Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що відповідачка 21.10.2017 року звернулась із заявою до органів Національної поліції в якій повідомила, що [PERSON] нібито скоїв злочин, а саме 21 жовтня 2017 року о 05 год. 45 хв. проник в приміщення її будинку, де погрожуючи фізичною розправою став вимагати в неї повернення боргу в сумі 5000 грн., які нібито заборгував її чоловік [PERSON] своїй колишній дружині (з якою на даний час позивач перебуває у шлюбі) на утримання його малолітньої дочки. Позивач зазначає, що поширені відповідачем відомості у заяві не відповідають дійсності та принижують його честь і гідність, оскільки відповідачка принизила його перед іншими людьми та він повинен був постійно виправдовуватися, що злочину не скоював. Так, до його дружини підходив двоюрідний брат [PERSON] [PERSON], який розпитував про те чи дійсно позивач проникав в будинок відповідача та вимагав гроші. Також зазначає, що неправомірними діями відповідачки йому завдана моральна шкода, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, порушенням душевної рівноваги у звязку з тим, що був принижений перед працівниками поліції, примушений був виправдовуватись перед ними, змушений був через нервовий стрес викликати швидку допомогу. Просить визнати, що поширені [PERSON] відомості про те, що він вчинив злочин не відповідають дійсності та стягнути з відповідача 6000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви та просив її задовольнити у повному обсязі. У відповіді на відзив підтвердив обставини, викладені в позовній заяві (а.с.58-59). Відповідач в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні з посиланням на відзив на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи, згідно якого на підставі конституційного права передбаченого ст.55 Конституції України звернулась до Бобринецького відділення поліції з наміром захистити свої права, свободи і законні інтереси від протиправних посягань [PERSON], який 21.10.2017 року о 05 год. 45 хв. перебував в її будинку і погрожував їй фізичною розправою та вимагав повернення боргу. Вважає, що звернення до правоохоронного органу із заявою щодо неправомірних дій [PERSON] не являється поширенням недостовірної інформації стосовно нього, тому не порушувала немайнові права [PERSON] (а.с.43-46). Додатково пояснила, що ознайомилась з відповіддю на відзив та не бажає подавати заперечення у письмовій формі, просить врахувати її пояснення та відзив на позов, які надала раніше. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи у їх сукупності, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. З речового доказу висновку №1842 ЄО №2387 встановлено, що 21.10.2017 року відповідачка [PERSON] звернулась до Бобринецького відділення поліції Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області із заявою про вчинення злочину, а саме, що 21.10.2017 року близько 5 год. 45 хв. невідомий їй чоловік прийшов до її будинку, погрожував фізичної розправою та вимагав повернення боргу її чоловіком в сумі 5000 грн. В цих діях підозрює [PERSON], котрий на даний час проживає з колишньою дружиною її чоловіка, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення або таке, що готується. При цьому, [PERSON] була попереджена про кримінальну відповідальність згідно зі статтею 383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину. За результатами перевірки вказаної заяви відповідачки старшим інспектором Бобринецького ВП ГУНП в Кіровоградській області [PERSON] 21.10.2017 року був складений висновок по результатах перевірки отриманої інформації, у якому зазначено, що встановити дійсні факти викладені в заяві [PERSON] не виявилось можливим, оскільки свідки даної події відсутні та з метою запобігання правопорушень з [PERSON] проведено профілактичну бесіду (а.с.8). Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі постанова Пленуму ВСУ №1) юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пункт 18 постанови Пленуму ВСУ №1 закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Такий висновок міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року №8-рп/2003. У п.16 постанови Пленуму ВСУ №1 розяснено, що відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено, що наміром [PERSON] було поширення недостовірної інформації про [PERSON] чи опорочення його честі, гідності та ділової репутації. Оспорювана позивачем інформація, яку відповідач повідомила під час її звернення до правоохоронного органу, який наділений законом повноваженнями перевірити цю інформацію на достовірність, не підлягає доведенню на достовірність у порядку цивільного судочинства на підставі ст.277 ЦК України. Крім того, вироку суду з приводу вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ст.383 КК України, як завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, не було. Також відповідачу ніколи не оголошувалась підозра з цього приводу. Тому посилання позивача на те, що відповідачем було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення не є обґрунтованою підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки повідомляти правоохоронні органи про кримінальні правопорушення є обов'язком громадянина України. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що йому було завдано моральну шкоду. Відповідно до ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а тому вирішуючи позов в частині вимог, щодо відшкодування моральної шкоди та встановивши відсутність порушення прав позивача, суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні факт спричинення моральної шкоди встановлено не було. Позивачем не доведено, що в зв'язку з обставинами на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, відбулись зміни в його житті, що виразились у вигляді переживань, погіршення її психологічного стану, втратою можливості вести звичайний для нього спосіб життя. Пленумом Верховного Суду України в п. 3 постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~звернуто увагу на те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Виходячи з вказаної норм та висновку суду про недоведеність перед судом факту поширення відомостей про позивача, які принижують його честь, гідність та ділову репутацію, суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди, також не підлягає задоволенню. В той же час суд не бере до уваги карту виїзду швидкої медичної допомоги №2491А від 21.10.2017 року (а.с.25) надану позивачем в обгрунтування погіршення стану його здоровя, оскільки судом на підставі наданих позивачем доказів не встановлено наявність причинно-наслідкового звязку між зверненням відповідача із заявою до правоохоронного органу та погіршенням стану здоровя [PERSON] На основі повно та всебічно зясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed