Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Медик» (далі - ОСББ «Медик») про поділ майна подружжя та визнання за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частини вищевказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута з Відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Протокольною ухвалою суду від 05.08.2016 р. до спільного розгляду прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСББ «Медик», в якому [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] та припинити право власності [PERSON] на спірну квартиру. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що спірна квартира набута сторонами в період шлюбу. Однак [PERSON] в спірній квартирі зареєстрованим ніколи не був, проживає в іншій квартирі, що належить йому на праві власності, та в якій він зареєстрований. Після розірвання шлюбу [PERSON] питання про розподіл квартири не ставив, спірною квартирою не цікавився, участі в її утриманні не приймав. Основний позов подано після спливу строку позовної давності, в зв'язку з чим [PERSON] вважає, що [PERSON] втратив право на свою частку квартири, що є підставою для визнання за нею права власності на квартиру. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] доводи основної позовної заяви підтримали в повному обсязі, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечили, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Подали письмові заперечення проти зустрічного позову. [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали вимоги зустрічної позовної заяви та заперечили проти основного позову, подавши заяву про застосування строків позовної давності. Подали письмові заперечення проти позову. Представник третьої особи при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 31.01.1979 року між сторонами Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києві з державним Центром розвитку сім'ї було укладено шлюб (актовий запис № 287), який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2011 р. розірвано без поділу спільного сумісного майна подружжя. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14.03.2012 року. Згідно пояснень сторін спірна квартира [ADDRESS] є в минулому квартирою [ADDRESS]. Згідно даних ордеру на житлове приміщення (обмінний) № 824, виданого виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва 11.04.1990 р., [PERSON] на сім'ю з двох осіб надано право заняття в порядку обміну жилого приміщення в квартирі [ADDRESS]. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] Підстава виникнення права власності: довідки ЖБК Ленінського району в м. Києві «Медик» від 06.08.1990 р. № 21/5. На момент виникнення між сторонами спірних правовідносин та набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, діяв Кодекс про шлюб та сім'ю, який встановлював порядок і умови одруження, регулював особисті і майнові відносини, які виникають в сім'ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім'ї, відносини, які виникають у зв'язку з усиновленням, опікою та піклуванням, прийняттям дітей на виховання, порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів громадянського стану (ст. 2 КпШС). Відповідно до ч. 2,3 ст. 29 КпШС поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. До вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Умовою застосування позовної давності є порушення прав на майно одним з співвласників. У зв'язку з цим позовна давність не розпочинається, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені колишньою дружиною або колишнім чоловіком. Як зазначили в судовому засіданні сторони, після розірвання шлюбу, від часу набрання рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2011 р. законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14.03.2012 року, спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, між ними не виникало. Враховуючи зазначене, що після розірвання шлюбу між сторонами був відсутній спір щодо поділу спільного майна подружжя, суд вважає, що [PERSON] не пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 29 КпШС. Крім того, згідно відбитку поштового відділення на конверті, [PERSON] позовну заяву до суду подав 14.03.2015 р., тобто в межах трирічного строку позовної давності. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що доводи заяви [PERSON] про застосування строків позовної давності до позовної заяви [PERSON] є безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Статтею 16 Закону України «Про власність» встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У пп. «б» п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Пунктом 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) роз'яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними. При цьому у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» йдеться про те, що необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів. Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири у будинку ЖБК «Медик» можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя. Згідно даних довідки ЖБК «Медик» від 01.08.1990 р. № 21/5, виданої [PERSON] як члену ЖБК «Медик», вона є власником квартири [ADDRESS], та повністю внесла пайовий внесок за квартиру. Сума поєнакопичення становить 4258 руб. 60 коп. 06.04.1990 р. [PERSON] в касу ЖБК «Медик» внесено 4258 руб. 60 коп. пайового внеску за квартиру, що підтверджується квитанцією ЖБК «Медик» № 04022001. Отже, відповідно до ст. 15 Закону УРСР від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» [PERSON] як член ЖБК «Медик», який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набула права власності на спірну квартиру з моменту внесення паю в ЖБК. Відповідно до відомостей паспорта громадянина України [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі 27.04.1990 р., тобто після повної сплати паю за квартиру в ЖБК «Медик». В обґрунтування заявлених позовних вимог, [PERSON] посилається виключно на факт набуття спірної квартири в період шлюбу. Разом з тим, даних про те що спірна квартира набута за рахунок спільних коштів подружжя позивачем на надано, в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що пай за спірну квартиру в ЖБК був внесений відповідачем [PERSON] хоча і під час шлюбу із [PERSON], за рахунок її особистих коштів, оскільки протилежного [PERSON] в належний спосіб не доведено, що спростовує його твердження, що спірна квартира є їх з [PERSON] спільною сумісною власністю, в зв'язку з чим, позов [PERSON] про поділ спірної квартири як об'єкта спільної сумісної власності задоволенню не піддягає. Судовим розглядом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], а тому позовні вимоги зустрічного позову про визнання за нею права приватної власності на вищевказану квартиру та припинення права власності [PERSON] на спірну квартиру є безпідставними.

Outcome: dismissed