Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію, відомості, які були наведені у зверненні [PERSON] від 11.03.2014 року до першого заступника голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України Григора А.Ф., зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію про позивача та стягнути з нього 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач 11.03.2014 року направив першому заступнику голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України Григору А.Ф. адвокатський запит, в якому вказав ряд недостовірних відомостей, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача. У зв'язку із зазначеними діями позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 5000 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово, направив письмові заперечення, в яких зазначив, що у зверненні висловлював оціночні судження, а тому не може бути притягнутий до відповідальності. Враховуючи те, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а також те, що відповідач в судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на час розгляду справи працює на посаді головного державного інспектора Південного інспекційного відділу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Херсонській області. 19.03.2014 року до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Херсонській області для розгляду із Державної архітектурно-будівельної інспекції України надійшло звернення відповідача від 11.03.2014 року, оформлене у виді адвокатського запиту. В указаному зверненні серед іншого зазначається про бездіяльність позивача, про неналежне виконання ним посадових обов'язків та його нереагування на порушення законодавства при будівництві будинків по [ADDRESS]. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Отже, направивши звернення на ім'я першого заступника голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України, відповідач поширив відносно позивача певну інформацію. Частина 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини. З огляду на викладене та враховуючи характер поширеної відповідачем інформації, суд вважає, що така інформація не є оцінкою певних фактів, оскільки поширена у формі подачі істинних фактів, які дійсно мали місце, первинним джерелом поширення цієї інформації є сам відповідач. Тому доводи відповідача відносно того, що ним у зверненні висловлено оціночні судження, є безпідставними та не підлягають врахуванню. Відповідно до ч. 2 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в п. 15 постанови Пленуму від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Будь-яких доказів на підтвердження дійсності фактів та інформації, викладених у зверненні, відповідач суду не надав. Натомість позивачем до матеріалів долучено письмові докази (акти перевірок, протоколи про адміністративні правопорушення, переписка з правоохоронними органами, приписи про усунення порушень вимог чинного законодавства, акт службового розслідування та інші), які підтверджують доводи позивача відносно того, що спірна інформація не відповідає дійсності. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що інформація, викладена у звернення відповідача від 11.03.2014 року, оформленого у виді адвокатського запиту, відносно позивача є недостовірною та підлягає спростуванню. Позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Разом з тим, позивач для спростування недостовірної інформації просив зобов'язати відповідача направити аналогічне звернення першому заступнику голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України з викладенням тексту певного змісту. Суд вважає таку форму спростування недоцільною. Оскільки відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Направлення звернення є правом особи, а не обов'язком, тому позивач обрав спосіб захисту порушеного немайнового права, який не передбачений чинним законодавством. За таких обставин суд дійшов висновку, що спростувати недостовірну інформацію можливо шляхом направлення копії цього рішення до Державної архітектурно-будівельної інспекції України. Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» суб'єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи зазначене, а також те, що позивач належними та допустими доказами не довів те, що направленням звернення відповідач завдав йому душевного болю та страждання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: partial