Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області про спростування недостовірної інформації, що міститься у [PERSON] №3 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом за формою Н-1, якою завдано моральної шкоди, захист честі, гідності і ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 07 липня 2008 року він працював у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі на посаді головного спеціаліста з медичного обслуговування. 12 березня 2012 з ним стався нещасний випадок під час виконання службових обов'язків. Він отримав черепно-мозкову травму при падінні з шафи для одягу на голову картонної коробки вагою майже 7 кг. У коробці були розміщенні матеріали із спеціального розслідування, що належали страховим експертам з охорони праці, робочі місця яких розташовані були у тому ж кабінеті, де працювали працівники відділу з медичного обслуговування відділення. Не зважаючи на те, що ця подія сталася у робочий час і на робочому місці, що факт падіння цієї коробки письмово підтверджував співробітник Фонду і лікувальним закладом в цей же день видано листок непрацездатності з відповідним механізму травми діагнозом, роботодавець - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області не визнали цей випадок страховим. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя (провадження 2/263/247/2013) було зобов'язано Управління ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області, як роботодавця скласти [PERSON] про нещасний випадок, що пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, який стався 12 березня 2012 року об 11-00 під час виконання ним трудових обов'язків (далі Н-1). Рішення набрало законної сили 27 травня 2013 року. 07 листопада 2013 року поштою він отримав АКТ № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, затверджений 12 вересня 2013 року. У пункті 7.1. Н-1 - Причини нещасного випадку, зазначено як основну: невиконання посадових обов'язків. У п. 10. Особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, або орган, який проводить розслідування: [PERSON] - головний спеціаліст Відділу з медичного обслуговування відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі: порушення п. 2.16 (п. 2 Завдання та обов'язки) «[PERSON] інструкції головного спеціаліста відділу з медичного обслуговування відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі Донецької області». Оскільки він не згоден з цими висновками щодо причини нещасного випадку і з висновком про те, що він є тією особою, яка допустила порушення вимог законодавства про охорону праці, листом від 11 листопада 2013 року звернувся до начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Донецькій області [PERSON] Цим листом просив пояснити і відповісти на питання: Які саме посадові обов'язки я не виконав, що призвело до нещасного випадку? Які конкретно вимоги законодавства про охорону праці я порушив? Які мої дії призвели до падіння мені на голову коробки з документами, що належать страховим експертам ? Якими фактами доведено і чим обґрунтовано звинувачення мене у порушенні вимог законодавства про охорону праці ? Листом від 10 грудня 2013 року № 01-06/19-311 він отримав відповідь на своє звернення. У ньому йдеться про те, що згідно до п.2.16 «[PERSON] інструкції головному спеціалісту Відділу з медичного обслуговування відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі Донецької області» спеціаліст при виконанні трудових обов'язків зобов'язаний забезпечити неухильне виконання вимог статті 14 Закону України «Про охорону праці» щодо дбання про особисту безпеку і здоров'я, і що комісією зроблено висновок про недостатність попереджувальних дій з боку потерпілого. Як видно з [PERSON] за ф.Н-5 п.2. Характеристика підприємства, об'єкта, дільниці та місця, де стався нещасний випадок: нещасний випадок - черепно-мозкова травма зі струсом головного мозку, стався внаслідок падіння коробки, яка знаходилась на книжковій полиці, що встановлена над шафами для одягу, що коробка містила матеріали із спеціального розслідування нещасних випадків, що належать страховим експертам, відділ яких також знаходився у кабінеті № 8., що в кабінеті знаходяться робочі та комп'ютерні столи для 5 працівників, троє працівників відділу з медичного обслуговування в акті вказано, але інші двоє - працівники Відділу страхових експертів, у акті не згадуються, що коробка впала з книжкової полиці, куди її хтось поставив, але те, хто це зробив, комісія не з'ясовувала, що падіння коробки сталося після відчинення дверей шафи для одягу. Роботодавець у цьому листі не дає відповіді і не пояснює те, які саме попереджувальні дії повинен вчиняти працівник, відкриваючи двері шафи для одягу, адже посадова інструкція головного спеціаліста Відділу медичного обслуговування відділення ВД Фонду не передбачає таких дій, а комісія з розслідування нещасного випадку у розділі 12. Заходи щодо усунення нещасного випадку акту за формою Н-1 не зазначила відповідні заходи, щодо запобігання нещасних випадків при відчиненні дверей шафи для одягу. Роботодавець в Н-1 причиною нещасного випадку, що стався з ним, визначає, як начебто невиконання посадових обов'язків і порушення вимог законодавства про охорону праці внаслідок начебто порушення [PERSON] інструкції самим потерпілим. [PERSON] інструкція - це нормативний документ підприємства, який визначає кваліфікаційні та професійні вимоги для працівників і керівників даного підприємства та визначає порядок прийняття на роботу, коло обов'язків, прав, відповідальність. Порушення посадової інструкції є юридичною підставою для накладення дисциплінарних стягнень та заходів впливу. При складанні посадової інструкції застосовується Довідник професій працівників та кваліфікаційних характеристик, який затверджується наказами Міністерства праці та соціальної політики України. Проте, відповідно до ст. 27. Закону України «Про охорону праці», документами, що належать до нормативно-правових актів з охорони праці є правила, норми, регламенти, положення, стандарти, інструкції та інші документи, обов'язкові для виконання, які, згідно із ст. 13. Закону України «Про охорону праці», роботодавець розробляє і затверджує положення, інструкції, інші акти з охорони праці, що діють у межах підприємства (далі - акти підприємства), та встановлює правила виконання робіт і поведінки працівників на території підприємства, у виробничих приміщеннях, на будівельних майданчиках, робочих місцях відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці, забезпечує безоплатно працівників нормативно-правовими актами та актами підприємства з охорони праці; здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням робіт відповідно до вимог з охорони праці; організовує пропаганду безпечних методів праці та співробітництво з працівниками у галузі охорони праці; Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Вимогам Закону України «Про охорону праці» відповідає Положення про розробку інструкцій з охорони праці, яке затверджене Наказом Держнаглядохоронпраці від 29.01.98. N 9, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 7 квітня 1998 р. за N 226/2666, відповідно Наказу Комітету по нагляду за охороною праці Міністерства праці та Соціальної політики України від 29.01.98 N 9 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 7 квітня 1998 р. за № 226/2666. Згідно Положення про розробку інструкцій з охорони праці інструкція є нормативним актом, що містить обов'язкові для дотримання працівниками вимоги з охорони праці при виконанні ними робіт певного виду або за певною професією на робочих місцях, у виробничих приміщеннях, на території підприємства і будівельних майданчиках або в інших місцях, де за дорученням власника чи уповноваженого ним органу виконуються ці роботи, трудові чи службові обов'язки. Інструкції, що діють на підприємстві, належать до нормативних актів про охорону праці, чинних у межах конкретного підприємства. Вони затверджуються роботодавцем і є обов'язковими для дотримання працівниками відповідних професій або при виконанні відповідних робіт на цьому підприємстві. Інструкції повинні містити тільки ті вимоги щодо охорони праці, дотримання, яких обов'язкове самими працівниками. Порушення працівником цих вимог повинно розглядатися як порушення трудової дисципліни, за яке до нього може бути застосовано стягнення згідно з чинним законодавством. Постійний контроль за додержанням працівниками вимог інструкцій покладається на роботодавця. Інструкціям, що розробляються і затверджуються на підприємствах, присвоюються порядкові номери службами охорони праці цих підприємств. У назві інструкції стисло вказується, для якої професії або виду робіт вона призначена, характеристики робіт, що підлягають виконанню працівником конкретної професії у відповідності з її кваліфікаційною характеристикою. Але відповідачі у своїх висновках щодо причини нещасного випадку не вказали хто саме і які порушив вимоги інструкції з охорони праці. Саме про порушення потерпілим нормативних актів про охорону праці, але не [PERSON] інструкції, йдеться у ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»: Якщо комісією з розслідування нещасного випадку встановлено, що ушкодження здоров'я настало не тільки з вини роботодавця, а й внаслідок порушення потерпілим нормативних актів про охорону праці, розмір одноразової допомоги зменшується на підставі висновку цієї комісії, але не більш як на 50 відсотків. Висновки про причини нещасного випадку та осіб, які допустили порушення трудової дисципліни та вимог законодавства про охорону праці повинні ґрунтуватися на фактах, виявлених під час розслідуванні обставин, за яких стався нещасний випадок. Відповідно до Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 р. № 1232, у пункті 6 акту за формою Н-1: дається стисла характеристика умов праці та дій потерпілого, викладається послідовність подій, що відбувалися перед настанням нещасного випадку, описується процес праці, а також зазначається, хто керував роботою або організував її. Проте у розділі 6. Н-1 Обставини, за яких стався нещасний випадок, не вказано жодного факту, який би підтверджував висновків щодо порушення ним як потерпілим трудової дисципліни та законодавства про охорону праці. Тому висновки, які містяться у розділах 7.1.,10. Н-1, вважає необґрунтованими і протиправними. У розділах 6., 11. Н-1 міститься інформація про відсутність свідків події, відсутність медичного підтвердження травми, розбіжності у діагнозах лікарів. Але це суперечить Рішенню Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 р. Так у Рішенні Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 р., зокрема в мотивувальній частині, встановлено як доведений факт, що: «Як вбачається з медичних документів з'ясовано, що погіршення стану здоров'я [PERSON] пов'язано з одержаним ним на робочому місці черепно-мозкової травми та струсу головного мозку... . Тому аналізуючи зміст зазначених медичних документів, суд приходить до висновку про безспірність вказаного в них діагнозу закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, при цьому також враховуючи пояснення позивача та допитаних в судовому засіданні свідків про обставини нещасного випадку, який стався з позивачем 12 березня 2012 року суд вбачає причинний зв'язок між фактом падіння картонної коробки та встановленим [PERSON] вказаним діагнозам.». Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області від 27 травня 2013 року (провадження 22-ц/775/932/13(м) зазначено, що «суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини, які вказують на отримання позивачем травми голови під час виконання ним трудових обов'язків 12.03.2012 року, то право позивача як особи, яка зазнала травму у разі нещасного випадку, на складання та отримання [PERSON] за встановленою формою є порушеним і таким, що підлягає відновленню. Доводи апеляційної скарги про відсутність свідків падіння коробки на голову потерпілого [PERSON] під час його виконання трудових обов'язків, спростовуються матеріалами справи та поясненнями свідків». Акт проведення повторного розслідування нещасного випадку, що стався 12 березня 2012 року о 11-00 годині за формою Н-5, попередньо складений відповідачем, у якому зокрема йшлося про відсутність медичного підтвердження травми, розбіжності у діагнозах лікарів, відсутність свідків події, Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 р. визнано протиправним. Отже роботодавець не виконав Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 р., склавши АКТ № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1 від 12 вересня 2013 року, в розділах 6., 11., якого міститься неправдива інформація про відсутність медичного підтвердження травми, розбіжності у діагнозах лікарів, відсутність свідків події. Вважає такі дії роботодавця протиправними. Згідно із Кодексом Законів про працю України, законом України Про охорону праці, Законом України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування та Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 р. № 1232 найманий працівник має право на об'єктивне розслідування нещасного випадку, що стався з ним під час виконання службових обов'язків. Чинним законодавством передбачено певний порядок дій у разі, якщо на підприємстві стався нещасний випадок. Від того, наскільки оперативно і правомірно діятиме роботодавець залежать життя і здоров'я потерпілого працівника. При цьому від правильності документального оформлення, від результату проведеного роботодавцем розслідування, об'єктивності розслідування залежать і своєчасність і повнота виплат, передбачених законодавством та своєчасність надання потерпілому медичної допомоги, його медичної реабілітації і відновлення працездатності. Роботодавець необґрунтовано і безпідставно звинувачує його у порушенні вимог трудового законодавства. Тому він вважає неправомірними дії роботодавця щодо визначення Причини нещасного випадку, зазначеного у розділах: 7.1. Н-1, як основну: невиконання посадових обов'язків та у п. 10. Особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, або орган, який проводить розслідування: [PERSON] - головний спеціаліст Відділу з медичного обслуговування Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі: порушення п. 2.16 (п. 2 Завдання та обов'язки) «[PERSON] інструкції головного спеціаліста відділу з медичного обслуговування відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі Донецької області» та 6., 11., щодо відсутності медичного підтвердження травми, розбіжності у діагнозах лікарів, відсутності свідків події. Отже, склавши за рішенням суду Н-1,але розмістивши у розділах 6., 7.1., 10., 11 неправдиву інформацію, роботодавець діяв навмисно, з метою приховати справжню причину нещасного випадку на виробництві і винних в ньому. Таким чином між ним, як найманим працівником та відповідачем, як роботодавцем існує трудовий спір відносно складеного роботодавцем Н-1, розділи 6., 7.1., 10., 11., щодо нібито порушення його трудового законодавства. Цей трудовий спір не було роботодавцем вирішено за його письмовим зверненням до нього. Тому, відповідно до ст. 2 Кодексу Законів про працю України, він змушений звернутись до суду. Відповідно до ст. 237-1 КЗпПУ Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Роботодавець, з метою приховати нещасний випадок під час виконання ним службових обов'язків, спочатку склав [PERSON] за формою Н-5, яким не визнав нещасний випадок повязаний з виробництвом. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 р. визнано цей [PERSON] протиправним, відмову роботодавця скласти [PERSON] про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 є неправомірною. Внаслідок цих навмисних дій роботодавця - несвоєчасне і неправомірне розслідування нещасного випадку, було порушено його право на загальнообов'язкове державне соціальне страхування відповідно до ст.253 Кодексу Законів про працю України (Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 квітня 2014 року по справі №263/671/14-ц). Відповідно до ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» Виконавча дирекція Фонду соцстрахування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, у разі своєчасного складення роботодавцем [PERSON] про нещасний випадок на виробництві, повинна була: 3) сприяти створенню умов для своєчасного надання кваліфікованої першої невідкладної допомоги потерпілому в разі настання нещасного випадку, швидкої допомоги в разі потреби його госпіталізації, ранньої діагностики професійного захворювання; 4) організувати цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого; 5) забезпечити потерпілому разом із відповідними службами охорони здоров'я за призначенням лікарів повний обсяг постійно доступної, раціонально організованої медичної допомоги, яка повинна включати: а) обслуговування вузькопрофільними лікарями та лікарями загальної практики; б) догляд медичних сестер удома, в лікарні або в іншому лікувально-профілактичному закладі; г) утримання в лікарні, реабілітаційному закладі, санаторії або в іншому лікувально-профілактичному закладі; 6) вжити всіх необхідних заходів для підтримання, підвищення та відновлення працездатності потерпілого. Внаслідок неправомірних дій роботодавця - несвоєчасного і неправомірного розслідування нещасного випадку, він був змушений протягом двох років самостійно придбавати лікарські засоби і вироби медичного призначення, оплачувати обстеження, проїзд на лікування, чим зазнав матеріальної шкоди у сумі на 6206,64 грн. (Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 квітня 2014 року по справі № 263/671/14-ц (провадження №2/263/944/2014), при цьому протягом майже 22 місяців після нещасного випадку не отримував виплат за листками непрацездатності. Несвоєчасна виплата коштів по тимчасовій непрацездатності, необхідність самостійно організовувати лікування, нести витрати на лікування, витрачати час на листування з роботодавцем з питань розслідування нещасного випадку, витрачати час по відновленню своїх прав у судах вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя, що призвело до моральних страждань його і його сім'ї, і завдало йому моральну шкоду. Він є ветераном праці і має майже 43 роки загального стажу. З них рік працював інженером з екології та охорони праці, коли розробляв відповідні накази й інструкції з охорони праці. 4 останні роки працював головним спеціалістом з медичного обслуговування у Відділенні виконавчої дирекції Фонду. Має відповідну посаді атестацію і освіту. Від Фонду читав лекції з охорони праці, гігієни праці на підприємствах міста. За весь час трудової діяльності не мав дисциплінарних стягнень. У вересні 2011 нагороджений почесною грамотою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «за високий професіоналізм, значні успіхи у виконанні трудових обов'язків». Тому безпідставне звинувачення його у порушенні вимог законодавства про охорону праці та трудової дисципліни вважає дискредитацією його ділової репутації, з метою роботодавцю уникнути відповідальності за нещасний випадок і створення умов, за яких можливе зменшення розміру одноразової допомоги потерпілому. Він віруюча людина, тому моральне ставлення до самого себе, гідність як самоповагу людини, створеної за образом і подобою Божою, вважає за найбільші християнські чесноти, які сповідує. Його честь і відповідно повагу і пошану в сім'ї, серед мирян і священників, друзів і знайомих, пацієнтів і потерпілих, співробітників трудових колективів де працював. Тому недостовірна інформація, поширена відповідачем у розділах 7.1 і 10 [PERSON] № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1 від 12 вересня 2013 року, порочить його честь, гідність та ділову репутацію і завдає йому моральної шкоди. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Таким чином, поширивши відомості, що не відповідають дійсності, що порочать його честь і гідність , відповідач порушив належні йому особисті немайнові права. Захист його честі і гідності можливо, як визнанням того що не відповідають дійсності поширені відомості, так і компенсацією завданої йому моральної шкоди . Діями відповідача: неправомірне розслідування нещасного випадку, несвоєчасне розслідування нещасного випадку, поширення відомостей, що не відповідають дійсності завдано йому матеріальної та моральної шкоди, що виразилося в моральних стражданнях, розмір компенсації, якої від роботодавця - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області складає сорок тисяч гривень. Просить суд: [PERSON] АКТ № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, затверджений 12 вересня 2013 року в частині розділів 6., 7.1., 10., 11. протиправним. [PERSON] дії відповідача щодо визначання причини нещасного випадку і осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці при складанні і затвердженні [PERSON] № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, що затверджений 12 вересня 2013 року, неправомірними. [PERSON] дії відповідача такими, що внаслідок несвоєчасного і неправомірного розслідування нещасного випадку, завдали відповідачеві матеріальної шкоди. [PERSON] дії відповідача такими, що завдали моральної шкоди позивачеві, внаслідок порушення його права на своєчасне і об'єктивне розслідування нещасного випадку та права на соціальне забезпечення під час тимчасової втрати працездатності і права на своєчасне лікування у зв'язку з нещасним випадком на виробництві. [PERSON] недостовірною і такою, що не відповідає дійсності інформацію, письмово викладену у розділах 6., 7.1., 10., 11. Акту № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-І від 12 вересня 2013 року, а саме: у 7.1.: невиконання посадових обов'язків, у 10. Особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, або орган, який проводить розслідування: [PERSON] - головний спеціаліст відділу з медичного обслуговування відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі: порушення п. 2.16 (п. 2 Завдання та обов'язки) «[PERSON] інструкції головного спеціаліста відділу з медичного обслуговування відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі Донецької області». [PERSON] інформацію, письмово викладену у розділах 7.1, 10 [PERSON] № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-І від 12 вересня 2013 року такою, що ганьбить мої честь, гідність та ділову репутацію. Зобов'язати відповідача спростувати інформацію, письмово викладену у розділах 6., 7.1., 10., 11. Акту № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-І від 12 вересня 2013 року у спосіб поширення цієї інформації. Зобов'язати відповідача скласти АКТ про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, відповідний рішенню Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 р. щодо наявносте медичного підтвердження травми та свідків події у розділах 6., 11. та який має містити у розділі 7.1 справжню причину нещасного випадку з урахуванням того, кому належала коробка з документами і хто її поклав на шафу для одягу, падіння якої спричинило нещасний випадок і у розділі 10. вказати дійсну особу, яка допустила порушення вимог законодавства про охорону праці. Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області на відшкодування завданої мені моральної шкоди 40000 гривень (сорок тисяч гривень). До судового засідання позивач [PERSON] не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, направив до суду Заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити його позовні вимоги. ( а.с. 25,45 ). Представник відповідача - Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області - [PERSON], яка діє на підставі Довіреності від 10 серпня 2015 року № 01-07/15-844 ( а.с.27) до судового засідання не з»явилася, направила до суду Заперечення на позовну заяву [PERSON] та Клопотання, в якому вказали, що просить суд розглянути справу без участі представника відповідача та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. ( а.