2 500,00 грн. за понесені витрати на правничу допомогу. Позовні вимоги [PERSON] мотивував наступним чином. 21.08.2018 із мобільного телефону за номером [NUMBER] на мобільний телефон позивача за номером [NUMBER] зателефонувала особа, яка представилась працівником компанії мобільного зв`язку ПАТ «ВФ Україна» та повідомила, що на мобільний номер позивача будуть надіслані смс-повідомлення, які [PERSON] повинен зачитати працівнику компанії для перевірки справності номера та автентичності користувача. Невідома особа запитання відносно банківських рахунків, номерів карток та паролів до них не задавала. Після вказаної розмови 22.08.2018 мобільний номер [PERSON] [NUMBER] був заблокований. 23.08.2018 [PERSON] звернувся до представника ПАТ «ВФ Україна», що в місті Берегове Закарпатської області, де йому повідомили, що вказані дії щодо блокування номера телефону [NUMBER] здійснено за запитом іншої особи, а номер відновлено на іншому пристрої. Згодом [PERSON] звернувся до відділення АТ КБ «Приватбанк», що заходиться в місті Берегове Закарпатської області, де йому повідомили, що 22.08.2018 на банківський рахунок позивача за номером [NUMBER] , де були грошові кошти в сумі 2 684,86 грн., були зараховані кошти в сумі 25 000,00 гривень, які були отримані внаслідок укладення кредитного договору за програмою «Швидкий кредит», а за вказані кошти у місті Львові було здійснено декілька покупок товару. У відділенні банку йому повідомили, що його рахунок за номером [NUMBER] заблокований. Вказаний рахунок у подальшому розблокований не був, а позивач відкрив замість нього новий рахунок у банку. Позивач вважає, що внаслідок вказаних дій з його рахунку протиправно було витрачено його власні кошти в сумі 2 684,86 грн., проти його волі та участі був оформлений кредитний договір DNH0CTCT0082419, повернення коштів по якому відповідач вимагає від нього (позивача). Внаслідок вказаних протиправних дій позивач зазнав моральні страждання, переживав та зазнав незручності, в якості компенсації за які він просить стягнути з відповідача 1 500,00 гривень. Відповідач позовні вимоги не визнав та вважає їх необґрунтованими з підстав, висловлених у письмових поясненнях від 06.03.2020, які подані до суду 10.03.2020 (а.с.115-118). Так, представник відповідача вважає, що позивач допустив порушення вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність», «Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затверджене постановою Правління Національного банку України №705 від 05.11.2014, та «Умов та правил надання банківських послуг» АТ КБ «Приватбанк» в частині розголошення даних, які надали можливість сторонній особі отримати доступ до рахунку позивача, а банк у свою чергу діяв згідно існуючих норм законодавства щодо порядку обслуговування банківських рахунків, тому порушень зі сторони банку при оспорюваних позивачем банківських операцій не було та всі спірні операції, у тому числі укладення кредитного договору DNH0CTCT0082419, банком були проведені правомірно. Кредитний договір DNH0CTCT0082419 укладено з дотриманням норм законодавства, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, які зазначені в договорі, договір укладено у спосіб, передбачений чинним законодавством та у належний спосіб, а доводи позивача щодо необхідності письмово укладати кредитний договір не відповідає нормам цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач відзив щодо позову суду не подав. Ухвалою суду від 23.09.2019 року за клопотанням відповідача змінено порядок розгляду справи із спрощеного позовного провадження на розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с.65-66). Ухвалою суду від 27.01.2020 року задоволено клопотанням позивача та витребувано від АТ КБ «Приватбанк» докази по справі, а саме документи та інформація. Вказану ухвалу відповідач виконав шляхом подання до суду письмових пояснень у справі від 06.03.2020 з додатками, які подані до суду 10.03.2020 року. Дослідивши наведені учасниками справи доводи та подані докази суд приходить до наступного висновку. Поданими учасниками справи доказами встановлено та ніким з учасників справи не оспорювався той факт, що [PERSON] є клієнтом банку АТ КБ «Приватбанк» у зв`язку із існування у [PERSON] банківського рахунку за номером [NUMBER] . Позивач зазначив, що 21.08.2018 на його мобільний номер [NUMBER] , який обслуговується оператором мобільного зв`язку ПАТ «ВФ Україна», зателефонувала особа, яка представилась працівником компанії мобільного зв`язку ПАТ «ВФ Україна» та повідомила, що на мобільний номер позивача будуть надіслані смс-повідомлення, які [PERSON] повинен буде зачитати працівнику компанії для перевірки справності номера та автентичності користувача, у разі не проходження даної перевірки номер телефону [PERSON] буде заблоковано. Запитань щодо банківських рахунків, номерів карток та паролів позивачу не задавали, а останній не повідомляв. 23.08.2018 [PERSON] звернувся до представника ПАТ «ВФ Україна» в місті Берегове Закарпатської області у зв`язку з тим, що його номер телефону [NUMBER] 22.08.2018 було заблоковано, де йому повідомили, що вказані дії щодо блокування номера телефону [NUMBER] було здійснено оператором мобільного зв`язку ПАТ «ВФ Україна» у зв`язку дистанційним ініціюванням заміни сім-карти вказаного номеру телефону. Згодом [PERSON] звернувся до відділення АТ КБ «Приватбанк» у місті Берегове Закарпатської області, де йому повідомили, що 22.08.2018 на банківську картку позивача за номером [NUMBER] були зараховані кредитні кошти в сумі 25 000,00 гривень, які були отримані внаслідок укладення 22.08.2018 кредитного договору DNH0CTCT0082419 за програмою «Швидкий кредит». Вважаючи вказані дії банку та невідомої особи незаконними [PERSON] звернувся до Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області із заявою про вчинення злочину за результатами розгляду якого 27.08.2018 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12018070060000703. Відносно обґрунтованості вимоги [PERSON] щодо визнання дії АТ КБ «Приватбанк» щодо надання позивачу кредиту за договором DNH0CTCT0082419 від 22.08.2018 протиправними та визнання недійним кредитного договору DNH0CTCT0082419 від 22.08.2018 суд встановив наступне. Позивачем разом з позовною заявою до суду подані листи відповідача за №2149710010 від 29.01.2019 року (а.с. 12), №20.1.0.0.0/7-190325/1185 від 19.04.2019 року (а.с.10), №20.1.0.0.0/7-190327/951 від 19.04.2019 року (а.с.14), №20.1.0.0.0/7-190705/4055 від 10.07.2019 року (а.с.44), згідно яких 22.08.2018 року «шляхом використання особистої інформації» позивача останньому була підключена послуга «Швидкий кредит» шляхом укладення того ж дня кредитного договору за DNH0CTCT0082419 та перерахування кредитних коштів на рахунок [NUMBER] . Згідно виписки по картці [NUMBER] (а.с.31, 33) 22.08.2018 року по договору DNH0CTCT0082419 на картку було зараховано 25 000,00 гривень та на рахунку вказаної картки містився залишок власних коштів [PERSON] в сумі 2 684,86 грн. Того ж дня з даного рахунку були списані наступні суми коштів: 7 799,00 гривень за покупку у м. Львів у магазині «Моуо» ноутбука марки Dell моделі Inspiron 3552 (І32Р45DIL-60), 10 999,00 гривень за покупку у м. Львів у магазині «Моуо» планшета марки Apple моделі iPad A1893 Wi-fi 32 Gb Space Grey та 8 499,00 гривень за покупку у м. Львів іншої комп`ютерної техніки. У письмових поясненнях відповідача від 06.03.2020, які подані до суду 10.03.2020 року, відповідач надав інформацію на виконання ухвали суду від 27.01.2020, згідно якої 22.08.2018 о 15 год. 39 хв. на рахунок [NUMBER] було зараховано 25 000,00 гривень, а вказані вище покупки товарів було здійснено 22.08.2018 року у період часу з 16 год. 58 хв. по 17 год. 24 хв. Відповідач також надав суду інформацію про те, що після зарахування кредитних коштів на рахунок позивача картку було додано до системи онлайн оплати Google Pay. Із наявних у матеріалах справи доказів та показів учасників справи вбачається та ніким не оспорюється той факт, що після спілкування [PERSON] із невідомою особою позивач втратив контроль над власним рахунком за номером [NUMBER] та номером телефону [NUMBER] , кредитний договір уклала невідома особа шляхом «використання особистої інформації» [PERSON] (лист №20.1.0.0.0/7-190325/1185 від 19.04.2019 року (а.с.10), №20.1.0.0.0/7-190327/951 від 19.04.2019 року (а.с.14), №20.1.0.0.0/7-190705/4055 від 10.07.2019 (а.с.44), до звернення у відділення банку АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] не знав про вказані операції з його рахунком, у тому числі оформлення кредитного договору. Згідно абзацу 3 п. 2 Розділу VI «Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затверджено постановою Правління Національного банку України №705 від 05.11.2014, в редакції від 09.09.2016, користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Разом з цим, Положення №705 від 05.11.2014 не містить визначення вказаного поняття «інших засобів» та не наводить перелік таких «засобів». Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. До таких висновків дійшов Верховний Суд 13.05.2015 при розгляді справи №6-71цс15, 14.02.2018 при розгляді справи №127/23496/15-ц, 28.02.2018 при розгляді справи №725/314/15-ц, 20.06.2018 при розгляді справи №691/699/16-ц. Суд вважає, що телефонна розмова з працівником оператора мобільного зв`язку, як цього вважав позивач, під час якого клієнт банку не повідомляє жодну інформацію про свій електронний платіжний засіб, у тому числі паролі, ПІН та CVV коди, не можна вважати такими діями клієнта, які сприяють отриманню сторонньою особою доступу до платіжної системи клієнта. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому суд приходить до висновку про відсутність вини [PERSON] у знятті 2 684,86 грн. з його рахунку за номером [NUMBER] та відповідно визнання протиправними дій банку щодо їх списання. Відносно укладеного кредитного договору DNH0CTCT0082419 суд також зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом, то такий правочин є оспорюваним. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно п. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, й який є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов`язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. У зв`язку із наведеним суди повинні виходити з того, що в силу положень статей 509, 533, 638, 1054 ЦК відсутні підстави для визнання договору поруки недійсним через укладення після нього додаткових угод про надання чергового траншу (п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо),та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У правовій позиції Верховного Суду України, яка зазначена у постанові від 11.03.2015 по справі №6-16цс15 від 11.03.2015, вказано, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника. Аналогічну правову позицію викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №755/2307/17 від 17.11.2017 та постанові Верховного Суду від 23.01.2018 по справі №202/10128/14-ц. Суд також зазначає, що відповідачем подано до суду копію заяви про приєднання до Умов та правил надання кредиту «Швидкий кредит» DNH0CTCT0082419 (а.с. 30), копію паспорта споживчого кредиту (а.с.27-28) та копію графіку погашення кредиту (а.с.29). У вказаних документах прізвище контрагента банку зазначено як « [PERSON] », разом з цим, згідно копії паспорта громадянина України від 06.07.2018 позивач має прізвище « [PERSON] ». У судовому засіданні позивач зазначив, а відповідач не заперечував, що копію паспорта громадянина України від 06.07.2018 було подано в банк для відома після його (паспорта) оформлення/виготовлення та до вчинення незаконних дій з рахунком позивача, тобто банку було відомо, що прізвище позивача з 06.07.2018 правильно буде « [PERSON] », а не « [PERSON] ». Копія заяви про приєднання до Умов та правил надання кредиту «Швидкий кредит» №DNH0CTCT0082419, копія паспорта споживчого кредиту та копія графіку погашення кредиту не містять ані особистого підпису [PERSON] , ані іншого доказу того, що зміст вказаних документів були доведені до відома [PERSON] та останній погодився з ними. Із поданих відповідачем документів, у тому числі паспорта споживчого кредиту, вбачається, що банком було надано такий різновид кредиту як споживчий кредит. Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону (ч.ч. 1, 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідачем не надані суду примірник «Умов та правил надання банківських послуг», які діяли на момент укладення спірного кредитного договору, та не надано доказів доведення їх змісту до відома [PERSON] . Разом з цим, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 03.07.2019 по справа №342/180/17, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «ПриватБанку», які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Крім того, відповідач стверджував, що підставою для списання коштів з рахунку позивача та укладення договору кредиту стали дії [PERSON] щодо розголошення даних відносно рахунку [PERSON] у банку відповідача. Разом з цим, відповідач не надав суду доказів та не обґрунтував свої доводи нормами законодавства України відповідно до яких наслідком розголошення даних (паролів, номерів рахунку тощо) щодо свого банківського рахунку, що у свою чергу потягло за собою втрату контролю над рахунком, є визнання законними всіх банківських операцій із цим рахунком та всіх укладених договорів, у тому числі кредитних. Разом з цим, згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 та 4 статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Аналізом наведених норм законодавства та фактичних обставин справи суд встановив, що наслідком вчинених [PERSON] 21.08.2018 дій при спілкування по телефону з невідомою особою не може бути виникнення договірного зобов`язання, а саме укладення кредитного договору, оскільки на виникнення вказаних правовідносин не було волі [PERSON] та дій, передбачених цивільним законодавством та Законом України «Про захист прав споживачів», щодо їх виникнення він не вчиняв. Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У своїх поясненнях відповідач вказав, що діючим цивільним законодавством та «Умови та правила надання банківських послуг» АТ КБ «Приватбанк» передбачено можливість укладення договору кредитування онлайн, без фізичного підписування кредитного договору, шляхом відправлення відповідних повідомлень з мобільного номера клієнта банку, яки клієнт надав банку. Суд також зазначає, що чинним законодавством України не передбачено обов`язок осіб здійснити реєстрацію номерів мобільних операторів за собою, а тому ідентифікація клієнта банку за не зареєстрованим номером мобільного телефону є вкрай незахищеним способом верифікації особи клієнта. Суд вважає, що затвердивши «Умови та правила надання банківських послуг», які частково суперечать нормам цивільного законодавства України та надаючи кредит за договорами, які за своєю формою та змістом не відповідають нормам цивільного законодавства та Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач добровільно на власний розсуд та ризик, усвідомлюючи можливість настання негативних для себе наслідків, погодився вступати у правовідносини з необмеженим та невизначеним колом осіб, що в подальшому унеможливлює покласти відповідальність та тягар доказування на клієнтів банку. Відносно вимоги позивача про повернення коштів в сумі 2 684,86 гривень суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом належними та допустимими доказами 22.08.2018 на рахунок [PERSON] за номером [NUMBER] були зараховані кредитні кошти в сумі 25 000,00 гривень, які були отримані внаслідок укладення 22.08.2018 кредитного договору DNH0CTCT0082419 за програмою «Швидкий кредит». На момент зарахування вказаних коштів на рахунку позивача були наявні власні кошти в сумі 2 684,86 гривень. 22.08.2018 із вказаного рахунку позивача було здійснено покупку товарів у місті Львові на загальну суму 27 297,00 гривень, тобто для оплати вказаних покупок були використані власні кошти [PERSON] в повному розмірі (2 684,86 грн.), а в решті (24 612,14 грн.) були витрачені кредитні кошти за договором DNH0CTCT0082419, тобто на рахунку позивача після вчинення вказаних операцій залишилися кредитні кошти в сумі 387,86 грн. Судом внаслідок аналізу належних та допустимих доказів сторін встановлено, що кошти з рахунку [PERSON] були зняті шляхом онлайн оплати у місті Львові невідомою для позивача особою та без відповідного на те дозволу. Активних дій [PERSON] щодо надання сторонній особі доступу до рахунку [NUMBER] не вчиняв, а розмову із невідомою особою 21.08.2018, яка представилась працівником ПАТ «ВФ Україна», не можна вважати такими діями, які сприяли сторонній особі отримати доступ до вказано рахунку, оскільки предметом розмови даної особи з [PERSON] були питання щодо обслуговування номеру телефону [PERSON] [NUMBER] . За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Пунктом 8 Розділу ІІ «Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затверджено постановою Правління національного Банку України №705 від 05.11.2014, установлено, що умови договору не мають містити вимогу про безумовну відповідальність користувача електронного платіжного засобу за неналежний переказ, за винятком, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати електронного платіжного засобу користувача, розголошення ПІН-у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію. Верховний Суд у постанові від 23.10.2019 по справі №917/1307/18 зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Згідно до ст.1073 ЦК України в разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Отже, твердження відповідача щодо неналежної поведінки [PERSON] з рахунком [NUMBER] та розголошення банківської таємниці, у тому числі паролів, які надають доступ до вказаного рахунку, жодним належним та допустимим доказом не підтверджено. Відповідачем не доведено, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Таким чином суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про повернення безпідставно стягнутих коштів у розмірі 2 684 грн. 86 коп. Доводи відповідача відносно того, що у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань у графі «Фабула» вказано про заволодіння сумою в розмірі 2 500,00 гривень, а про оформлений кредитний договір та кредитні кошти в розмірі 25 000,00 гривень нічого не вказано суд до уваги не приймає у зв`язку із наступним. Згідно п. 8 Глави 1 Розділу І та п. 1 Глави 2 Розділу ІІ «Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», затвердженого наказом Генерального прокурора України №139 від 06.04.2016, в редакції від 30.06.2017, облік кримінальних правопорушень за заявами, повідомленнями, які надійшли прокурору або органу досудового розслідування, або виявленими з інших джерел обставинами, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення, здійснюється Реєстратором за дорученням керівника прокуратури або органу досудового розслідування шляхом внесення до Реєстру відомостей, визначених частиною п`ятою статті 214 КПК України. Реєстраторами Реєстру (далі - Реєстратор) є: прокурори, у тому числі керівники прокуратур; керівники органів досудового розслідування; слідчі органів прокуратури, поліції, безпеки, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, органів Державної кримінально-виконавчої служби України та органів Державного бюро розслідувань; детективи підрозділів детективів та внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України (далі - Національне бюро), уповноважені здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень. Оскільки судом вже встановлено, що кредитні кошти в сумі 25 000,00 гривень [PERSON] не отримував, а банк надав їх невідомій особі, тому в цій частині [PERSON] не являється потерпілим від шахрайських дій невідомої особи, як цього стверджував представник відповідача. Отже, після звернення до відповідного компетентного органу із заявою про вчинення злочину заявник не має жодного впливу на зміст даних, які вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Крім того, як сам відповідач зазначав, існування кримінального провадження не є доказом винуватості певної особи до винесення уповноваженим судом обвинувального вироку, однак звернення позивача до Національної поліції України із заявою про вчинення злочину демонструє алгоритм дій [PERSON] після виявлення ним незаконних дій інших осіб із його банківським рахунком та є доказом того, що всі спірні дії [PERSON] не санкціонував. Відносно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Позивач у позовній заяві заявив про понесені ним страждання, які пов`язує з незаконними діями відповідача в частині протиправного списання коштів в сумі 2 684,86 грн., незаконним оформленням кредитного договору №DNH0CTCT0082419 та незаконними вимогами відповідача, які пов`язані з вимогою сплатити кошти за вказаним кредитним договором. Згідно з п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Із поданих до суду позивачем доказів не вбачається, що останній зазнав втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ незаконними діями або бездіяльністю відповідача, а тому в задоволенні позовної вимоги в частині стягнення 1 500,00 грн. як відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд відмічає наступне. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката [PERSON], які підлягають розподілу між сторонами, від відповідача до суду не надходило. Відповідач у письмових поясненнях від 06.03.2020 року, які подані до суду 10.03.2020 року та під час судового розгляду клопотання про стягнення з позивача витрат, пов`язаних з розглядом справи, не заявляв. Поряд з цим, позивачем подано до суду з позовною заявою договір про надання правової допомоги (а.с.41), розрахунок вартості адвокатських послуг (а.с.42) та довідку про сплату гонорару (а.с.43). Згідно даних документів позивач поніс витрати в сумі 2 500,00 гривень за отриману від адвоката Поповича О.О. правничу допомогу у даній цивільній справі. Колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд встановив, що витрати в сумі 2 500,00 гривень є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, починаючи з 2019 року, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про обґрунтованість такої вимоги позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Оскільки суд визнав обґрунтованими та вважає такими, що підлягають задоволенню три позовні вимоги позивача, який звільнений від сплати судового збору, тому з АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути на користь держави судовий збір за вказані три вимоги з наступним розрахунком: дві позовні вимоги немайнового характеру загальною вартістю 1 536,80 грн. та одна позовна вимога майнового характеру вартістю 768,40 грн. Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Згідно п. 1 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6. Суд вважає, що для належного захисту прав позивача та реального їх відновлення слід встановити наступний порядок та строки виконання даного рішення в частині повернення 2 684,86 грн. [PERSON] : кошти в сумі 2 684,86 гривень акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» повинно зарахувати на будь-який діючий не кредитний (активний/не заблокований) рахунок [PERSON] , який обслуговується акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» упродовж тридцяти робочих днів з дня набрання рішенням по справі законної сили.

Outcome: partial