Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , згідно якої прохав суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловою квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] та виселити відповідачів із вказаної житлової квартири. Вирішити питання про виклик в якості свідків [PERSON] та [PERSON] .. Судові витрати прохав покласти на відповідачів. В обґрунтування позову вказав, що між ним - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] 12.09.1992 року було зареєстровано шлюб в палаці шлюбів м. Кременчука. Під час їх спільного проживання, як подружжя, його мати [PERSON] придбала житлову квартиру по [ADDRESS] та подарувала йому, за договором дарування від 12.08.2002 року. В подальшому, відносини між ним та відповідачем [PERSON] погіршились та з серпня 2012 року вони стали жити окремо, а за рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 03.01.2013 року шлюб між ними було розірвано. В свою чергу, він в подальшому одружився з [PERSON] та став мешкати разом із нею та донькою [PERSON] , 2007 року народження, по орендованим квартирам. На теперішній час він повідомив відповідачів про те, щоб вони добровільно знялись з реєстрації належної йому на правах власності житлової квартири по [ADDRESS] , але відповідачі з реєстрації не знялися та до цього часу продовжують проживати у належній йому житловій квартирі та чинять перешкоди у користуванні його майном. Відмова відповідачів у знятті з реєстрації усіляко перешкоджає йому користуватись належним йому майном. Він, фактично маючи у власності житлову квартиру, вимушений орендувати житло. Зазначені обставини можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] . Вважає, що він як одноособовий власник має всі передбачені законом права вимагати усунення будь-яких порушень права власності. Відповідачі вселились у спірну квартиру, як члени сім`ї власника житлової квартири і набули право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. На підставі викладеного прохає позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 02.04.2020 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строку на усунення виявлених недоліків. 16.04.2020 року позивач усунув виявлені недоліки, позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. 10.06.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив, згідно якого із позовними вимогами остання не погоджується, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Позивачем не надано до суду ніяких доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням. Та обставина, що позивач є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для їх виселення, які там правомірно проживають. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, яке вони отримали за спільного життя з [PERSON] . А тому вважає, що вони мають право користування займаним приміщенням у спірній квартирі, оскільки вона - [PERSON] та їх син - [PERSON] були вселені на законних підставах за згодою наймача квартири (в подальшому власника квартири) позивача, як члени сім`ї (дружина та його син), який на той час був зареєстрований за спірною адресою, як неповнолітній за адресою реєстрації батьків. Крім того, вказала, що на виконанні Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебувало виконавче провадження № 61010209 із виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.11.2019 по справі № 537/3278/19 про усунення [PERSON] перешкод у користуванні квартирою, яке державним виконавцем в присутності позивача було виконано, а саме передано ключі від домоволодіння, а виконавче провадження завершено, про що свідчать відповідні відомості з Автоматизованої системи виконавчих проваджень. Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами право на захист своїх прав, шляхом пред`явлення вказаного позову, а саме не доведена потреба [PERSON] повторно просити про захист свого права, яке вже судом відновлено за його вимогою, не доведено існування обставин, наведених у позові, про існування перешкод зі сторони відповідачів, адже такі обставини спростовуються наданими позивачем доказами. Водночас, позивачем не ставиться питання надання відповідачам іншого житлового приміщення, а за відсутності цих вимог з урахуванням того, що їй з сином немає більше де проживати, вважає, що позовні вимоги є незаконними та безпідставними. 25.08.2020 року від позивача [PERSON] надійшли додаткові пояснення до позовної зави, згідно яких, позивач, посилаючись на обставини встановлені у рішенні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05.11.2019 року, в цивільній справі № 537/3278/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, що набрало законної сили, в тому числі і на показання свідків [PERSON] свідка [PERSON] вказав, що враховуючи, що вказаним рішенням підтверджено всі обставини, які є підставою заявлення позовних вимог, тому допитувати вказаних свідків, витребувати докази немає необхідності і є всі підстави для розгляду справи по суті. Також, послався на позиції Верховного суду викладені у постанові від 14.08.2019 року № 702/101/18 та викладену у постанові від 16.01.2019 року в справі №243/7004/17-ц, провадження №61-25371св18. Тож, прохав врахувати додаткові пояснення та задовольнити позов у повному обсязі. 23.09.2020 року від представника відповідачів [PERSON] надійшли письмові пояснення, згідно яких останній прохав відмовити позивачу у задоволені позовної заяви за недоведеністю посилаючись на правові висновки, що викладені: у Постанові Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 439/497/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, у Постанові Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 324/783/18, у Постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц, провадження № 61-8142св18, у Постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 369/9908/15-ц, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, у Постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 754/613/18, а також на статтю 8 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» та рішення ЄСПЛ п.36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії», п.44 у рішенні від 02.12. 2010 року у справі «Кривіцка та Кривіцкий проти України». Тому, беручи до уваги встановлені в процесі розгляду справи обставини, а в першу чергу пояснення позивача стосовно відсутності будь-яких обмежень його у володінні, користування розпоряджання належним йому майном, а також його тверджень, що він має безперешкодний доступ до спірного домоволодіння, має можливість безперешкодно пересуватись та користуватись зручностями спірної квартири, твердження що на момент розгляду судом спору відсутні жодні обмеження або перешкоди зі сторони відповідачів для здійснення ним права власності, вважає, позивачем не наведено суду переконливих доказів, які б вказували, що саме своїми діями відповідачі порушують його права, які у свою чергу мають бути захищені судом та відповідно відновлені. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та прохав задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях. Суду пояснив, що після припинення сімейних відносин з відповідачем [PERSON] він проживав в орендованому житлі. Наразі у нього є інша сім`я та йому матеріально складно винаймати житло, а враховуючи, що його син відповідач [PERSON] повнолітній та працює, а відповідач [PERSON] також працює, має матір у якої є житло у власності, яке остання здає в оренду, вважає, що відповідачам слід самостійно вирішувати житлове питання, оскільки він, як власник житла, розпорядився та попрохав відповідачів знятися з реєстрації та покинути займане ними багато років житло, так як має намір проживати там зі своєю новою сімєю. Відповідачі самостійно не знімаються з місця реєстрації за даною адресою та не звільняють квартиру, що порушує його права та не дають можливості заселитися з новою сімєю та користуватися нею. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримували та прохали задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві та додаткових поясненнях. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказала, що з позивачем було узгоджено, що після розірвання шлюбу він забирає автомобіль, а вона з дітьми залишається жити у його квартирі, яку в подальшому він переоформить на них. Позивач, крім аліментів, ніяким чином не допомагав ні у вихованні, ні матеріально, з дітьми не спілкувався, до додому побачитися з дітьми не приходив. Жодних претензій чи пропозицій всі ці роки не пред`являв. Вона з дітьми а наразі з сином проживала всі ці роки у квартирі позивача, сплачувала за комунальні послуги та належно утримувала майно. Рішення суду про усунення перешкод у користування майном виконане - одна кімната звільнена від речей та передано ключі від вхідних дверей. До того ж, позивач поставив замок на дверях своєї кімнати. Перешкод у користуванні іншими спільними кімнатами, як то кухня, туалет, ванна ні вона, ні їх син не чинять. Прохає відмовити у задоволенні позову так, як перешкод у доступі до власності позивач не має, а в разі їх виселення у них немає іншого житла. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення аналогічні поясненням відповідача [PERSON] та заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав вказаних у відзиві та поясненнях їх представника. Представник відповідачів [PERSON] заперечував у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві та поясненнях. Свідок [PERSON] суду показала, що знає сторін по справі, відповідачі - це рідна її сестра та племінник, позивача знає з 1991 року, стосунків з ним ніяких не підтримує. Позивач кинув сім`ю, при цьому, обіцяв, при ній, при розірванні шлюбі в суді, що автомобіль бере собі, а квартиру залишить її з дітьми, однак обіцянку не виконав і в подальшому ні фінансової, ні іншої допомоги, крім аліментів не надавав. Спірну квартиру позивачу подарувала його мати і будь-яких сопорів по реєстрацію в квартирі не будо. Під час сімейного життя провідувала сестру не часто, після розірвання шлюбу провідувала сестру з дітьми приблизно 1 раз на тиждень і їй не відомо, що сестра перешкоджала у доступі до квартири, при ній позивач заходив за речами риболовними, які знаходилися в квартирі, десь 3-5 років тому, на її питання коли він переоформить квартиру, їй відповіді не дав. Чи є у позивача наразі перешкоди у користуванні квартирою їй не відомо. Сторони розірвали шлюб після 20 років спільного проживання. Який зараз сімейний стан позивача їй невідомо. Їх з відповідачкою мати проживає у своїй двокімнатній квартирі, раніше у матері була однокімнатна квартира, а чиє зараз їй невідомо. У неї з матір`ю близьких стосунків не має, у матері окреме життя. Вона проживає окремо зі своєю сім`єю у 3-х кімнатній квартирі. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступного. Судом встановлено, сторони [PERSON] та [PERSON] з 12.09.1992 року по 14.01.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у сторін народився син [PERSON] [INFO] . Під час перебування у зареєстрованому з відповідачем шлюбі, позивачу [PERSON] було подаровано [PERSON] , а ним прийнято у дар квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором від 12.07.2002 року посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1640. Зроблено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі на квартиру Кременчуцьким МБТІ 15.08.2002 року, записано у реєстрову книгу № М-1 за реєстровим № 221. Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.11.2019 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном задоволено. Зобов`язано відповідачів [PERSON] , [PERSON] , не чинити перешкоди у вільному користуванні [PERSON] , житловою квартирою [ADDRESS] , надавши йому доступ до вказаного приміщення, шляхом передачі йому ключів від вхідних дверей, та звільнивши йому одну кімнату від власних речей. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що дане рішення суду виконано і позивачу було передано ключі від вхідних дверей його квартири та звільнена одна кімната на дверях якої він встановив замок. Тако, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі після надання ключів від квартири не чинять перешкод у доступі до самого помешкання та у користуванні його кімнатою та спільними кімнатами. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що відповідачі постійно проживали у вказаній квартирі з моменту їх вселення, і разом з позивачем, і після розпаду сім`ї без нього. Після того, як позивач пішов, відповідачі сплачували за комунальні послуги та утримували квартиру, при цьому не завдаючи шкоди майну позивача. До 2019 року позивач не виявляв наміру проживати у квартирі. В судовому засіданні також встановлено, що як позивач так і відповідачі працюють та мають джерела отримання доходів. Інших помешкань на праві власності у сторін немає. Вирішуючи даний спір суд керується наступними нормами законодавства. Конституцією України\~передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В частині 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Положення\~глави 32 ЦК України\~визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до\~частини другої статті 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою . Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених\~частиною одинадцятою\~статті 6 цього Закону. Відповідно до ч.1 ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Одночасно, як засіб відновлення свого права власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують\~при розгляді\~справ Конвенцію\~та практику\~Суду як\~джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з\~Конвенцією поняття\~«житло» не\~обмежується приміщеннями,\~в яких\~законно мешкають\~або законно\~створені.\~Чи є\~конкретне місце\~проживання «житлом»,\~яке підлягає\~захисту на\~підставі пункту\~1\~статті 8\~Конвенції,\~залежить від\~фактичних обставин,\~а саме\~-\~від наявності\~достатніх та\~триваючих зв`язків\~із конкретним\~місцем (рішення\~у справі\~«Прокопович проти\~Росії»,\~заява №\~58255/00,\~пункт 36,).\~Втрата житла\~є найбільш\~крайньою формою\~втручання у\~право на\~повагу до\~житла (рішення\~від 13\~травня 2008\~року у\~справі «МакКенн\~проти Сполученого\~Королівства»,\~заява №\~19009/04,\~пункт 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У своїй постанові від 15.01.2020 року справа №754/613/18-ц провадження №61-1634св19 Верховний суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Вирішуючи даний спір, судом повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості. Так, судом встановлено, що позивач який був у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1992 року по 2013 рік, набувши право власності на вказану квартиру у 2002 році за договором дарування, зареєстрував у ній дружину та дітей як членів своєї сім`ї, тобто відповідачі вселились у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і правомірно набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Позивач став проживати окремо у 2012 році, і до 2019 року не виявляв наміру проживати у своїй квартирі. Після того, як позивач виявив бажання проживати у квартирі з новою сім`єю відповідачі чинили перешкоди позивачу у доступі до квартири позивача, що встановлено судовим рішенням. Судове рішення щодо усунення перешкод у користуванні шляхом передачі ключів від вхідних дверей та звільнення однієї кімнати - виконане. Позивач вказує, що обставини, які обґрунтовують його позов, встановлені даним судовим рішенням, однак суд зазначає, що порушені на той час права, за захистом яких позивач звертався до суду, були відновлені, а з часу виконання рішення до звернення до суду з позовом та протягом розгляду справи позивачем не надано доказів того, що відповідачі чинили йому перешкоди у користуванні його власністю та в чому саме це полягало. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] хоча і втратила статус члена сім`ї дружини, та наразі не пов`язана спільним побутом з позивачем, однак разом з їх спільним сином після розірвання шлюбу продовжує проживати у квартирі позивача та утримувати її, не здійснюючи при цьому псування майна чи інших негативних дій, які б унеможливлювали її проживання у квартирі, що встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами по справі. Істотних обставин, які б давали підстави для припинення права сервітуту за рішенням суду згідно положень ч.2 ст. 406 ЦПК України, на які позивач посилається у позовній заяві, позивачем не вказано та не надано доказів на їх підтвердження. Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням. Посилання позивача та ті обставини, що він проживав та наразі проживає в орендованій квартирі не доведено так, як не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того. Крім того, позивачем не надано належного обґрунтування неможливості проживання у належній йому квартирі при тому, що на дверях його кімнати встановлено замок, а у користуванні іншими побутовими кімнатами йому перешкод не чиниться. Обставини вказані позивачем, щодо того, що відповідачі могли б піти проживати до однієї з квартир його бувшої тещі матері [PERSON] , також не знайшли свого підтвердження. Права як членів сім`ї власника житла так і колишніх також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів. Відтак, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні його вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування його квартирою та виселення з неї, так як відповідачі вселилися правомірно, постійно проживали в квартирі зі згоди позивача добросовісно сплачували за комунальні та утримували квартиру, ведуть нормальний спосіб життя, відповідач [PERSON] є членом сім`ї який постійно проживав у квартирі, відповідач [PERSON] яка також постійно проживала у квартирі, хоча і втратила статус члена сім`ї, однак не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, дії передбачені ч.1 ст. 116 ЖК УРСР відповідачі не чинять, тому підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування їх виселення з квартири відсутні. Крім того, суд зазначає, що сторони знаходяться в рівному положенні адже іншого житла на праві власності ні у позивача ні у відповідачів не має, всі працюють та отримують доходи, наразі виселення відповідачів без надання іншого приміщення, як цього просив позивач призвело б, до неспівмірного втручання у право на житло відповідачів, враховуючи недоведеність нагальної в цьому потреби позивача.

Outcome: dismissed