Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Головне управління міграційної служби України в Донецькій області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, а саме будинком [ADDRESS], визнати [PERSON], таким що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач обґрунтовує позов тим, що згідно договору купівлі-продажу від 08.06.2012 року він є власником будинку [ADDRESS]. В даному будинку на момент здійснення укладення договору був зареєстрований - відповідач. На момент укладення договору купівлі-продажу від 08.06.2012 року, [PERSON] (Продавець) зазначив, що в вищевказаному будинку зареєстрована незнайома йому людина-відповідач. [PERSON] (Продавець) був власником вказаного будинку до підписання договору купівлі-продажу. Відповідач до теперішнього часу не знявся з реєстрації та місце перебування відповідача не відомо. Особистих речей відповідача у будинку не зберігається. Оскільки відповідач залишається зареєстрованим у будинку, позбавлений права розпорядитися своєю власністю. Мотивуючи позов тим, що відповідач в указаному житловому приміщенні не мешкає та не є членом сім'ї позивача, останній просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком, розташованої в [ADDRESS], визнавши [PERSON], визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, на підставах, викладених у позовній заяві. Відповідач, [PERSON] про розгляд справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем її реєстрації рекомендованим поштовим повідомленням № 8451104085122, № 8451104105492 викликався у судові засідання на 10.02.2014 року та 17.02.2014 року, поштові повідомлення повернуто до суду з приміткою «повернуто за закінченням строку зберігання». 08.05.2014 року було опубліковано оголошення в газету «Донбас Неділя» з викликом відповідача до суду на 15.05.2014 року о 13-30 годині. Відповідно до ст.74 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи. Відповідно до ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу будинку від 08 червня 2012 року, зареєстрованого державним нотаріусом Першої Артемівської міського нотаріальної контори Букрєй Г.П. за № 1-1370, [PERSON] власником житлового будинку [ADDRESS] на праві приватної власності. Відповідно до довідки ГУ ДМС України у Донецькій області наданою 25.01.2014 на запит суду № 1512/14 від 21.01.2014 року відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрованим не значиться. Згідно довідки суспільного квартального комітету № 21, складеної головою Суспільного квартального комітету від 30.09.2013 року, за адресою: [ADDRESS], [PERSON] зареєстрований, але не проживає за даною адресою, а також за цією адресою зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Суд ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, а саме будинком [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON], таким що втратив право користування житловим приміщенням , враховує норми матеріального права, які полягають в наступному. Відповідно до частини 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України передбачається право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею ст. 321 ЦК України, ст. 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Судом встановлено, що відповідач, [PERSON] з моменту укладення договору купівлі-продажу не є власником будинку, не зареєстрований та не проживає за місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS] , особистих речей відповідача у будинку не має, домовленості між власником житла та відповідачем відносно його реєстрації у будинку відсутня. Щодо позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку, то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки сторони не позбавлені вирішити це питання у відповідності до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. На підставі Наказу МВС України від 22.11.2012 № 1077 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421 було затверджено Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів. Згідно п. 1.3 зазначеного вище Порядку реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів. Відповідно до п. 3.1 Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, питання щодо зняття з реєстрації місця проживання особи не є компетенцією суду, а відноситься виключно до компетенції ДМС України, її відділів та територіальних підрозділів та здійснюється на підставі судового рішення. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial