Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] - про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності на частину автомобіля, зобов'язання повернути автомобіль. Позивач при зверненні до суду мотивував свої вимоги тим, під час перебування ним у шлюбі з [PERSON] був придбаний автомобіль Ноndа Сiviс 4D, номер кузову [NUMBER], 2008 року випуску. Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 14 грудня 2011 року за позивачем в порядку розподілу майна подружжя було визнано право власності на 1/2 частину даного автомобіля, яке набрало законної сили 24 грудня 2011 року. 24 грудня 2011 року відповідачка [PERSON] продала належний їм на праві спільної часткової власності автомобіль відповідачу [PERSON] без згоди позивача, як співвласника. Відповідно до звіту про оцінку вартості автомобіля вартість автомобіля Ноndа Сiviс 4D, номер кузову [NUMBER], 2008 року випуску, становить 149 300 грн., а тому позивач вважав, що відповідач [PERSON] повинна сплатити йому компенсацію за 1/2 належну йому частину автомобіля у розмірі 74 650 грн. При цьому, позивач зазначав, що відповідно до ст. 362 ЦК України він, як співвласник, мав переважне право перед іншими особами на купівлю частки власності відповідачки [PERSON] в цьому автомобілі за ціною, узгодженою відповідачами, а тому просив перевести на нього права та обов'язки покупця цього автомобіля. Крім того позивач зазнав, що відповідач [PERSON] завдала йому моральної шкоди внаслідок того, що позбавила його права власності на автомобіль, ця обставина змусила його докласти додаткових зусиль для організації життя, він знаходиться у постійному нервовому напруженні, так як змушений користуватися громадським транспортом і винаймати таксі, що спричиняє додаткові витрати; зазнав сильних душевних хвилювань через відчуття несправедливості, що відповідач [PERSON] не виконала рішення суду про поділ майна. В зв'язку із зазначеним позивач з урахуванням уточнень просив суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Honda Civic 4D, укладений між відповідачами, в частині продажу 1/2 частини цього автомобіля, в частині покупця, перевести на нього права та обов'язки покупця 1/2 частини автомобіля, визнати за ним право власності на 1/2 частини автомобіля, зобов'язати відповідача [PERSON] повернути йому автомобіль та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 37 324, 80 грн. отриманих за продаж 1/2 частини автомобіля, та стягнути на його користь - моральну шкоду у розмірі 25 000 грн. Враховуючи вимоги п.3. ч.1 ст. 388 ЦК України, оспорювання ним права відповідачки розпоряджатися спірним автомобілем без його згоди, відплатність оспорюваного ним договору купівлі-продажу, просив витребувати даний автомобіль у відповідача [PERSON] та передати його йому, стягнути з відповідачки [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 37 324, 80 грн., дозволивши йому зняти зазначені кошти з депозитного рахунку суду, які позивач вніс при зверненні до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, свого представника до суду не направив, заздалегідь надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність в якій також зазначив що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про задоволення позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, свого представника до суду не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, а також пояснення по справі відповідно до яких вважає позовні вимоги щодо себе безпідставними. Посилався на те, що договір купівлі-продажу автомобіля був укладений, а державна реєстрація транспортного засобу проведена з дотриманням вимог законодавства України. Вважає себе добросовісним набувачем, оскільки на момент відчуження спірного автомобіля Honda Civic 4D, зареєстрованим власником останнього була відповідач [PERSON], інформація про третіх осіб, в т.ч. про позивача, в органах ДАЇ була відсутня. Крім цього, законодавством не передбачено вимагання набувачем документальних доказів наявності чи відсутності згоди інших співвласників тощо. Тому він не знав і не міг знати про наявність співвласника, отже набув право власності на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, що передбачено ст.328 ЦК України. Окрім цього зазначає, що позивач не є власником всього автомобіля, а лише 1/2 частки згідно з рішенням суду, яке вступило в силу після продажу автомобіля. Крім цього, придбаний ним автомобіль Ноndа Сiviс 4D, номер кузову [NUMBER], 2008 року випуску, був пошкоджений і потребував значних матеріальних затрат на його відновлення і можливості використовувати його за цільовим призначенням і що саме після відновлення ним автомобіля останній став дуже потрібний позивачу і він заявляє на нього свої права саме зараз. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з'явився, свого представника до суду не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі з 03 жовтня 1998 року. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2009 року шлюб [PERSON] та [PERSON] було розірвано (т.1 а.с. 77). 25 листопада 2010 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу (т.1 а.с.34). Під час перебування в шлюбі відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2008 року, укладеного з СП ЗАТ «Дніпро Мотор Інвест», придбала у власність автомобіль Honda Civic 4D, номер кузову [NUMBER] (том 1 а.с. а.с. 35-36). За даними технічного паспорта [NUMBER] автомобіль Honda Civic 4D, номер кузову [NUMBER] (2008 року випуску) в органах ДАЇ був зареєстрований на відповідача [PERSON] Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 14 грудня 2011 року було проведено поділ майна подружжя, яким за сторонами визнано право власності по 1/2 частині спірного автомобіля та квартири [ADDRESS] (том 1 а.с. а.с. 102-107), яке набирало законної сили 24 лютого 2012 року відповідно до ч.1 ст.223 і ст.319 ЦПК України у зв'язку з поданням апеляційної скарги і розглядом справи апеляційним судом (Ухвала Апеляційного суду м.Києва у справі №22ц-2690/3327/2012, якою було залишене без змін рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 14 грудня 2011 року). Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Згідно зі ст.ст.60, 63 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.2 ст.68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст.9 ЦК України передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Згідно з частинами 1 і 3 ст.65 СК України, ст.369 ЦК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього кодексу. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до вимог статей 208, 210 ЦК України та Закону України «Про дорожній рух» правочин щодо купівлі-продажу автомобіля повинен вчинятись в письмовій формі та підлягає державній реєстрації. Пунктами 2, 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документа, що підтверджують право власності. Згідно з вимогами ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Право спільної сумісної власності [PERSON] на спірний автомобіль виникло у зв'язку з його придбанням подружжям 25 жовтня 2008 року. Право спільної часткової власності [PERSON] на спірний автомобіль, що виникло 24 лютого 2011 року на підставі рішення суду про поділ майна подружжя, позивачем не було зареєстровано у встановленому законодавством порядку, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується позивачем. З цього виплаває, що позивач не набув права власності на 1/2 частину спірного автомобіля як того вимагає ч.4 ст.334 ЦК України. Відповідно до п. 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України ввід 07.09.1998 року № 1388 перед відчуженням, передачею транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАЇ. Інструкцією про проведення огляду транспортних засобів та їх реєстраційних документів під час реєстрації, перереєстрації і зняття з обліку, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10.11.2005 року № 987 передбачено, що під час реєстрації, перереєстрації та зняття з обліку в РЕП ДАЇ автомобіля експертами здійснюється його огляд та огляд реєстраційних документів. При укладенні оспорюваного договору автомобіль Honda Civic 4D (номер кузову [NUMBER] 2008 року випуску) у встановленому порядку був знятий з реєстрації у органах ДАІ, відповідно оглядався у встановленому законом порядку та був зареєстрований на відповідача [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.109). Як вбачається із довідки-рахунку серії ДПІ № 150994 від 24.12.2011 року, виданої на ім'я відповідача [PERSON], йому продано і видано автомобіль Honda Civic 4D, номер кузову [NUMBER] 2008 року випуску, свідоцтво про реєстрацію (техпаспорт) [NUMBER] (том 1 а.с. 84). Продаж автомобіля було здійснено згідно вартості, визначеної у встановленому законодавством порядку і зазначеної у Висновку (Акту) з експертної оцінки, складеного 13 грудня 2011 року, а саме в розмір 74 649гр. 60 коп. (том 1 а.с. 85). Відповідно до ст.2 та частин 2 і 3 ст.15 Закону України «Про товарні біржі» від 10 грудня 1991 року N 1956-XII товарна біржа здійснює свою діяльність за принципами: рівноправності учасників біржових торгів; застосування вільних (ринкових) цін; публічного проведення біржових торгів; при цьому угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Право власності набувається з підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] 24 грудня 2011 року продала автомобіль належний їй та позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, письмова згода позивача на продаж спірного автомобіля не надавалася. Разом з тим, у своїх позовних вимогах позивач ставить питання про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним в частині продажу 1/2 частки цього автомобіля в частині покупця, посилаючись на порушення відповідачем [PERSON] його права спільної часткової власності. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадів, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом враховано вимоги п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», яким роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України (ч.1 і ч.2 ст.8 ЦПК України). Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.1, ст. 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору з підстав, викладених позивачем, задоволенню не підлягають. Також, не підлягають задоволенню вимоги про переведення на позивача прав та обов'язків покупця 1/2 частки автомобіля за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] і [PERSON] та визнання за позивачем права власності на автомобіль з наступних підстав. Так, ч.1 ст.362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець (ч.4 ст.362 ЦК України). Судом встановлено, що на момент продажу спірний автомобіль належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 14 березня 2013 року [PERSON] було повернуто кошти в сумі 37 324, 80 грн., внесені ним на депозит суду (т.1 а.с. 194) за поданою ним заявою (т.1 а.с. 191). Інші докази внесення коштів на депозитний рахунок суду у матеріали справи не містять. Відповідно до п.8 та п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з ч.5 ст.12 ЦК України та п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі і те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу автомобіля був укладений з відповідачем [PERSON], зокрема, у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 року та законом. Зазначений автомобіль знімався з обліку в органах ДАІ та здійснювалася реєстрація, і будь-яка інформація щодо прав третіх осіб, в тому числі позивача, на момент продажу була відсутня. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України. У статті 216 ЦК України визначені особливі правові наслідки недійсності правочину, зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, можливість витребування майна від добросовісного набувача залежить від умов, за яких річ вибула з володіння власника чи особи, якій він передав майно за договором, та оплатності (безоплатності) придбання. Згідно зі ст.388 ЦК України недобросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція а витребування майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту виключно шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 Кодексу, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Натомість, згідно з даними довідки УДАІ ГУМВС України в м.Києві від 19 жовтня 2013 року станом на 16 жовтня 2013 року Honda Civic 4D, номер кузову [NUMBER] (2008 року випуску), зареєстрований за [PERSON] (т.2 а.с. 30). Виходячи з викладеного та беручи до уваги оплатність оспорюваного договору, суд вважає позовні вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Ноndа Сiviс 4D, номер кузову [NUMBER], 2008 року випуску, укладеного 24 грудня 2011 року між відповідачами, в частині продажу 1/2 частки цього автомобіля; визнання частково недійсним, в частині покупця, договору купівлі-продажу автомобіля в частині продажу 1/2 частки цього автомобіля та переведення на [PERSON] прав та обов'язків покупця 1/2 частки цього автомобіля за цим договором; визнання за ним права власності на 1/2 частину автомобіля; стягнення з відповідачки [PERSON] в порядку двосторонньої реституції на користь [PERSON] 37 324 грн. 80 коп., отриманих нею за продаж 1/2 частки автомобіля та дозволити відповідачу [PERSON] зняти з депозитного рахунку суду таку ж суму, внесену позивачем [PERSON]; зобов'язання відповідача [PERSON] повернути йому автомобіль Ноndа Сiviс 4D з підстав викладених у позовній заяві, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Підстави відшкодування моральної шкоди врегульовано нормами ст.ст.23, 1167 ЦК України. Виходячи з того, що суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, відсутні підстави і для задоволення його вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed