Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог, просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Чорногорії [PERSON], [INFO], у супроводі батька - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері [PERSON], [INFO], на термін з 01 серпня 2018 року до 30 вересня 2018 року; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Чорногорії [PERSON], [INFO], у супроводі батька - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері - [PERSON], [INFO], на термін з 01 серпня 2018 року до 30 вересня 2018 року; надати дозвіл [PERSON] на виготовлення проїзного документу на ім'я [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]; зобов'язати [PERSON], [INFO], передати йому [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], для тимчасового виїзду останніх за межі України до Чорногорії без згоди та супроводу матері [PERSON], [INFO], на термін з 01.08.2018 року до 30.09.2018 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від даного шлюбу мають малолітніх синів - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З 2011 року по 2016 рік вони всією сім'єю мешкали у місті Будва в Чорногорії, проте з невідомих причин відповідач виїхала сама з Чорногорії та вивезла з собою дітей спочатку до непідконтрольного Україні міста Алчевська Луганської області, а потім до міста Харкова, де вони мешкають на цей час в квартирі [ADDRESS], зареєстровані як внутрішньо переміщені особи. На даний час відповідач перешкоджає його спілкуванню з дітьми, хоча об'єктивні підстави для цього відсутні. Відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки через що молодша дитина [PERSON] з 24.02.2018 року по 16.03.2018 року перебував в опіковому відділенні КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладеної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова», у дитячому садку через постійні хвороби він перебував у січні 2018 року - 10 днів, у лютому - 3 дні, у березні - 2 дні, у квітні - 4 дні. Крім того, відповідача за фактом ухилення від виконання материнських обов'язків притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП, діти не отримують належного догляду та відпочинку, потребують фізичного та морального оздоровлення після перебування у зоні конфлікту та недбалого ставлення матері. Оскільки останні роки діти мешкали у Чорногорії, ходили там до дитячого садка, ним прийнято рішення про направлення їх на оздоровлення та фізичного розвитку до санаторію у Чорногорію. Після того як їх стосунки з відповідачем остаточно зіпсувались вона відмовляється давати йому згоду на виїзд дітей за межі України, чим зловживає батьківськими правами, проявляє неповагу до синів у вигляді заперечення проти їх повноцінного відпочинку та розвитку, порушує права дітей. Ним оплачене перебування дітей в дитячому таборі в Чорногорії (м. Будва) організованому школою Dukey Academy d.o.o. EDU-RU з 01.08.2018 року по 31.08.2018 року, також викуплені білети на літак до Чорногорії та в зворотному напрямку до м. Харкова. Він неодноразово звертався в усній формі, а також направляв телеграми за адресою відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд синів, проте дозволу на виїзд дітей так і не отримав, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини та факти, викладені в позові, просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на наступне. 20.01.2018 року вона повторно уклала шлюб з позивачем через погрози забрати дітей та позбавити батьківських прав. Позивач неодноразово застосовував до неї фізичне насильство, на дітей постійно кричав, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з 2016 року. В квітні 2016 року вона вимушена була з дітьми виїхати з Чорногорії, де вони проживали з 2011 року та переїхала спочатку до м. Алчевська Луганської області, а потім в березні 2017 року на постійне місце проживання у м. Харків. Останнім часом позивач погрожує їй помстою, позбавленням батьківських прав. Спілкуванню дітей з позивачем вона не перешкоджає, він з ними спілкується, коли приїжджає з Чорногорії. Доказів щодо необхідності фізичного та морального оздоровлення дітей після перебування у зоні конфлікту позивачем не надано, також відсутні докази її недбалого ставлення до дітей. Також, зазначила про те, що позивач вводить суд в оману, надавши квитки, які він не придбавав. Вона категорично заперечує проти надання дозволу на виїзд дітей за кордон з медичних протипоказань, вважає, що вимоги позивача суперечать інтересам дітей, батько дітей не володіє інформацією про стан здоров'я синів, яким протипоказані подібні поїздки та можуть нашкодити їх фізичному та психічному стану здоров'я. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 2 ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 155 Сімейного кодексу України, передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.7,8 ст.7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Судом встановлено сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.04.2011 року до 04.07.2016 року, повторно шлюб зареєстровано 20.01.2018 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], діти проживають з матір'ю. Як вбачається з матеріалів справи позивачем заброньований дитячий табір в Чорногорії (м. Будва), організований школою Dukey Academy d.o.o. EDU-RU з 01.08.2018 року по 31.08.2018 року, для [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідно до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Вимогами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідачкою в судовому засіданні надані консультативний висновок спеціаліста - дитячого невролога у відношенні [PERSON] від 02.07.2018 року, згідно якого у останнього мінімальна мозкова дисфункція, астеноневростенічний синдром та сидром нав'язливих рухів, рекомендовані консультації психолога та психіатра, домашній режим тривалістю два місяці. [PERSON] з 24.02.2018 року до 16.03.2018 року перебував на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладеної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» з опіками І,ІІ та ІІІ ступеня, зараз триває реабілітація. Доказів про можливість авіа перельотів для малолітніх осіб із зазначеними діагнозами, що надані медичними спеціалістами, суду не надано. Крім того, відсутні докази про наявність належного медичного контролю та обстеження малолітніх дітей у таборі, де планується відпочинок останніх. [PERSON] рекомендовані консультації психолога, психіатра та домашнього режиму тривалістю 2 місяці, [PERSON] в результаті отриманих опіків протипоказане перебування на сонці, однак позивачем не надано доказів про забезпечення умов для виконання таких рекомендацій лікарів за межами України у дитячому таборі у Чорногорії та про те, що заплановані заходи у цьому таборі не зашкодять стану здоров'я дітей, не погіршать його. Тимчасовий виїзд малолітніх дітей за межі України повинен відбуватись виходячи з найвищих інтересів дітей, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дітей з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дітей, їх лікування, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання, у зв'язку з чим, враховуючи викладене вище, суд прийшов до висновку про залишення позову [PERSON] без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed