Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Прилуцька міська рада Чернігівської області, про визнання за ним права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування реєстрації речового права на нерухоме майно, а саме: на 21/100 частку квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] помер [INFO] та після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на нерухоме майно - 21/100 частку квартири [ADDRESS] . За заявою [PERSON] було відкрито спадкову справу. На день смерті [PERSON] його син [PERSON] був малолітньою дитиною, а його мати [PERSON] від належної йому спадщини з дозволу органу опіки та піклування не відмовилася. У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до Прилуцької міської державної нотаріальної контори Прилуцького міського нотаріального округу із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті батька [PERSON] , на що отримав відповідь з вимогою надати додаткові документи, які підтверджують родинний зв`язок між ним та [PERSON] . Зважаючи на те, що [PERSON] прийняв спадщину, яка відкрилася [INFO] після смерті батька, будучи малолітньою дитиною, то у нього виникло право володіння і користування частиною квартири [ADDRESS] , однак він не може реалізувати своє право на дане спадкове майно, оскільки свідоцтво про право на цю спадщину за законом отримав його брат по батьковій лінії [PERSON] , чим порушив право на спадщину [PERSON] , не повідомивши нотаріуса про його існування, тому нині позивач вважає за необхідне визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я [PERSON] , та скасувати реєстрацію його речового права на дане нерухоме майно. 19.10.2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина на належне йому майно: 21/100 частку квартири [ADDRESS] . 07.12.2006 року [PERSON] звернувся до Прилуцької міської державної нотаріальної контори для оформлення спадкового майна і цього ж дня отримав свідоцтво про право на спадщину. З того часу відповідач вільно та безперешкодно володіє та користується отриманим майном і жодних претензій від позивача не отримував. З часу смерті [PERSON] минуло вже близько 14,5 років, проте протягом всього цього часу [PERSON] не реалізовував свого спадкового права, хоча 30.04.2012 року він досяг повноліття, проте не виконав передбаченого ч.1 ст.1297 ЦК України обов`язку щодо звернення до нотаріуса, оскільки є особою, що прийняла спадщину, у складі якої є нерухоме майно, що вказує на втрату інтересу до спадкового майна з боку позивача. 27.10.2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій [PERSON] наголошував на тому, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком спадкоємця, крім того, видача свідоцтва про право на спадщину строком не обмежена, що не може свідчити про втрату ним інтересу до спадкового майна. У судовому\~засіданні\~ [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, пояснивши, що лише у серпні 2019 році, коли постало житлове питання, дізнався від матері, що у батька було житло, на підтвердження чого отримав відповідну довідку. Представник відповідача у судовому засіданні, не заперечуючи самого факту прийняття позивачем спадщини після смерті батька, категорично заперечував проти задоволення його позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві, та додатково подав заяву про застосування позовної давності, мотивовану тим, що хоча законодавством і не обмежено строку для отримання свідоцтва про право на спадщину, але обмежено строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Перебіг строку позовної давності розпочався для [PERSON] з 30.04.2012 року, тобто з дня досягнення ним повноліття, а відповідно загальний строк позовної давності сплив вже 30.04.2015 року. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, у якій просив проводити розгляд справи без його участі, поклавшись при вирішенні спору на розсуд суду. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 09.03.2006 року, [PERSON] помер [INFO] (а.п.7). Відповідно до\~копії витягу\~з реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно №12388532\~від 03.11.2006\~року [PERSON] \~та [PERSON] \~на праві\~приватної спільної\~часткової власності\~належали по\~21/100 частці квартири [ADDRESS] (а.п.8). Як вбачається з копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №176915910 від 09.08.2019 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.12.2006 року та свідоцтва про право власності від 17.03.1998 року [PERSON] належить 21/50 частка квартири [ADDRESS] (а.п.17). Родинний зв`язок [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 08.10.1993 року, з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 08.10.1993 року уклали шлюб (а.п.14), та копією свідоцтва про народження, виданого 25.05.1994 року, в якому зазначено, що [PERSON] народився [INFO] та його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.п.10). 06.07.1994 року було видане ще одне свідоцтво про народження серії [NUMBER] , відповідно до якого вже [PERSON] народився [INFO] , а його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.п.15). Однак на підставі рішень Прилуцького міського суду Чернігівської області від 02.11.1994 року було розірвано шлюб саме між [PERSON] та [PERSON] , а також стягнуто саме з [PERSON] аліменти на утримання дружини [PERSON] (а.п.12-13), а рішенням Прилуцького міського суду Чернігівської області від 25.10.1994 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання їхнього сина [PERSON] , [INFO] (а.п.11). Листом №1106/01-16 від 27.09.2019 рок (а.п.9) Прилуцькою міською державною нотаріальною конторою було повідомлено позивача про те, що спадкова справа після смерті [PERSON] передана на зберігання до Державного нотаріального архіву Чернігівської області. Крім того, з наданих [PERSON] документів не вбачається родинного зв`язку між ним та [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №62068008 від 15.10.2020 року після смерті [INFO] [PERSON] була заведена спадкова справа №41279894 та видано свідоцтво про право на спадщину (а.п.45). З документів, наданих Державним нотаріальним архівом Чернігівської області вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво про право на спадщину за законом на 21/100 частку квартири [ADDRESS] отримав його син [PERSON] (а.п.32-41, 51), що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15092525 від 03.07.2007 року (а.п.52). Згідно зі звітом №180129-1 від 21.09.2020 року (а.п.26) ринкова вартість 21/200 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , станом на 21.09.2020 року складає 15580,00 грн. Відповідно до наданої суду копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 24.02.2016 року, [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] (а.п.50). Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Пунктом 2 статті 16 ЦК України передбачено, що визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі\~ч.4\~ст.1268\~ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених\~частинами другою - четвертою\~статті 1273 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст.1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Разом з тим, у частині 1 ст.256 ЦК України \~наведено визначення позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (ч.4 ст.261 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» або «могла довідатися» у ч.1 ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В свою чергу, позивач не навів суду жодних обставин, які б підтверджували поважність причин пропуску ним позовної давності та перешкоджали йому звернутись за захистом до суду, а також обставин, які б підтверджували, що позивач не міг дізнатися про порушення свого права раніше серпня 2019 року, як він про це стверджував у судовому засіданні. Крім того, позивач постійно наголошував на тому, що не оформляв спадкове майно, оскільки це є необмеженим будь-яким строком право спадкоємця, а не його обов`язок. Тож, як пояснював позивач, будучи обізнаним про смерть батька, він не цікавився його спадковим майном навіть досягнувши повноліття, а дізнався про нього лише тоді, коли у нього постало житлове питання, що свідчить про свідоме невиконання ним свого обов`язку щодо реалізації спадкових прав. Так, 16.11.2016 року у цивільній справі №6-2469цс16 Верховний Суд України зробив наступний правовий висновок: «Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). У постанові від 28.03.2018 року в цивільній справі №488/288/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив правовий висновок щодо застосування спливу позовної давності в аналогічних правовідносинах. Апеляційний суд Миколаївської області скасував рішення суду першої інстанції та відмовив в задоволенні позову позивача (спадкоємця) про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, мотивуючи своє рішенням тим, що підставою для відмови в позові є пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків пропуску якого просила відповідач. При цьому апеляційний суд вважав, що з досягненням повнолітнього віку позивач об`єктивно мала можливість довідатися про порушення свого права видачею відповідачам свідоцтв про право на спадщину за законом, проте з позовом звернулася вже після спливу трирічного строку позовної давності. З таким\~висновком суду\~апеляційної інстанції\~погодився Верховний\~Суд,\~зазначивши,\~що після\~отримання відповідачами\~свідоцтв про\~право на\~спадщину за\~законом\~\~у 2003\~році,\~досягненням позивача\~повноліття у\~2007\~році і\~до звернення\~до суду\~з позовом,\~пройшов дуже\~значний час,\~отже,\~позивач на\~власний розсуд\~не цікавилась\~своїми спадковими\~правами.\~Зазначене дає\~підстави вважати,\~що позивач\~об`єктивно\~могла довідатися\~про порушення\~її спадкових\~прав,\~що спірний\~будинок на\~підставі свідоцтва\~про право\~власності на\~спадщину за\~законом належить\~її тіткам\~(відповідачам\~по справі). Ураховуючи наведене, правильними є висновки апеляційного суду про те, що саме з часу досягнення позивачем повноліття почався перебіг позовної давності, однак вона звернулась до суду лише\~ 22 січня 2015 року після сплину трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові із зазначених підстав. У постанові від 16.03.2020 року в цивільній справі №190/171/17-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зробив наступний правовий висновок щодо застосування спливу позовної давності також у аналогічних правовідносинах. Так, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що на час прийняття спадщини позивач була неповнолітньою. Однак фактично вона прийняла спадщину, бо сертифікат на спірну земельну ділянку знаходився у неї після смерті батька, а її мати, як законний представник, не відмовилась від спадщини. Спадщину на спірне майно отримав інший спадкоємець у вигляді свідоцтва про право на спадщину від 09 серпня 2000 року. Саме з часу досягнення позивачем повноліття, тобто з 26.06.2009 року, почався перебіг трирічного строку позовної давності на звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, державного акта на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, однак позивачка звернулась до суду з даним позовом лише 13 лютого 2017 року, тобто з суттєвим порушенням строку позовної давності. Таким чином, з огляду на все викладене вище, оцінюючи в сукупності добуті в судовому засіданні докази у поєднанні зі сталою на даний час судовою практикою, суд знаходить достовірно встановленим той факт, що на момент смерті [PERSON] , його син [PERSON] являвся спадкоємцем першої черги за законом і вважається таким, що прийняв спадщину, будучи неповнолітнім, проте зважаючи на те, що з метою забезпечення юридичної визначеності та захисту потенційних відповідачів від прострочених позовів законодавством обмежено строк, в який особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права (в даному випадку до 30.04.2015 року), то [PERSON] слід відмовити у задоволенні позову, як такому, що поданий зі значним порушенням строку позовної давності. На підставі викладеного та ст.16, 256, 257, 261, 328, 1216,1218, 1268, 1297 ЦК України,

Outcome: approved