Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON], в якому з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу № 6341/2016/025550 транспортного засобу автомобіля марки «МЕRCEDES-BENZ», модель VІТО 110 СDI, фургон малотоннажний-В, номер шасі (кузова, рами) VSА63809413237945, синього кольору, 1999 року випуску, номерний знак [NUMBER]; скасувати реєстрацію вказаного транспортного засобу на імя [PERSON] та зобовязати кожну із сторін повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину; та стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000,00 грн.. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною. В період шлюбу але за кошти, які належали йому особисто і які він отримав від продажу належних йому ще до шлюбу автомобілів ГАЗ-10 та ВАЗ-10, ним 16.05.2012 року був придбаний вищевказаний автомобіль, який був зареєстрований за [PERSON] з його правом керування, який зберігався в його гаражному боксі № 202 в ГБК «Еріс» за адресою: м. Харків, вул. Танкопія, 3-А. Позивач наголосив, що 19.08.2016 року він виявив відсутність автомобіля у його гаражному боксі, у звязку з чим він звернувся з відповідною заявою до Комінтернівського ВП ГУНП України в Харківській області. В органах ДАІ йому повідомили,що його автомобіль 27.08.2016 року був проданий [PERSON] [PERSON] за 78000,00 грн.. Посилаючись на те, що ринкова вартість вказаного автомобіля є значно заниженою порівняно з його ринковою вартістю, а також у звязку з відсутністю його згоди на продаж автомобіля, позивач вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля марки «МЕRCEDES-BENZ», модель VІТО 110 СDI, фургон малотоннажний-В, номер шасі (кузова, рами) VSА63809413237945, синього кольору, 1999 року випуску, номерний знак [NUMBER], є нікчемним. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Представник відповідача та третьої особи за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивачем невірно визначено субєктний склад осіб, оскільки [PERSON], який є стороною оспорюваного договору та власником вказаного автомобіля на даний час, залучений позивачем в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а рішення у справі може ухвалюватися лише щодо сторін у справі. Крім того, представник наголосив, що на час вчинення вказаного правочину, зазначений автомобіль знаходився у спільній сумісній власності вже колишнього подружжя, позивач жодним чином не заперечував на той час проти здійснення продажу автомобіля, тому [PERSON] вчиняла правочин виключно в інтересах подружжя. З огляду на викладене, представник вважає, що не існує правових підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки на його продаж існувало спільне волевиявлення [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача та третьої особи посилався на правову позицію Верховного Суду України по справі № 6-7цс15, згідно з якою законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення відповідача, третьої особи та представників сторін, допитавши свідка, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 26.08.2011 року Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 289 (а.с. 6). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.08.2016 року по справі № 644/4466/16-ц шлюб між ними розірвано (а.с. 7-9). За твердження позивача, в період шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто і які він отримав від продажу автомобілів ГАЗ-10 та ВАЗ-10, що належали йому на праві власності ще до укладення шлюбу з [PERSON], він 16.05.2012 року придбав за еквівалент 7300 доларів США автомобіль марки «МЕRCEDES-BENZ», модель VІТО 110 СDI, фургон малотоннажний-В, номер шасі (кузова, рами) VSА63809413237945, синього кольору, 1999 року випуску, номерний знак [NUMBER], який був зареєстрований 18.05.2012 року в ВРЕР № 1 ГУМВСУ Харків на імя [PERSON], з правом керування [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САК 674755 (а.с. 5). Таким чином, позивач стверджує, що вказаний автомобіль є його особистою приватною власністю і не може бути предметом поділу спільного майна подружжя. Відповідач [PERSON] була обізнана про зазначене вище, та звернувшись до суду з позовом про розірвання шлюбу, надала письмову заяву про те, що спору про розподіл майна подружжя немає. За твердженням позивача відповідач обіцяла йому в позасудовому порядку переоформити право власності на вказаний автомобіль на його імя. Позивач стверджує, що з моменту придбання автомобіля до 18.08.2016 року він одноособово користувався цим автомобілем та використовував його виключно для ведення власного бізнесу. [PERSON] не має водійських прав та автомобілем ніколи не керувала. Вказаний автомобіль позивач зберігав в належному йому гаражному боксі № 202 в ГБК «Еріс» за адресою: м. Харків. вул. Танкопія, 3-А. 19.08.2016 року позивач виявив, що з гаражного боксу № 202 вказаний автомобіль зник. За даним фактом він звернувся до Комінтернівського ВП ГУНП Харківської області з заявою про вчинення злочину. Після цього він дізнався, що вказаний автомобіль 27.08.2016 року був проданий [PERSON] [PERSON] [PERSON] за 78000 грн.. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таким чином, у ч. 2 ст. 60 СК України визначено презумпцію, згідно до якої вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням того, що за змістом ч. 1 ст. 60 СК України для належності набутого подружжям за час шлюбу майна до спільної сумісної власності не має значення, кому з подружжя належать грошові кошти, за які це майно було набуте, за виключенням випадків, коли один з подружжя зі своєї вини не мав самостійного заробітку, у системному звязку з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 57 ЦК України про те, що набуте під час спільного шлюбу одним з подружжям майно є його приватною власністю лише у випадку набуття за його особисті кошти, - слід визнати, що належність грошових коштів, за які було придбано майно під час спільного шлюбу, до спільного майна подружжя також презюмується. Для спростування презумпції спільного сумісного майна подружжя зацікавлений особі необхідно доводити наявність передбачених у п. 3 ч. 1 ст. 57 ЦК України виключень з визначеного у законі загального правила, - що майно, було набуте одним з подружжя за час спільного шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто. Разом з тим, суд критично оцінює посилання позивача на те, що спірний автомобіль був придбаний ним виключно за грошові кошти, які належали йому особисто ще до укладення шлюбу з відповідачем [PERSON], а також кошти, отримані від продажу належних йому ще до шлюбу автомобілів ГАЗ-10 та ВАЗ-10. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірного автомобіля за грошові кошти, які належали особисто йому. Вказане посилання позивача також спростовується показаннями допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON], яка є матірю відповідача [PERSON]. Свідок пояснила суду, що вона надавала особисті кошти своїй донці [PERSON] та її чоловіку [PERSON] в сумі 40000,00 грн. для придбання бізнесу, у звязку з чим вона наполягала на оформленні придбаного ними автомобілю «МЕRCEDES-BENZ», модель VІТО 110 СDI на її доньку [PERSON], на що [PERSON] надав свою згоду. Вказані обставини не заперечувала і відповідач в судовому засіданні, яка вказала, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу з позивачем за спільні кошти подружжя та грошові кошти, надані її матірю [PERSON]. Таким чином, слід зазначити, що позивач не спростував визначену в ч. 2 ст. 60 СК України презумпцію належності спірного автомобіля до спільного сумісного майна подружжя. Тягар спростування визначеної в законі презумпції покладається на сторону, яка її заперечує, у даному випадку на позивача [PERSON]. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до договору купівлі-продажу № 6341/2016/025550 транспортного засобу від 23.08.2016 року, [PERSON] продала автомобіль марки «МЕRCEDES-BENZ», модель VІТО 110 СDI, фургон малотоннажний-В, номер шасі (кузова, рами) VSА63809413237945, синього кольору, 1999 року випуску, номерний знак [NUMBER], [PERSON] за 21000,00 грн. (а.с. 54). Позивач, обґрунтовуючи свій позов, вважає, що відповідачем значно занижена вартість вказаного автомобіля. Згідно з висновком авто товарознавчої експертизи від 11.04.2017 року № 13656, ринкова вартість автомобіля «МЕRCEDES-BENZ», модель VІТО 110 СDI, реєстраційний номер [NUMBER], на момент проведення експертизи, складає 99580,05 грн. (а.с. 162-170). У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України закріплено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, в тому числі і право на власність, є договори та інші правочини. Відповідно до 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі - продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі - продажу у власність та зобовязання сплатити його ціну, а для другої сторони - право на отримання вартості предмета договору та обовязок передати предмет договору новому власнику. Отже презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2 - 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові від 25 травня 2016 року у справі за № 6-605цс16). Слід зазначити, що згідно зі ст. 119 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов'язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві (ст.30 ЦПК). Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні однієї із сторін з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів (ст. 35 ЦПК України). Сторони, крім прав та обов'язків, визначених ст. 27 ЦПК України, мають ще додаткові права, встановлені ст. 31 ЦПК України . Оскільки відповідно до ст.ст. 27, 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на відміну від сторін (ст. ст. 30, 31 ЦПК України) обмежені в процесуальних правах, суд не вправі ухвалювати щодо них рішення. Між тим, позивачем при зверненні з позовом до суду з даним позовом було визначено двох відповідачів [PERSON] та [PERSON], між якими власне і укладений оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу транспортного засобу. Проте в ході розгляду справи ухвалою від 19.10.2016 року судом задоволено заяву представника позивача та виключено [PERSON] з кола відповідачів та залучено його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Статтею 33 ЦПК України не передбачено право суду самостійно залучати до участі у справі співвідповідача, навіть у випадку обов'язкової співучасті, якщо позивач не заявить такого клопотання. Судом неодноразово було уточнено питання щодо складу осіб, які беруть участь у справі, проте представник позивача наполягала на визначеному позивачем в заяві про збільшення позовних вимог від 19.10.2016 року, складі осіб (а.с. 64-67). Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення у справі може ухвалюватися лише щодо сторін. З урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості вирішити питання про права та обов'язки [PERSON], який є стороною оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу № 6341/2016/025550 транспортного засобу та на даний час є власником спірного автомобілю, оскільки він бере участь у справі не в якості співвідповідача, а в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, та суд не вправі ухвалювати рішення щодо третьої особи. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (не майнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд, відмовляючи в позові про відшкодування моральної шкоди, приймає до уваги, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від встановлення судом неправомірності дій відповідача [PERSON] та [PERSON], якого позивачем визначено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, тому відмовляючи в задоволенні позову з вищенаведених підстав, суд відмовляє і в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. У зв'язку з ухваленням цього рішення позивач не обмежений у праві звернутися з позовом про відновлення своїх майнових прав, визначивши коло осіб, які повинні відповідати за позовом. Відповідно до ч. 3 ст. ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, вжиті заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed