Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідача 118 880 грн. процентів за користування позикою, інфляційні витрати в сумі 120 202 грн. і 29 720 грн. трьох відсотків річних, а всього: 268 802 грн. Позов [PERSON] обгрунтовував тим, що 20.03.2008р. [PERSON] взяв у нього у борг грошові кошти в сумі 15 000 доларів США зі сплатою 12% річних. Оскільки відповідач позику не повертав, заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15.03.2011р. його позов було задоволено та стягнуто з [PERSON] борг за договором позики в сумі 119 382 грн., 38 962 грн. відсотків за користування грошовими коштами. Однак, до дня звернення до суду із даним позовом, відповідач судового рішення не виконує, борг не повертає, у зв*язку із чим позивач вважав, що відповідач продовжує не виконувати грошове зобов*язання, а тому просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 525, 526, 533, 610, 612, 625, 1046-1050 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та на порушення майнових прав позивача і строків виконання грошового зобов*язання. Відповідач в судове засідання не з*явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в справі є поштові конверти, повернуті на адресу суду за закінченням строку їх зберігання на пошті (а.с. 60, 32-32), а також повідомлення про відправлення телеграми, за отриманням якої відповідач не з*являвся (а.с. 36), заперечень проти позову суду не надав, про поважність причин неявки суд не повідомив. Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно частини 4 ст.169 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 20.03.2008р. [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 15 000 доларів США зі сплатою 12% річних (а.с. 15 - копія розписки). Заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15.03.2011р., яке набрало законної сили 19.04.2011р., позов [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на його користь борг за договором позики в сумі 119 382 грн., 38 962 грн. відсотків за користування грошовими коштами, 1 583 грн. 44 коп. судового збору і 120 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи (а.с. 16-17 - копія рішення суду). З відповіді головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м.Києві від 18.11.2015р. вбачається, що на виконанні ВДВС Святошинського РУЮ у м.Києві перебуває виконавчий лист №2-937 від 04.06.2011р. Святошинського районного суду м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 160 047 грн. 44 коп. і станом на 18.11.2015р. заборгованість по даному виконавчому документу не сплачена, коштів на депозитний рахунок ВДВС Святошинського РУЮ у м.Києві не надходило, виконавчий документ перебуває на виконанні (а.с. 35). Задовольняючи позов частково, суд виходив з наступного. Згідно частини 1 ст.509 ЦК України, зобов*язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов*язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов*язку. У відповідності до частини 2 цієї ж правової норми, зобов*язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В пункті 1) частини 2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов*язків є договори та інші правочини. Згідно частини 1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов*язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В даному випадку заочне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15.03.2011р. не є правовою підставою виникнення між сторонами зобов*язання, оскільки таке зоов*язання виникло між ними на підставі договору позики від 20.03.2008р., а судове рішення лише підтвердило наявність цих правовідносин. Враховуючи те, що предметом договору позики є грошові кошти, дане зобов*язання носить грошовий характер. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов*язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В частині 1 ст.598 ЦК України зазначено, що зобов*язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, передбачених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 604-609 ЦК України. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов*язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, суд приходить до висновку, що наявність такого рішення, яке боржником не виконано, не припиняє правовідносин сторін за договором позики і не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов*язання. У відповідності до частини 2 ст.625 ЦК України законодавець визначає відповідальність боржника за порушення грошового зобов*язання, яка полягає в тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов*язання на вимогу кредитора зобов*язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до частини 1 ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов*язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Правовий аналіз вказаних вище норм матеріального закону, дає можливість суду зробити висновок про те, що зобов*язання боржника за ст.536 ЦК України і за ст.625 ЦК України мають різну правову природу, оскільки проценти, які сплачує боржник на підставі частини 1 ст.536 ЦК України є по своїй суті платою за користування чужими грошовими коштами, а проценти за правилами частини 2 ст.625 ЦК України - це додаткова відповідальність боржника у вигляді додаткового обов*язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора, у зв*язку із чим суд не вбачає перешкод для одночасного застосування частини 2 ст.625 ЦК України і частини 1 ст.536 ЦК України. Оскільки ст.625 ЦК України регулює зобов*язання боржника, які не є по суті неустойкою, а становлять заходи відповідальності, у зв*язку із цим до вимог згідно ст.625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності тривалістю в три роки, визначений ст.257 ЦК України. Як встановлено судом, позика була отримана відповідачем зі сплатою 12% річних. Позивач наводить в позові розрахунок відсотків за користування чужими грошовими коштами, який визначає в сумі 118 880 грн. і розрахунок трьох відсотків річних в сумі 29 720 грн., при цьому розрахунок проведено з дотриманням загального трирічного строку позовної давності, тобто - три роки з дня подання даного позову до суду (а.с. 1-3 - позовна заява). Належних і допустимих доказів в їх розумінні згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України в спростування суми розрахунку суду не надано. Враховуючи те, що суми, які стягуються судом відповідно до ст.625 ЦК України є особливою мірою відповідальності, а тому правильним є їх нарахування позивачем в національній валюті - гривні. Оцінюючи зібрані по справі докази в цій частині позовних вимог в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, що позовні в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов*язання перед позивачем. Що стосується стягнення інфляційних витрат, суд приходить до наступного. Так, спірні правовідносини між сторонами є грошовими і їх предметом є іноземна валюта - долар США. Відповідно до положень частини 2 ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.524 ЦК України, зобов*язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов*язання в іноземній валюті. Разом із тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов*язання в іноземній валюті, згідно частини 1 ст.533 ЦК України, грошове зобов*язання має бути виконане у гривнях. Зважаючи на зміст вказаної вище норми права, в резолютивній частині судового рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинно бути вказівка на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу, що й було зроблено в заочному рішенні Святошинського районного суду м.Києва від 15.03.2011р. Однак, прийняттям вказаного вище судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінило природу грошового зобов*язання згідно договору позики від 20.03.2008р. між сторонами як такого, що визначене в іноземній валюті. Як передбачено Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору між сторонами, індексації не підлягає, у зв*язку із чим позовні вимоги в цій частині не ґрунтовані на матеріальному законі не можуть бути задоволені. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 688 грн. 02 коп.

Outcome: partial