Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] , третя служба, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] . В той же час у даній квартирі зареєстрована його колишня невістка - [PERSON] і її малолітній син - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] і її малолітній син - [PERSON] в квартирі не проживають з травня 2017 року. Також позивач зазначає, що 23.09.2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області на підставі рішення по справі № 127/11270/16 було розірвано шлюб між відповідачем [PERSON] та сином позивача [PERSON] . Разом з цим син позивача [PERSON] 18.10.2018 року добровільно знявся з реєстрації за квартирою під номером [ADDRESS] . [PERSON] вже звертався у жовтні 2018 року до суду із позовом до [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Постановою Вінницького апеляційного суду по справі № 127/27538/18 від 17.04.2019 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, так як відсутнє не проживання кожного з батьків малолітнього без поважних причин понад один рік у квартирі позивача, а також відсутні належні докази, не проживання обох відповідачів у квартирі позивача більше року. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив визнати [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке складається із квартири під номером [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] згідно заяви просив справу слухати у його відсутність, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлялися в порядку визначеному чинним законодавством, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не надали. Представник Органу опіки та піклування Вінницької міської ради Бойко М.П. надала суду заяву про розгляд справи без її участі, надала суду висновок про недоцільність визнання дитини [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] . Згідно довідки МКП УК «Київська» від 04.12.2020 року № 2998 у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] - невістка позивача, [PERSON] , 2010 року народження - онук позивача. Відповідно до акту № 292-У від 30.07.2020 року складений комісією у складі майстра МКП УК «Київська» [PERSON], майстра МКП УК «Київська» [PERSON] [PERSON] вбачається, що за виходом на місце даного числа за адресою: [ADDRESS] було встановлено, що за вищевказаною адресою зареєстровані [PERSON] - невістка, [PERSON] - онук, [PERSON] - власник, не зареєстрований. Також було встановлено, що на момент обстеження за вищевказаною адресою тимчасово відсутні наступні особи, які зареєстровані за даною адресою: [PERSON] , [PERSON] з травня 2017 року не проживають. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачам в користуванні квартирою, а також, те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації їх постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про задоволення позову. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушують права відповідачів на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідачі не є власниками житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідачів в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі ст. 391, 405 ЦК України, ст. 163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у їх права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання в право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідачі тривалий час у спірній квартирі не проживали, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачами не надано доказів, що вони проживають в квартирі, користуються нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному помешканні. При цьому, їх тривала відсутність свідчить про те, що вони мають інше місце проживання. При цьому суд не вбачає порушення права дитини [PERSON] , [INFO] , на житло, адже дитина, вибувши з матір`ю зі спірної квартири, набули право користування іншим житлом, яке і є їх місцем проживання. З огляду на вказане, суд не вбачає за можливе брати до уваги висновок Органу опіки та піклування Вінницької міської ради. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 3 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з частиною 2 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідачі не проживають в спірній квартирі тривалий час, чинення їм перешкод в користуванні квартирою не встановлено, втрата право на користування жилим приміщенням, не свідчить про втрату ними житла взагалі, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved