Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, який в процесі розгляду справи було уточнено. В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне. У березні 2010 року позивач був звільнений в запас за вислугою років з ОВС України, остання посада під час проходження служби - заступник начальника Департаменту карного розшуку МВС України. Після звільнення в запас 30.06.2010 року був прийнятий на роботу в ПАТ «Альфа-Банк» на посаду начальника управління економічної безпеки банку. В листопаді 2010 року був викликаний на допит до Генеральної прокуратури України в якості свідка. Предметом допиту була робота слідчо-оперативної групи та особисто позивача по справі щодо отруєння кандидата в Президенти України [PERSON] Під час допиту слідчий Генеральної прокуратури України [PERSON] намагався отримати інформацію, яка становила таємницю досудового слідства та стосувалась методів та засобів оперативно-розшукової діяльності при супроводі кримінальної справи. Позивач в категоричній формі відмовився надавати показання з цього приводу, оскільки у січні 2008 року його було включено до складу слідчо-оперативної групи та було попереджено про нерозголошення даних досудового слідства та засобів і методів оперативно-розшукової діяльності. На початку грудня 2010 року позивача було викликано на допит до Генеральної прокуратури України, який проводив той самий слідчий та знову намагався отримати інформацію щодо проведення оперативно-розшукової діяльності по вищезазначеній справі, однак, позивач надавати показання відмовився, оскільки це було напряму заборонено ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність», на що слідчий погрожував позивачу притягненням до кримінальної відповідальності. Наприкінці 2010 року слідчим Генеральної прокуратури України [PERSON] було проведено очну ставку між позивачем та [PERSON] (на той час колишнім Міністиром внутрішніх справ України та лідером опозиційної партії «Народна Самооборона»), при цьому намагався обманним шляхом отримати покази від позивача на [PERSON] Через два дні після проведення очної ставки [PERSON] було заарештовано. 29.12.2010 року слідчим Генеральної прокуратури України Войченком С.В. стосовно позивача було порушено кримінальну справу №49-3079 за ч.3 ст. 364 КК України. Того ж дня вищевказана кримінальна справа була об'єднана в одне провадження з кримінальною справою, яка була порушена по обвинуваченню інших осіб - [PERSON] та [PERSON] Об'єднаній кримінальній справі було присвоєно №49-3028. Після виходу на роботу (у перших числах січня 2011 року) позивач доповів своєму керівництву про наявність підстав, які унеможливлюють його роботу на займаній посаді в ПАТ «Альфа-Банк» та в установі банку взагалі, оскільки, згідно службового статусу, він мав доступ до банківської таємниці, керівництвом банку було прийнято рішення про звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням. Позивачу було відомо, що відносно нього проводились оперативно-розшукові заходи (негласне зняття інформації з каналів зв'язку, зовнішнє спостереження), а тому належне виконання посадових обов'язків ним як начальником управління економічної безпеки банку могло призвести до витоку інформації, яка становить охоронювану законом таємницю. Крім того, у зв'язку з притягненням позивача до кримінальної відповідальності, він не мав змоги працевлаштуватись на посади, які б відповідали його кваліфікації, його здібностям. Крім того, в будь-який момент його могли взяти під варту. Також, до позивача було застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з місця реєстрації, що унеможливлювало його виїзд за межі м. Києва. 22.01.2011 року у кримінальній справі №49-3028 позивачу пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України. В період з 29.12.2010 року по 25.01.2012 року досудове слідство, ознайомлення з матеріалами справи, призначення та підготовка справи до судового розгляду, судове слідство у справі стосовно позивача здійснювалось в межах вищезазначеної об'єднаної кримінальної справи. 16.03.2011 року позивач був прийнятий на роботу до ТОВ «Новий друк» на посаду заступника начальника відділу охорони, на мінімальну заробітну плату. В період з 29.12.2010 року по 25.01.2012 року тривало досудове слідство, ознайомлення з матеріалами справи, призначення та підготовка справи до судового розгляду, судове слідство у справі №49-3028. В рамках розгляду кримінальної справи в Печерському районному суді м. Києва відбулось більше 80 судових засідань, при цьому позивач вимушений був брати відгули на роботі для явки до суду. 25.01.2012 року епізод обвинувачення позивача у співучасті з [PERSON] та [PERSON] за фактом зловживання службовим становищем, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України, було виділено в окреме провадження, в рамках якого 19.07.2012 року було прийнято рішення про зміну обвинувачення в суді, а саме, дії позивача та інших підсудних було перекваліфіковано на ч.1 ст. 367 КК України (службова недбалість). 17.08.2012 року вироком Печерського районного суду м. Києва, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року, позивача засуджено за ч.1 ст. 367 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн., з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків на установах, підприємствах, організаціях всіх форм власності строком на три роки. У зв'язку з вироком суду, 31.12.2012 року позивач змушений був звільнитись із займаної посади в ТОВ «Новий друк». 10.04.2013 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Печерського районного суду м. Києва від 17.08.2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року змінено в частині призначеного засудженому [PERSON] покарання та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2550 грн., з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків на установах, підприємствах, організаціях всіх форм власності строком на два роки. В січні 2013 року позивача було викликано до ВКВІ Деснянського району м. Києва для постановки на облік як засудженого. Це негативно вплинуло на психологічний стан позивача, який протягом 17 років пропрацював у Деснянському районі м. Києва на різних посадах в ОВС, з них більше п'яти років начальником РУВС, а на той час опинився «з протилежного боку». 22.05.2013 року постановою Печерського районного суду м. Києва задоволено заяву [PERSON] про зняття з належного йому майна арешту, накладеного постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Войченка С.В. від 24.01.2011 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2014 року за заявою засудженого [PERSON] вирок Печерського районного суду м. Києва у справі № 1-75/12 від 17.08.2012 року скасовано за нововиявленими обставинами, справу спрямовано на новий судовий розгляд. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 25.08.2014 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON], [PERSON], кожного у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, в якій реабілітовано [PERSON] за ч.1 ст. 367 КК України закрито у зв'язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення, а також скасовано міру запобіжного заходу стосовно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання. Згідно листа заступника Міністра юстиції України від 19.09.2014 року №Т-164511/ІІ за заявою [PERSON], відомості стосовно останнього вилучено з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні правопорушення. Таким чином, незаконне переслідування позивача тривало з 29.12.2010 року по 25.07.2014 року, тобто протягом 43 місяців. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного застосування запобіжного заходу, позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду. Оскільки кримінальну справу стосовно [PERSON] було закрито, у зв'язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення, у позивача виникло право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного застосування запобіжного заходу, а тому він звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 69-75), позивач просить: - відшкодувати за рахунок Державного бюджету України заробіток, не отриманий, у зв'язку з незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 1011031 грн. 19 коп.; - відшкодувати за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду в розмірі 1066436 грн. 55 коп.; - зобов'язати Державну казначейську службу України списати в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти в сумі 2077467 грн. 74 коп. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] підтримала позовні вимоги, відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи - Генеральної прокуратури України в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні, мотивуючи наступним. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо. Позивачем моральну шкоду розраховано із середньої заробітної плати, отриманої ним за останнім місцем роботи перед притягненням до кримінальної відповідальності - 24800 грн. 84 коп., за кожний місяць перебування під слідством і судом. Проте, відповідно до ч.3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Позивачем не надано доказів в підтвердження необхідності відшкодування моральної шкоди саме в розмірі, зазначеному в позовній заяві. Крім того, представник третьої особи вважає вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди необґрунтованими та безпідставними, оскільки протягом перебування позивача під слідством з 29.12.2010 року по 25.07.2014 року, він звільнявся з місць роботи за власним бажанням або угодою сторін, а не у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи. На адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву, які вмотивовані наступним. Згідно чинного законодавства, відповідач має право подавати докази, давати усні та письмові пояснення, наводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань та доводів інших учасників процесу, а також визнати позов повністю або частково. Казначейство, яке залучено до справи в якості відповідача, не в змозі використати вищезазначені права, оскільки, згідно зі своїми функціональними обов'язками, не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням «Про Державну казначейську службу України», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, згідно до вимог якого, не несе відповідальності за дії органів державної влади. Також відповідач через представника зазначає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить. Крім того, позивачем не надано доказів в підтвердження наявності причинно-наслідкового зв'язку між порушенням кримінальної справи та звільненням позивача з роботи, а також неможливістю влаштуватись на роботу. Враховуючи вищевикладене Державна казначейська служба України через представника просить відмовити в задоволенні позовних вимог. За даних обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та надіслав на адресу суду письмові заперечення проти позову. Заслухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Згідно Витягу з наказу №473 о/с від 26.03.2010 року, було звільнено у відставку (за віком) полковника міліції [PERSON], заступника начальника Департаменту карного розшуку, нагородивши відзнакою МВС «Лицар Закону». Вислуга на 26.03.2010 року в календарному обчисленні складає 31 рік 05 місяців 18 днів, у пільговому - 37 років 11 місяців 09 днів (а.с. 60). За роки служби в ОВС позивач був нагороджений: - нагрудним знаком «За відмінну службу в МВС»; - медаллю «За бездоганну службу ІІІ ступеня»; - медаллю «За відмінну службу по охороні громадського порядку»; - нагрудним знаком «Відмінник навчання»; - нагрудним знаком «За відзнаку в службі ІІ ступеня»; - відзнакою МВС «За відзнаку в службі І ступеня»; - медаллю «За сумлінну службу ІІ ступеня»; - відзнакою МВС «Почесний знак МВС України»; - медаллю «За сумлінну службу І ступеня»; - відзнакою МВС «Закон і честь»; - відзнакою МВС «За безпеку народу І ступеня»; - цінним подарунком - вогнепальною зброєю «Форт-12-03»; - цінним подарунком - кортиком «Козацька слава»; - відзнакою МВС «Хрест Слави»; - відзнакою МВС «За заслуги в карному розшуку»; - відзнакою МВС «Лицар Закону» (а.с. 97-99). Після звільнення з ОВС позивач 30.06.2010 року був прийнятий на посаду начальника Управління економічної безпеки Департаменту безпеки ПАТ «Альфа-Банк». 24.11.2010 року був переведений на посаду начальника Управління регіональної безпеки та роздрібного бізнесу Департаменту економічної безпеки ПАТ «Альфа-Банк». 18.01.2011 року був звільнений з вищевказаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 11). Згідно матеріалів позовної заяви, 29.12.2010 року слідчим Генеральної прокуратури України Войченком С.В. стосовно позивача було порушено кримінальну справу №49-3079 за ч.3 ст. 364 КК України. Того ж дня вищевказана кримінальна справа була об'єднана в одне провадження з кримінальною справою, яка була порушена по обвинуваченню інших осіб - [PERSON] та [PERSON] Об'єднаній кримінальній справі було присвоєно №49-3028. В період з 29.12.2010 року по 25.01.2012 року тривало досудове слідство, ознайомлення з матеріалами справи, призначення та підготовка справи до судового розгляду, судове слідство у справі. 25.01.2012 року епізод обвинувачення позивача у співучасті з [PERSON] та [PERSON] за фактом зловживання службовим становищем, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України, було виділено в окреме провадження, в рамках якого 19.07.2012 року було прийнято рішення про зміну обвинувачення в суді, а саме, дії позивача та інших підсудних перекваліфіковано на ч.1 ст. 367 КК України (службова недбалість). 17.08.2012 року вироком Печерського районного суду м. Києва, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року, позивача засуджено за ч.1 ст. 367 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн., з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків на установах, підприємствах, організаціях всіх форм власності строком на три роки. 10.04.2013 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Печерського районного суду м. Києва від 17.08.2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року змінено в частині призначеного засудженому [PERSON] покарання та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2550 грн., з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків на установах, підприємствах, організаціях всіх форм власності строком на два роки. 22.05.2013 року постановою Печерського районного суду м. Києва задоволено заяву [PERSON] про зняття з належного йому майна арешту, накладеного постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Войченка С.В. від 24.01.2011 року (а.с. 15-16). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2014 року за заявою засудженого [PERSON] вирок Печерського районного суду м. Києва у справі № 1-75/12 від 17.08.2012 року скасовано за нововиявленими обставинами, справу спрямовано на новий судовий розгляд. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 25.08.2014 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON], [PERSON], кожного у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, в якій реабілітовано [PERSON], закрито у зв'язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення, а також скасовано міру запобіжного заходу стосовно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання (а.с. 14). Згідно копій аркушів трудової книжки та довідки про доходи від 18.12.2014 року вбачається, що [PERSON] дійсно працював в ПАТ «Альфа-Банк» на посаді начальника Управління з 30.06.2010 року по 18.01.2011 року (а.с. 11-12, 17). Відповідно до копій аркушів трудової книжки та довідки про доходи від 29.01.2013 року, [PERSON] дійсно працював в ТОВ «Новий друк» на посаді заступника начальника служби охорони з 16.03.2011 року по 31.12.2012 року (а.с. 13, 18). Відповідно до висновку експертного психологічного дослідження спеціаліста №06/17, складеного 24.01.2017 року, вбачається, що внаслідок незаконного кримінального переслідування протягом 43 місяців поза волевиявленням позивача на його шляху життєвої самореалізації утворились умови, що визначають особливості соціально-психологічного контексту його життєвих обставин як такі, що психологічно травмують, викликаючи та підтримуючи психологічно руйнівні, складні переживання (тобто спричиняють позивачу моральну шкоду). Можливий розмір грошової компенсації, яка підлягає відшкодуванню [PERSON] за завдані йому страждання (моральну шкоду), яких він зазнав внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу та незаконного засудження може становити 720 мінімальних заробітних плат (а.с. 108-127). Проаналізувавши вищезазначені обставини в їх сукупності, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] за наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Конституція України в ст. 55 проголошує право людини на судовий захист прав та свобод. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно приписів ст. 56 Основного Закону, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Частиною 8 ст. 1176 ЦК України визначено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 2 ст. 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно п.п. 1, 5 ст. 3 Закону, у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) , зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій та моральна шкода. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу,що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 13 Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України N 6/5/3/41 від 04.03.96 року, зазначено, що згідно з ч. 1 ст.4 Закону, розмір сум, які передбачені п.1 ст.3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З матеріалів справи вбачається, а також цей факт не оспорюється учасниками процесу, що досудове та судове слідство стосовно позивача тривало 43 місяці. Позивача було засуджено за ч.1 ст. 367 КК України вироком Печерського районного суду м. Києва від 17.08.2012 року та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн., а тому позивач вимушений був докладати зусиль для підтвердження та доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, звертатись до вищих судових інстанцій з метою оскарження даного вироку. Статтею 62 Конституції України проголошено принцип презумпції невинуватості, відповідно до вимог якого, ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Здійснюючи розрахунок матеріальної шкоди, позивач виходив з середньомісячної заробітної плати, яку він отримував на посаді, яку займав перед початком незаконного кримінального переслідування. Суд вважає, даний розрахунок обґрунтованим та погоджується з тим, що на той час позивач не міг обіймати посаду начальника Управління економічної безпеки банку в ПАТ «Альфа-Банк», яка відповідає його професійним якостям, навичкам та вподобанням, оскільки стосовно нього здійснювались оперативно-розшукові дії в рамках кримінальної справи, а тому дана обставина була несумісною з роботою, яка безпосередньо пов'язана з охоронюваною законом банківською таємницею. Відповідно до приписів Основного Закону, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Крім того, кримінальна справа стосовно позивача набула на той час значного розголосу в засобах масової інформації, оскільки одним з обвинувачених по вищевказаній справі був [PERSON] (на той час колишній Міністр внутрішніх справ України та лідер опозиційної партії «Народна Самооборона»), а також обставини справи стосувались отруєння [PERSON] (на той час кандидата в Президенти України), що також мало негативний вплив на репутацію позивача, який протягом багатьох років віддано служив державі в органах внутрішніх справ, здійснюючи функції по боротьбі зі злочинністю. Також з наданого представником позивача суду висновку експертного психологічного дослідження спеціаліста вбачається, що внаслідок незаконного кримінального переслідування протягом 43 місяців поза волевиявленням позивача на його шляху життєвої самореалізації утворились умови, що визначають особливості соціально-психологічного контексту його життєвих обставин як такі, що психологічно травмують, викликаючи та підтримуючи психологічно руйнівні, складні переживання (тобто спричиняють позивачу моральну шкоду). Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши викладені обставини крізь призму вищезазначених правових норм, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі ст.ст. 1167, 1176 ЦК України, положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

Outcome: approved