Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі на посаді заступника генерального директора по фінансах Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості. В позовній заяві зазначено, що 27.10.2014 року позивач ознайомився з Наказом т.в.о.генерального директора Безпалька М.М. №02-03/61 від 27.08.2014р. про звільнення його з роботи з 27.08.2014 року за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, при цьому жодної заяви про звільнення за згодою сторін позивач не подавав. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві. Просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача заперечив щодо заявлених позовних вимог, просив в задоволенні позовних вимог відмовити, вказавши на те, що така заява подавалася позивачем 10.09.2014 року про звільнення, а також те, що позивач перед видачею наказу №02-03/61 від 27.08.2014р. на роботі не перебував, отже підлягав звільненню на той час за прогул, однак за узгодженості з позивачем його звільнено саме за згодою сторін. Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що наказом т.в.о.генерального директора Безпалька М.М. №02-03/61 від 27.08.2014р. [PERSON] було звільнено з посади заступника генерального директора по фінансах Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 27.08.2014 року за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.4). Як вбачається з даного наказу, підстава зазначена - заява (без дати). В колонці з наказом ознайомлений підпис [PERSON] відсутній, натомість нижче зазначено, що наказ одержав на ознайомлення 27.10.2014 року. За вимогами п.1 ч.1 ст.36 КзПП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Заяву про припинення трудового договору за згодою сторін позивач до видачі вищезгаданого наказу не подавав, дане твердження позивача не спростовано відповідачем, та надати заяву про звільнення працівника [PERSON] за п.1 ч.1 ст.36 КзПП України відповідач не зміг. Натомість надав заяву працівника [PERSON] датовану 10.09.2014 року (після винесення наказу про звільнення №02-03/61 від 27.08.2014р.) про звільнення за власним бажанням (ст..38 КЗпП України), на якій зазначено резолюцію керівника «в наказ» (а.с.19), однак, як встановлено судом та підтверджено сторонами наказ про звільнення за поданою 10.09.2014 року заявою, не видавався. Як слідує зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як підтвердив у судовому засіданні позивач, за поданою 10.09.2014 року заявою він не бажає вже звільнятися по ст..38 КЗпП України, та просить поновити його на посаді за безпідставністю виданого (без його заяви на звільнення) наказу №02-03/61 від 27.08.2014р.. Не заслуговують на увагу суду доводи представника відповідача про те, що підстави на звільнення позивача з 27.08.2014 року все одно були з інших підстав (прогул), за наявності фактів відсутності його на робочому місці, що підтверджується службовою запискою та складеними актами (а.с.27-31), оскільки за наявності відповідних документів відповідач мав змогу звільнити позивача за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, при належних підставах для застосування даної норми та дотримання інших вимог законодавства. Так, за ст..47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Дана норма відповідачем не дотримана, наказ про звільнення працівнику не видавався, трудова книжка в день звільнення 27.08.2014 року також не видавалась, на спростування таких доводів, до матеріалів справи доказів не надано відповідачем. Пунктом 4 Інструкції Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58 (із змінами і доповненнями) зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Постановою пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) п.8 зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Отже, звільнення позивача відбулося без дотриманням процедури звільнення за ст..36 КЗпП України, тобто без поданої працівником заяви на згоду на таке звільнення. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до п.3 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі ст. 36, 47, 252 КЗпП України, та

Outcome: approved