Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження будинком. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником будинку [ADDRESS] , котрий успадкував за своєю дружиною [PERSON] , яка померла [INFO] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 223318438 від 09 вересня 2020 року та рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 липня 2020 року. У даному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який є братом його покійної дружини, однак вже близько 20 років не проживає у вказаному будинку, при цьому до цього часу не знявся з реєстрації місця проживання. Позивач зазначає, що відповідач, як йому відомо, проживає з дружиною в [ADDRESS] , проте знятися з реєстрації в будинку позивача не хоче. Позивач також зазначає, що [PERSON] участі в утриманні будинку не бере, житлово-комунальні послуги не сплачує, а факт реєстрації такого у будинку створює йому перешкоди у оформленні субсидії та позбавляє його права користуватися і розпоряджатися належним майном на власний розсуд. У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду з цим позовом та просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому у встановлений судом строк не надав відзив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, які є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності, суд дійшов такого висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] успадкував за своєю дружиною [PERSON] ( [PERSON] померла [INFO] ) будинок [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 223318438 від 09 вересня 2020 року та рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 липня 2020 року. З копії Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , вбачається, що у цьому житловому будинку прописані, зокрема, [PERSON] . Вказане підтверджується і довідкою Перечинської міської ради Закарпатської області від 17 березня 2021 року № 305 та відповіддю Перечинської міської ради Закарпатської області від 02 квітня 2021 року № 577/07-02. Однак, судом встановлено, що відповідач [PERSON] вже близько двадцяти років не проживає у вказаному будинку, участі в утриманні такого не бере, житлово-комунальні послуги не сплачує. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача перешкод у користуванні належним йому на праві власності житлового будинку через зареєстроване місце проживання у такому [PERSON] . До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV). Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з приписами частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою частини 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Стаття 7 Закону № 1382-IV визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з статтею 11 Закону № 1382-IV орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Суд звертає увагу на те, що відповідач у зазначеному житловому будинку не проживає, про що стверджує позивач, а також у судовому засіданні не заперечив відповідач. Суд підкреслює, що відповідач не є членом сім`ї позивача, не пов`язаний з ним спільним побутом, не веде з ним спільного господарства. Більше того, в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, з яких можна було б дійти висновку, що у відповідача зберігається обґрунтований інтерес до зазначеного вище будинку. Суд вважає вимоги позивача про позбавлення відповідача права користування спірним будинком пропорційними переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з огляду на те, що позивач є власником житлового будинку, у якому зареєстрований відповідач, останній не є членом його сім`ї і має інше місце проживання (яке хоч і не належить йому на праві власності, однак в такому він проживає). Таким чином, на переконання суду, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, тому право відповідача на користування цим житловим будинком підлягає припиненню на вимогу позивача на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам, зробленим Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18, та узгоджується з правовими висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити. На підставі статей 319, 321, 383,391, 401- 403, 405, 406 Цивільного кодексу України, статей 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved