Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Приватного підприємства Житомироблдрукарня та просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати та судові витрати, повязані з оплатою послуг адвоката. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 07.08.2013 року працював на посаді директора у Приватному підприємстві Житомироблдрукарня та 08.12.2014 року був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за станом здоровя. На час звільнення існувала заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року у розмірі 13 368,39 грн., яку відповідачем не виплачено до цього часу. Крім того, у звязку з порушенням термінів виплати заробітної плати з відповідача підлягає стягненню на його користь компенсація втрати частини доходів. Після уточнення позовних вимог (а.с.427-428) позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 13 860,03 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату у розмірі 5 590,40 грн. та 2000 грн. судових витрат, повязаних з оплатою послуг адвоката. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнавали частково в частині наявності заборгованості та оспорювали розмір заборгованості. У подальшому позов не визнали в повному обсязі, надали письмові заперечення, а також пояснили, що [PERSON], працюючи директором, одночасно виконував функції головного бухгалтера, був відповідальним за ведення бухгалтерського обліку та при звільненні не передав первинні бухгалтерські облікові документи. Позивачем було безпідставно собі призначено посадовий оклад у розмірі 7400 грн. по 30.11.2013 року, а з 01.12.2013 року по 31.03.2014 року - заробітну плату у розмірі 8000 грн.; виплачено надлишково 25 571,70 грн. заробітної плати, а також безпідставно 16 000 грн. як частку статутного капіталу підприємства та 30 000 грн. позики; отримано 14 300,00 грн. по договорам цивільно-правового характеру, укладеним з ним, як з ФОП, у тому числі за оренду автомобіля, друкарського станка та на бензин. Крім того, позивач не виконав своїх безпосередніх обовязків в частині повного розрахунку при звільненні і не виплатив собі та іншим працівникам заробітну плату. Вважають, що позивач мав можливість погасити заборгованість не лише ту, яка утворилась під час його керівництва, але й заборгованість за час роботи попереднього керівництва, тому є винним і згідно ст.5 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати не має права на компенсацію. Під час розгляду справи відповідач відновлював бухгалтерський облік і вважає, що банківські відомості розподілу заробітної плати свідчать про наявність переплати перед позивачем. Крім того, позивач не мав права перераховувати на свій окремий картковий зарплатний рахунок інші виплати, тому всі перераховані суми слід вважати заробітною платою. Після оголошеної у судовому засіданні перерви представники відповідача у судове засідання не зявилися та згідно заяви відповідача від 26.06.2015 року (а.с.369), письмових додаткових заперечень відповідача (а.с.370-378), клопотання відповідача (а.с.388-391) відповідач просить розглянути справу у відсутності представників, у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача вартість послуг адвоката у розмірі 10 000 грн. на користь адвоката, а також постановити окрему ухвалу щодо позивача як керівника за грубе порушення трудового законодавства. Крім того, представник відповідача по довіреності [PERSON] просить стягнути з позивача на її користь судові витрати у розмірі 10 000 грн. за послуги як адвоката (а.с.379-380). Представник третьої особи без самостійних вимог ПАТ КБ Приватбанк, яку залучено за клопотанням позивача, після оголошеної у судовому засіданні перерви не зявився та надав запитувані відомості. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що між позивачем як працівником та відповідачем як роботодавцем існували трудові правовідносини, які регулюються законодавством про оплату праці, що грунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, Закону України Про оплату праці, Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та інших актів законодавства України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1 ст.1 Закону України Про оплату праці заробітна плата - це винагорода обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як вбачається з копії трудової книжки та наказу №112-к від 07.08.2013 року (а.с.3-4, 235) позивач з 07.08.2013 року був прийнятий на роботу на посаду директора Приватного підприємства Житомироблдрукарня та звільнений з роботи 08.12.2014 року за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу №18-к від 08.12.2014 року (а.с.139). Відповідно до наказу №114-к від 07.08.2013 року, який є чинним, посадовий осклад директора встановлено у розмірі 7400 грн. (а.с.236). Згідно затвердженого 23.01.2014 року штатного розпису керівників, спеціалістів та робітників ПП Житомироблдрукарня посадовий оклад директора встановлено у розмірі 3100 грн. (а.с.227). Наявність заборгованості по заробітній платі підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунковими листками, а також платіжними дорученнями з зазначенням призначення платежу та відповідно відомостями розподілу заробітної плати Приватного підприємства Житомироблдрукарня, наданими ПАТ КБ Приватбанк (а.с.151-152, 156-162, 259-342). Крім того, як вбачається з наказу №18-к від 08.12.2014 року (а.с.139), який на час розгляду справи є чинним, позивачеві належить виплатити кошти за невикористану частину шорічної відпустки саме за 41 календарний день за період роботи з 07.08.2013 року по 08.12.2014 року, що спростовує твердження представників відповідача про наявність лише 32 календарних днів невикористаної позивачем відпустки. Таким чином, розмір заборгованості по заробітній платі з урахуванням встановленого наказами Приватного підприємства Житомироблдрукарня розміру посадового окладу позивача як директора становить 13 860,03 грн. (у тому числі: 491,64 грн. за грудень 2013 року та за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року 13 368,39 грн. з урахуванням компенсації за 41 календарний день невикористаної частини щорічної відпустки за період роботи з 07.08.2013 року по 08.12.2014 року, розрахованої згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100), тому позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 13 860,03 грн. заборгованості по заробітній платі є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно положень Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів проводиться компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, якій підлягає, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) разом із сумою індексації. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Враховуючи, що заробітна плата позивачеві частково за грудень 2013 року та за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року своєчасно не була виплачена; згідно чинного законодавства обовязок доказування відсутності вини у затримці належних виплат покладений саме на роботодавця та в матеріалах справи відсутні докази відсутності вини роботодавця, тобто наявність об'єктивних, непереборних причин неможливості проведення таких виплат своєчасно та регулярно у встановлені законодавством строки, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів за період затримки виплати заробітної плати в межах заявлених вимог, а саме, починаючи з жовтня 2014 року по травень 2014 року у сумі 5 285,48 грн.. Щодо тверджень представника відповідача про безпідставну виплату позивачеві як засновнику та фізичній особі-підприємцю 16 000 грн. частки статутного капіталу підприємства; 30 000 грн. поворотної безвідсоткової позики; 14 300,00 грн. по договорам цивільно-правового характеру, у тому числі за оренду автомобіля, друкарського станка та на бензин, то правовідносини між Приватним підприємством Житомироблдрукарня та [PERSON] як співзасновником або фізичною особою-підприємцем стосуються здійснення господарської діляності і не є предметом спору у даній справі. Крім того, наявність умислу позивача та його вина у невиплаті заробітної плати не встановлена у визначеному законом порядку (у тому числі, постановою або вироком суду про притягнення відповідно до адміністративної або кримінальної відповідальності). Враховуючи, що судом розглядається спір між працівником та роботодавцем і не досліджуються відповідність дій позивача як керівника і співзасновника інтересам підприємства у процесі здійснення господарської діяльності та причини і умови, які вплинули на фінансове становище підприємства та спричинили заборгованість, тому підстав для постановлення окремої ухвали не вбачається. Щодо стягнення на користь позивача судових витрат, повязаних з оплатою послуг адвоката, то відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно розяснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки позивачем не надано розрахунок витрат на правову допомогу згідно вимог Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, тому в частині відшкодування витрат на правову допомогу слід відмовити за недоведеністю. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, тому підстави для стягнення судових витрат на користь відповідача або його представника відсутні. Крім того, за подання позову до суду позивач не сплачував судовий збір, тому згідно ст.88 ЦПК України та ст.4 Закону України Про судовий збір судовий збір за вимогу майнового характеру підлягає стягненню на користь держави з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial