Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального закладу «Ківерцівське районне територіальне медичне обєднання» про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним проведенням психіатричного огляду та встановленням неіснуючого діагнозу. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 08 травня 2012 року в супереч вимогам діючого законодавства він був незаконно, без його згоди, оглянутий районним психіатром [PERSON] в приміщенні Ківерцівського районного відділу міліції з встановленням неіснуючого діагнозу шизоафективний розлад та в примусовому порядку, без його згоди та рішення суду доставлений в психіатричну лікарню № 2 смт. Олика Ківерцівського району, де незаконно перебував протягом 24 діб. При цьому покликається на те, що лікар психіатр Ківерцівського районного територіального медичного обєднання [PERSON] неправомірно прийняв до розгляду заяву членів його сім'ї про направлення його на примусове лікування, не перевірив фактів, викладених в заяві, та провів психіатричний огляд в примусовому порядку за заявою, яка не містила відомостей, що давали б достатні підстави для такого огляду. Він не вчиняв і не виявляв намірів вчиняти дії, які були б небезпечні для себе чи оточуючих, зазначена обставина стверджується рішенням Ківерцівського районного суду від 01.06.2012 року у справі за заявою Волинської обласної психіатричної лікарні № 2 про примусову госпіталізацію [PERSON], спроможний був самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, а конфлікти, які виникали в сім'ї з приводу поділу майна, не можуть бути підставою для психіатричного огляду. Крім того, не погоджується з висновком лікаря-психіатра щодо його психічного стану та встановлення діагнозу, який не відповідає Міжнародній класифікації хвороб і спростований висновком клініко-експертної комісії психонаркологічного профілю Управління охорони здоровя Волинської обласної державної адміністрації. Покликаючись на те, що неправомірними діями лікаря психіатра щодо примусового психіатричного огляду, який проводився навіть не в медичному закладі, а в приміщені відділення міліції, встановлення неіснуючого діагнозу та примусової госпіталізації до психіатричного закладу порушене його право на свободу, на повагу до його гідності та честі, що привело до погіршення стану здоровя, необхідності стаціонарного, а в подальшому і санаторно-курортного лікування, спричинили моральні страждання, та необхідність докладання значних зусиль для відновлення свого становища в суспільстві. У відшкодування моральної шкоди просить стягнути з відповідача з врахуванням уточнених позовних вимог 300 001 грн. та 3000 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги в повному обсязі, давши пояснення за обставинами, викладеними в позові, та, посилаючись на порушення відповідачем норм Закону України «Про психіатричну допомогу», що привело до незаконного психіатричного огляду, встановлення неіснуючого діагнозу та незаконної примусової госпіталізації до психіатричного закладу, що спричинило позивачу значну моральну шкоду, просять стягнути з відповідача, завдану його працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків моральну шкоду в сумі 300 001 грн. та 3000 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила заявлені позивачем вимоги, покликаючись на те, що лікар-психіатр [PERSON] , отримавши 08.05.2012 року письмову заяву від членів сімї [PERSON] з проханням направити останнього на примусове лікування мотивуючи відхиленнями в його поведінці, загостренням агресивного стану, створенням постійних конфліктів в сімї, будучи викликаний до Ківерцівського райвідділу міліції через неадекватну поведінку останнього, та в звязку з відмовою [PERSON] від проходження психіатричного огляду, діючи відповідно до вимог ч.ч. 3, 6 ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу», обґрунтовано припускаючи про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для членів його сімї, прийняв рішення про проведення негайного психіатричного огляду без згоди [PERSON], за результатами якого лікарем-психіатром [PERSON] було діагностовано у [PERSON] тяжкий психічний розлад, який попередньо кваліфіковано як шизоафективний розлад під «?» та у відповідності до вимог статей 13, 14 Закону прийнято рішення про примусову госпіталізацію позивача до Волинської обласної психіатричної лікарні № 2 смт. Олика, де вже комісія лікарів психіатрів дійшла висновку про доцільність госпіталізації [PERSON], підтвердивши попередній діагноз лікаря-психіатра [PERSON] Покликаючись на викладене та вказуючи на необґрунтованість та безпідставність вимог про відшкодування моральної шкоди та не доведеність документально розміру заподіяної шкоди в сумі 300001 грн., в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, надані докази суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку , передбачених цим Законом та іншими законами України. Статтею 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено порядок психіатричного огляду, який проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність або завдасть значної шкоди своєму здоровю у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. У невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, заява про психіатричний огляд особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди приймається лікарем-психіатром. Дані психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров'я особи, а також причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації фіксуються у медичній документації. Судом встановлено, що підставою для проведення психіатричного огляду [PERSON] лікарем-психіатром Ківерцівської центральної районної лікарні [PERSON] була письмова заява членів сімї [PERSON], а саме його матері, колишньої дружини та дітей, подана на імя районного психіатра та начальника Ківерцівського РВ про направлення особи на примусове лікування (а.с.19), яка, на думку суду, не містила відомостей, які б обґрунтовували необхідність психіатричного огляду і вказували на відмову особи від звернення до лікаря-психіатра, як цього вимагає ч. 5 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу». Основними доводами заявників було: велика кількість скарг, поданих [PERSON] в різні інстанції протягом 2011-2012 років, розірвання шлюбу, відокремлення від сімї, створення в сімї конфліктних ситуацій, які супроводжувались образами близьких та погрозами, які, всупереч вимогам ст. 11 Закону, якою передбачено право лікаря-психіатра робити запити щодо надання йому додаткових медичних та інших відомостей, необхідних для прийняття відповідного рішення, не були перевірені лікарем психіатром. В ході судового розгляду справи з досліджених в судовому засіданні відмовних матеріалів Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області за період, що передував зверненню членів сімї із заявою про направлення на примусове лікування, не встановлено, що [PERSON] вчиняв або виявляв реальні наміри вчиняти дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих. Зазначена обставина стверджується постановою старшого ДІМ Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області [PERSON] від 21.04.2012 року, з якої вбачається виникнення 18.04.2012 року між [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] конфліктної ситуації, в ході якої [PERSON] погрожував словесно фізичною розправою, однак реальних дій щодо здійснення погроз не приймав і дані погрози не могли сприйматися потерпілою як реальні. Тому в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] було відмовлено, про що повідомлено заявника з розясненням права на оскарження постанови. 21.04.2012 року за даним фактом [PERSON] було винесено офіційне застереження про недопустимість вчинення насильства в сімї. Постанова старшого ДІМ заявником не оскаржувалась. Факт не підтвердження доказами те, що [PERSON] вчиняє або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, встановлений також рішенням Ківерцівського районного суду від 01.06.2012 року у справі за заявою головного лікаря Волинської обласної психіатричної лікарні №2 смт. Олика про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. Згідно п.4 Резолюції 46/119 «Захист осіб з психічними захворюваннями і покращення психіатричної допомоги», прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 18 лютого 1992 року, сімейний або виробничий конфлікт чи незгода з моральними, соціальними чи політичними цінностями чи релігійними віруваннями, що переважають в спільності індивіда, не повинні бути визначаючим фактором при діагностуванні психічного захворювання. Не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду доводи представника відповідача та пояснення самого лікаря-психіатра [PERSON] про необхідність прийняття лікарем рішення про проведення психіатричного огляду [PERSON] без його згоди та проведення психіатричного огляду негайно, оскільки останній висловлював бажання розібратися з рідними, які звернулись із заявою. Вказана обставина спростовується записами, що містяться в медичній картці амбулаторного хворого [PERSON], де вказані дані психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров'я особи, а також причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації. При цьому, фіксуючи обставини проведення психіатричного огляду особи лікар-психіатр вказав наступне: [PERSON] при огляді відмовився відповідати на поставлені йому запитання, спостерігалась внутрішня напруженість, зміна настрою, мовчазність, висловлювати свої думки, переживання не бажав. Все викладене в заявах рідних заперечує. Будь-яких даних про те, що [PERSON] погрожував розправою рідним чи вчиняв інші дії, які могли б свідчити про безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, і які б давали підставу для проведення негайного психіатричного огляду [PERSON] без його згоди, лікарем-психіатром в медичній документації не зазначено. За таких обставин, коли відсутні дані, що свідчать про наявність обставин, передбачених абзацами другим та третім частини третьої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», заява про психіатричний огляд особи повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність проведення такого огляду. У разі встановлення обгрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обгрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусовому порядку за рішенням суду. Що не було зроблено лікарем-психіатром в порушення вимог ч.7 ст.11 Закону. Крім того, встановлений [PERSON] лікарем-психіатром діагноз «шизоафективний розлад», навіть під знаком питання, не відповідає критеріям, встановленим Міжнародною класифікацією хвороб (МКХ-10). З врахуванням викладених вище обставин підстав для висновку лікаря-психіатра про госпіталізацію [PERSON] до Волинської обласної психіатричної лікарні №2 смт. Олика в примусовому порядку не було. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про психіатричну допомогу», рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду. Не погоджуючись з діями та рішенням лікаря психіатра Комунального закладу «Ківерцівське районне територіальне медичне обєднання» позивач оскаржив встановлений йому діагноз до управління охорони здоровя Волинської обласної державної адміністрації, рішенням якої підтверджено відсутність у позивача станом на 08.05.2012 року діагнозу «шизоафективний розлад», а головному лікарю Ківерцівської центральної районної лікарні запропоновано скерувати лікаря психіатра [PERSON] на позачерговий цикл підвищення кваліфікації з психіатрії. Згідно посвідчення про проходження підвищення кваліфікації лікар-психіатр [PERSON] у 2014 році пройшов цикл підвищення кваліфікації у Львівському національному медичному університеті ім. Д.Галицького. Відповідно до статті 33 Закону України «Про психіатричну допомогу» винні у порушенні законодавства про психіатричну допомогу, несуть відповідальність згідно з законами України, а відповідно до положень частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Статею 25 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено право осіб, яким надається психіатрична допомога, на відшкодування заподіяної їм шкоди або шкоди їх майну внаслідок незаконного поміщення до психіатричного закладу чи внаслідок незабезпечення безпечних умов надання психіатричної допомоги. В силу ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Беручи до уваги обставини, встановлені судом, враховуються вимоги розумності і справедливості суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи позов в частині стягнення витрат на правову допомогу суд керується постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де у п. 47 роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі - Закон). Згідно зі ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягають до задоволення з наступних підстав. Участь адвоката [PERSON], який представляє інтереси позивача у справі, та факт надання ним правової допомоги підтверджується ордером на надання правової допомоги (а.с. 58), витягом з договору про надання правової допомоги (а.с. 57), копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 59). Розмір витрат на правову допомогу визначено розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу (а.с. 87), що відповідає ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», і складає 3000 гривень, та квитанцією до прибуткового касового ордера (№№ 2/32 від 19.04.2015 р.). Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення. В силу ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, враховуючи, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial