Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником вказаного вище будинку на підставі договору дарування від 12.03.2005 року. Сторони перебували в юридичному шлюбі та з 03.03.2015 року відповідачка зареєстрована у вказаному житловому будинку, де вона проживала разом з позивачем. Проте у жовтні 2019 року [PERSON] припинила спільне проживання з позивачем у одному будинку, вивезла із житла всі свої речі, обірвала будь-яке спілкування з [PERSON] та жодного разу з того часу до будинку не з`являлася, а 19.08.2020 року за рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області шлюб між сторонами був розірваний. Проте до даного часу [PERSON] залишається зареєстрованою за вказаною адресою, хоча фактично з вересня 2019 року по даний час в зазначеному будинку жодного разу не з`являлася, що також підтверджується довідкою голови комітету самоорганізації населення №1 центрального мікрорайону, який надав відомості про непроживання [PERSON] у належній [PERSON] будівлі, у зв`язку з чим він і звернувся до суду з даним позовом. 15.04.2021 року представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Джурою С.П. до суду був поданий відзив на позовну заяву (а.п.28-31), проте такий залишився без розгляду, оскільки був поданий вже після закриття підготовчого провадження у даній справі. 03.08.2021 року представник відповідачки надав суду письмові пояснення, у яких зазначив про те, що [PERSON] вселилася до належного позивачеві житла у 2015 році як його дружина, разом з ними також зареєстровані спільна донька [PERSON] та донька відповідачки від попереднього шлюбу - [PERSON] , які проживали там до жовтня 2020 року, а не до жовтня 2019 року, як про це вказує позивач (а.п.54-55). У судове засідання позивач не з`явився, проте завчасно подав заяву до суду, згідно з якою позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд повернути йому із державного бюджету 50% судового збору, у зв`язку з визнанням позову відповідачкою (а.п.60). Відповідачка не з`явився до суду також, але подала письмову заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, пояснивши, що вона добровільно має намір знятися з реєстрації у належній її колишньому чоловікові квартирі та зареєструвати місце свого проживання у належному її дочці [PERSON] будинку, але позивач створює їй перешкоди у цьому, оскільки не надає домову книгу для подання такої у Центр надання адміністративних послуг для зняття її з реєстрації, як того вимагає нині чинне законодавство, а відмовляє у наданні домової книги з тих підстав, щоб створити штучні перешкоди під час розгляду цивільної справи за його позовом до неї про визначення місця проживання дитини (а.п.61). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З копії договору дарування квартири від 12.03.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за №2402, вбачається, що [PERSON] дійсно є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.п.4), що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно №94813920 від 17.08.2017 року (а.п.6), а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7142620, виданого Прилуцьким МБТІ від 28.04.2005 року (а.п.11). Відповідно до довідки №3913 від 25.11.2020 року (а.п.5), виданої головою комітету самоорганізації населення №1 Центрального мікрорайону власнику [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про те, що за даною адресою також зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які за вказаною адресою не проживають протягом 1 року), а також [PERSON] [INFO] , що також підтверджується копією домової книги для прописки громадян, проживаючих за адресою: [ADDRESS] (а.п. 7, 9-10). Згідно з копією рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області №2/742/782/20 (єдиний унікальний №742/1214/20) від 19.08.2020 року, яке набрало законної сили 21.09.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.п.12). Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.п.38), від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.п.38), та відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] відповідачка має повнолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.п.37). Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу адміністративних послуг (а.п.39) [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 20.03.2019 року по теперішній час (а.п.39). З копії договору дарування від 10.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1656, вбачається, що [PERSON] дійсно є власником житлового приміщенням, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.п.40-41). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 150 Житлового кодексу України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а частиною 1 ст.317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про оголошення особи безвісно відсутньою або померлою. Зважаючи на те, що у виданій головою комітету самоорганізації населення №1 Центрального мікрорайону довідці №3913 зазначено про те, що станом на 25.11.2020 року відповідачка вже більше року не проживає за адресою: [ADDRESS] , чим створює позивачеві перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм житлом, а у своїй заяві від 04.08.2021 року [PERSON] , хоч і не погоджуючись з періодом не проживання її у житлі позивача, все-таки визнала позов у повному обсязі, то суд приходить до переконання про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Також частиною першою ст.142 ЦПК України та частиною третьою ст.7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на вказані норми, позивачу слід повернути з державного бюджету 420,40 грн сплаченого ним судового збору, а решту суми понесених [PERSON] витрат зі сплати судового збору відповідно у сумі 420,40 грн вже слід стягнути на користь позивача з відповідачки відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі ст.150 ЖК України, ст.316, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401,

Outcome: approved