с.98, 100) Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області про спростування недостовірної інформації, що міститься у [PERSON] №3 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом за формою Н-1, якою завдано моральної шкоди, захист честі, гідності і ділової репутації і відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають з наступних підстав. У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гід\-ністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, неза\-лежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2). Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу. Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов'яз\-ків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосу\-ється частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв ^і обмежень за ознаками раси, ко\-льору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї заса\-ди не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення пере\-шкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним за\-коном права суб'єктів цивільного провадження. У загальному розумінні рівність перед законом означає обо\-в'язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обста\-вина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать припи\-сам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов'язків всіх суб'єктів провадження. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов»язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної ( немайнової) шкоди. Завдання майнової ( матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення самостійних цивільних правовідносин ( ст. 11 ЦК України), таким чином, позивач [PERSON] скористався своїм правом на захист, шляхом пред»явлення позову та заяви про відшкодування моральної шкоди в цивільних справах. В судовому засіданні встановлено, що Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 року позовні вимоги [PERSON] про зобов»язання роботодавця скласти [PERSON] про нещасний випадок на виробництві та виконати певні дії задоволено частково. [PERSON] проведення повторного розслідування нещасного випадку, що стався 12 березня 2012 року о 11-00 годині за формою Н-5 протиправним. [PERSON] відмову Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області як роботодавця скласти акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 неправомірною Зобов»язано Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області скласти [PERSON] про нещасний випадок, що пов»язаний з виробництвом за формою Н-1, який стався 12 березня 2012 року о 11-00 годині під час виконання [PERSON] трудових обов»язків. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області від 27 травня 2013 року Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 року залишено без змін ( а.с.29-35). На виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 року, Управлінням Виконавчої Дирекції Фонду від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області складено 12 вересня 2012 року [PERSON] № 3 форми Н-1 та повязано нещасний випадок, що стався з [PERSON] - з виробництвом . Акт форми Н-1 складено комісійно, у відповідності з вимогами Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1232 від 30 листопада 2011 року та викладено на бланку встановленого зразка. ( а.с.11-17). Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертиз. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивач [PERSON] не погоджується з висновками комісії по розслідуванню нещасного випадку, викладеними у пунктах 7.1. та 10 [PERSON] №3 форми Н-1 - про віднесення його до числа осіб, які порушили вимоги законодавства про охорону праці та не виконували посадові обовязки, що і стало однією з причин нещасного випадку на виробництві, і вимагає виключити ці висновки, спростувати, на його погляд, недостовірну інформацію. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] №3 про нещасний випадок форми Н-1 складено у суворій відповідності з Порядком проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1232 від 30 листопада 2011 року. Висновки комісії, зроблені у розділах 6, 7.1.,10, 11 [PERSON] №3 форми Н-1 від 12 вересня 2012 року підтверджено наступними обставинами. Як встановлено в судовому засіданні, нещасний випадок з [PERSON] стався 12 березня 2012 року у робочій кімнаті близько 11 години дня. Окрім [PERSON] в цій же кімнаті працювало ще два співробітники, які стали непрямими свідками події та надали такі пояснення: - [PERSON], що моменту падіння коробки з документами і чи влучила коробка у [PERSON] не бачила, але чула звук. ( Після події) [PERSON] одягнувся і пішов палити ( а.с. 13, 30). -[PERSON] моменту та звуку падіння коробки вона не чула і не бачила. Але бачила, що [PERSON] підняв коробку, поставив на стіл та вийшов одягнений ( а.с.13). Непрямі свідки події надали комісії з розслідування нещасного випадку свої пояснення, які залучено до матеріалів розслідування. Після нещасного випадку стан здоровя [PERSON] не погіршився, візуально не змінився, ніяких ознак травмування не було видно, скарг на погіршення стану здоровя від [PERSON] також не надходило. У день, коли відбулася ця подія, він відпрацював робочий день повністю. При проведенні повторного розслідування за рішенням суду, [PERSON] від участі в роботі комісії ухилився, фактично не надавав ніяких пояснень, з комісією не співпрацював, а навпаки чинив перепони, оскільки попередньо вилучив з медзакладу первинну медичну документацію (амбулаторну карту) і утримував її вдома, а на пропозицію надати для вивчення комісії - відмовився, що відображено комісією у [PERSON] №3 форми Н-1 абзац 20 розділу 6 «Обставини, за яких стався нещасний випадок» ( а.с. 13-15). Таким чином, суд вважає, що безпідставною є вимога [PERSON] про визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформація, викладена у розділі 6 [PERSON] №3 форми Н-1, оскільки комісія обєктивно виклала всі обставини нещасного випадку. Будь-яких переконливих доказів, які б спростовували ці висновки суду позивач не надав та на їх наявність не посилається. Відповідно до вимог ст.. 13 Кодексу Законів про працю України у колективному договорі встановлюються взаємні зобовязання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин,зокрема: - режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; - умов і охорони праці; Створивши одноосібно умови для нещасного випадку (необережне поводження з шафою для одягу), [PERSON] порушив норми укладеного між адміністрацією та працівниками відділення Виконавчої Дирекції Фонду у м. Маріуполі колективного договору на 2011-2015 рік, у відповідності з яким: - перерва для відпочинку і харчування встановлена з 12-00 до 12-48 (підпункт 2.1.4. пункту 2.1 «адміністрація зобовязується» розділу II «Виробничі та трудові відносини». Інші перерви цим розпорядчим документом не встановлено і перерви на паління (перекури) не передбачено; -підпункт 2.2.2. пункту 2.2. «працівники зобовязуються» розділу II «Виробничі та трудові відносини» - утримувати робоче місце, обладнання, засоби виробництва в належному порядку та справному стані, а також підтримувати чистоту, дотримуватися встановленого у Відділенні виконавчої дирекції Фонду порядку зберігання матеріальних цінностей та документів. -пункт 5.2 розділу V «Охорона праці» (підпункт 5.2.2.-брати активну участь у створенні безпечних умов праці;), (підпункт 5.2.4 виконувати положення колективного договору з тих питань охорони праці, які їх стосуються ;). ( а.с.71-94). Перераховані умови колективного договору, які при сумлінному їх дотриманні унеможливлюють нещасні випадки, [PERSON] не виконав у зв»язку з чим з ним і відбувся цей нещасний випадок. У пункті 5.4 розділу V «Робочий час і час відпочинку» Правил внутрішнього трудового розпорядку, які є невідємною частиною колективного договору передбачено, що робочий час відділення починається з 8 години ранку. Перерва для відпочинку та харчування з 12 години до 12 години 48 хвилин. Інших видів перерв у відділенні не встановлено. Розпорядчих документів, щодо зміни режиму роботи у відділенні не існує. Відповідачем можливість додаткових коротких перерв для працівників не встановлено . Тому вихід (майже кожні 15 хвилин) [PERSON] на вулицю для перекуру можливо розцінювати, як відсутність на робочому місці [PERSON] без поважних причин та систематичне невиконання обовязків, покладених на нього Правилами внутрішнього трудового розпорядку ( а.с.13). Пунктом 5.5 Правил передбачено, що «залишення працівником робочого місця без дозволу начальника відділення Фонду не допускається.» [PERSON] не дотримувався режиму роботи, встановленого Правилами внутрішнього розпорядку, щоденно і систематично відлучався з робочого приміщення і робочого місця для вирішення особистих питань перекурів (паління)( а.с. 13-15). Роботодавець жодним розпорядчим документом не дозволяв і не встановлював перерви на перекури, але [PERSON] відволікався на такі перерви протягом робочого дня багато разів. На усні зауваження керівництва не реагував, повністю ігнорував їх. [PERSON] тривалий час систематично порушував вимоги статті ст.66 Кодексу законів про працю України, оскільки не дотримувався права відлучатися з робочого місця лише у визначений час для відпочинку і харчування, що в кінцевому результаті призвело до нещасного випадку. Така поведінка [PERSON] тільки підтверджує факт порушення ним трудової дисципліни, що в кінцевому результаті призвело до нещасного випадку ( а.с. 11-17). На робочому місці [PERSON] відсутні шкідливі та небезпечні фактори, які могли б становити загрозу життю та здоровю його та інших працівників. Нещасний випадок, що стався з [PERSON] це результат його власних протиправних і необережних дій, а саме: Відповідачем забезпечено виконання вимог: - статті 29 КЗпП України та поряд з іншими вимогами проведено [PERSON] вступний інструктаж з охорони праці, що відображено у пункті 4 розділу 3 «Відомості про потерпілого» [PERSON] №3 форми Н-1.( а.с. 11-17) - статті 13 Закону України «Про охорону праці» в тому числі: -розроблено за участі сторін колективний договір і реалізуються комплексні заходи для досягнення встановлених нормативів та підвищення існуючого рівня охорони праці; -розроблено та затверджено положення, інструкції, інші акти з охорони праці, що діють у межах підприємства…» (тобто положення про відділ, посадові інструкції тощо ) Натомість [PERSON] порушено положення статті 159 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що «працівник зобовязаний: додержувати зобовязань щодо охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації; «співробітничати з власником або уповноваженим ним органом у справі організації безпечних та нешкідливих умов праці, особисто вживати посильних заходів щодо усунення будь-якої виробничої ситуації, яка створює загрозу його життю чи здоровю, або людей, які його оточують, і навколишньому природному середовищу, повідомляти про небезпеку свого безпосереднього керівника або іншу посадову особу». Таким чином, законодавець не звільняє від відповідальності [PERSON], який безпосередньо несе відповідальність за безпечні умови своєї праці. У разі виникнення якоїсь небезпеки, працівник повинен терміново інформувати роботодавця про виниклі несприятливі умови праці, що створили певну загрозу його життю чи здоровю. Однак від [PERSON] ніколи не надходило таких повідомлень, бо коробки, що зберігалися на шафі не створювали такої загрози. Будь-яких доказів, які б належним чином спростовували вищевикладені висновки суду, позивач до судового засідання не надав та на їх наявність не посилається. Як вбачається з рішення Жовтневого райсуду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 року прямих свідків нещасного випадку фактично немає ( а.с. 29-32). У робочій кімнаті перебували дві співробітниці, які виконували свої посадові обовязки, не відволікалися від роботи і частково чули або якимось чином взнали про падіння коробки з документами ( в тому числі і від самого позивача) і саме їх прізвища вказано у п.11 [PERSON] №3 ( а.с.15). Тому суд приходить до обгрунтованого висновку, що оскільки інших свідків події не було, то вносити зміни до пункту 11 на вимогу [PERSON] та визнавати його протиправним - немає підстав. Таким чином нещасний випадок стався без втручання сторонніх осіб, при відсутності шкідливих або небезпечних факторів, виключно з вини [PERSON], який діяв необережно при відкриванні шафи для одягу, коли використовував робочий час без дозволу безпосереднього керівника у власних інтересах (для паління), чим порушив: 1.-Пункт 2.16 розділу 2 « Завдання та обовязки» [PERSON] інструкції головного спеціаліста з медичного обслуговування Відділу Державного Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі Донецької області, затверджену начальником відділення 03.02.2012 р, примірник якої Позивач отримав під підпис 03.02.2012 р: «Забезпечує неухильне виконання вимог статті 14 Закону України «Про охорону праці» щодо дбання про особисту безпеку і здоровя,а також про безпеку і здоровя оточуючих працівників відділення в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства, установ, організацій та інших вимог нормативно-правових актів з охорони праці». 2. ст..66 Кодексу Законів про працю України «Перерва для відпочинку і харчування»: «Час початку і закінчення перерви встановлюється Правилами внутрішнього трудового розпорядку. Працівники використовують час перерви на свій розсуд. На цей час вони можуть відлучатися з місця роботи» ( а.с. 65-68). 3.ст. 159 Кодексу Законів про працю України «Обовязок працівника виконувати нормативні акти про охорону праці»: «Працівник зобовязаний: -додержувати зобовязань щодо охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації;» 4.- Умови колективного договору та Правил внутрішнього трудового розпорядку відділення Відділення Державного Фонду у м. Маріуполі на 2011-2015 р, зареєстрованого в [INFO] 28 грудня 2010 року передбачають наступні вимоги: перерва для відпочинку і харчування встановлена з 12-00 до 12-48 (підпункт 2.1.4. пункту 2.1 «адміністрація зобовязується» розділу II «Виробничі та трудові відносини». Інші перерви цим розпорядчим документом не встановлено і перерви на паління (перекури) не передбачено; -підпункт 2.2.2. пункту 2.2. «працівники зобовязуються» розділу II «Виробничі та трудові відносини» - утримувати робоче місце, обладнання, засоби виробництва в належному порядку та справному стані, а також підтримувати чистоту, дотримуватися встановленого у відділення виконавчої дирекції Фонду порядку зберігання матеріальних цінностей та документів. -пункт 5.2 розділу V «Охорона праці» (підпункт 5.2.2.-брати активну участь у створенні безпечних умов праці;), (підпункт 5.2.4 виконувати положення колективного договору з тих питань охорони праці, які їх стосуються;), які порушено позивачем, що і стало причиною нещасного випадку, що стався з ним. 5.-ст.14 Закону України «Про охорону праці» № 2694 ХП від 14.10.1992 р «Обовязки працівника щодо додержання нормативно-правових актів з охорони праці»: «Працівник зобовязаний: - дбати про особисту безпеку і здоровя, а також про безпеку і здоровя оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування та території підприємства»; - знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; - проходити в установленому порядку попередні та періодичні медичні огляди; - Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.» ( а.с. 71-94) На підставі пункту 2 ст..42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» - У разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд проводить одноразову страхову виплату потерпілому, розмір якої визначається відповідно до ступеня втрати професійної працездатності, виходячи з 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату. Якщо комісією з розслідування нещасного випадку встановлено, що ушкодження здоровя настало не лише з вини роботодавця, а й внаслідок порушення потерпілим нормативних актів про охорону праці, розмір одноразової допомоги зменшується на підставі висновку цієї комісії, але не більш як на 50 відсотків. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] №3 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом за формою Н-1 складено комісійно, у відповідності з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1232 «Про деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» та викладено на бланку встановленого зразка. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги ст.13, 66, 159 Кодексу Законів про працю України. А також ст..14 Закону України Про охорону праці, умови колективного договору та Правил внутрішнього трудового розпорядку, посадову інструкцію. У [PERSON] №3 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом за формою Н-1 викладено обєктивно всі обставини та правильно зроблено висновок комісією, щодо наявної вини [PERSON] у настанні нещасного випадку. Відповідачем правомірно та у передбаченому законом порядку створено комісію для розслідування нещасного випадку. Саме комісійно, а не одноособово представником відповідача , складено [PERSON] №3 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом форми Н-1 з обєктивними висновками, на складання якого відповідач не впливав ніяким чином. Підстав визнавати дії Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області неправомірними немає. Ніяким органом не визнано дії Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області неправомірними. Відповідачем повністю виконано рішення Жовтневого райсуду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 року але у ньому не зазначено, що попереднє розслідування було несвоєчасним. Розслідування нещасного випадку розпочато вчасно і здійснювалося з 13 березня по 06 квітня 2012 року включно обєктивно та неупереджено. ( а.с.29-32) Нещасний випадок стався 12 березня 2012, а комісія почала розслідування одразу після отримання екстреного повідомлення з лікарні. Працювала комісія з 13 березня 2012 року по 06 квітня 2012 року, склала акт форми Н-5 де обєктивно викладено обставини події. Розслідування нещасного випадку відбулося у відповідності з «Порядком розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ №1232 від 30.11.2011 р.». ЛКК КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 м. Маріуполь» 14 березня 2012 р надано висновок №53 , у якому зазначено, що травма відноситься до категорії легких. Після лікування в амбулаторних умовах [PERSON] було відновлено працездатність , стійкої втрати працездатності не настало. Зроблені комісією висновки відповідають обставинам нещасного випадку, що стався з [PERSON]. [PERSON] припустився порушень чинного законодавства про працю та охорону праці ( ст..13, 66, 159 КЗпПУ, та ст.14 ЗУ Про охорону праці.) Через його власну необережність стався нещасний випадок і прямих свідків події не було. [PERSON] постійно порушував умови колективного договору та Правила внутрішнього трудового розпорядку, самочинно встановив собі додаткові перерви на перекури, відлучався з робочого місця без дозволу керівника підрозділу і не дбав про особисту безпеку. Невиконання посадових обовязків [PERSON], закріплених в його посадовій інструкції , щодо дотримання вимог з охорони праці на робочому місці і призвело до нещасного випадку. Цей висновок комісії відповідає дійсності. Акт про нещасний випадок на виробництві складено 12 вересня 2012 року за формою Н-1, як це передбачено вимогами Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1232 від 30 листопада 2011 року, таким чином виконано рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 березня 2013 року. Непрямими свідками нещасного випадку стали працівники [PERSON] та [PERSON], які перебували у робочій кімнаті у момент падіння коробки з документами. Вони надали комісії з розслідування нещасного випадку письмові пояснення, як непрямі свідки події. ( а.с.11-17). У п.7.1 акта форми Н-1 відображено обєктивні причини нещасного випадку: падіння предметів та невиконання посадових обовязків [PERSON], який необережно діяв та порушував Правила внутрішнього трудового розпорядку, що і призвело до нещасного випадку через порушення вимог ст..14 Закону України Про охорону праці; ст..66 та ст.159 Кодексу Законів про працю України; -втручання сторонніх осіб при настанні події не було. Порушення трудової дисципліни що спричинило нещасний випадок, допущено особисто [PERSON] Будь-яких переконливих доказів, які б спростовували вищевикладені висновки суду, позивач до судового засідання не надав і на їх наявність не посилається і тому суд приходить до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині про спростування недостовірної інформації, що міститься у [PERSON] №3 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом за формою Н-1, якою завдано моральної шкоди задоволенню не підлягають. У відповідності з ч.3 ст. 297 ЦК України „Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 28 вересня 1990 року „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій „ При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 28 вересня 1990 року „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій „ Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 28 вересня 1990 року „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій „ відповідач повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності. На позивача покладається обовязок довести лише факт поширення відомостей, які його ганьблять, особою, до якої предявлений позов. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 28 вересня 1990 року „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій „ Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового Однак, на думку суду, позивач [PERSON] в своїй позовній заяві не надав належних доказів, які б свідчили про той факт, що відповідач - Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області будь- яким чином поширили відомості, які ганьблять [PERSON] і тому його позовні вимоги в частині захисту честі, гідності і ділової репутації також не підлягають задоволенню. У відповідності до ст.. 237-1 КЗпП України « Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:... в моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності до ст.. 237-1 КЗпП України однією із обов»язкових умов відшкодування моральної шкоди є вина роботодавця в порушенні трудових прав працівника. Згідно до Розділу 5 ЦПК України, доказами можуть бути лише ті факти, які мають документальне та фактичне підтвердження та на підставі яких в подальшому суд може дослідити їх правдивість. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:... в моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, в судовому засіданні встановлено, що відповідач Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області не порушував будь-яких трудових прав працівника - позивача по справі. Суд також вважає, що позивачем [PERSON] в наданій до суду позовній заяві не вказано жодного посилання на мотиви, якими він обґрунтовує причинення йому моральної шкоди у розмірі 40000 грн та якими доказами моральна шкода саме в такому розмірі підтверджується. З урахуванням положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди „позивач повинен надати докази про моральні переживання у звязку з ушкодженням здоровя, про порушення нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, дані про порушення спілкування з оточуючими людьми, дані про настання інших негативних наслідків. Однак, як вважає суд, позивачем [PERSON] доказів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача в судовому засідання не надано. Крім того, у відповідності до ст. 60 ЦПК України сторона забовязана доказати ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Але позивач [PERSON] в своїй позовній заяві, посилаючись на неправомірні дії відповідача не вказує, в чому конкретно полягають ці неправомірні дії, якими йому спричинено моральну шкоду у розмірі 40000 грн. Також відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, в позовній заяві [PERSON] не вказує з яких саме міркувань він виходив, визнаючи розмір моральної шкоди-40000 грн, а також не надав ніяких обєктивних доказів, якими б підтвердив спричинення йому моральної шкоди саме в розмірі 40000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не надано суду доказів спричинення йому моральної шкоди протиправними діями відповідача і тому його позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають На підставі викладеного,

Outcome: dismissed