Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.05.2013 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошей в сумі 347 013 гривень, що еквівалентно 42 500 доларів США, строком до 17.07.2014 року, про що укладено письмовий договір. В забезпечення виконання договору позики між ним також укладено договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,2153га, за цільовим призначенням - для комерційної діяльності, яка розташована в [ADDRESS]. Відповідач на день звернення до суду борг не повернула, тому просив стягнути борг в сумі 935 000 гривень, що еквівалентно 42 500 доларів США. Позивач [PERSON] подав письмову заяву про підтримання позову, розгляд справи у його відсутності. Представником відповідача подано заяву про доручення копій розписок про повернення коштів на загальну суму 40 660 гривень. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 17.05.2013 року укладено договір позики грошей на суму 347 013 гривень. Згідно наданих відповідачем копій розписок 25.06.2013 року, 25.08.2013 року. 25.09.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] відповідно 10 000 гривень (1250 доларів США), 20 000 гривень (2460 доларів США), 10 660 гривень (1300 доларів США), всього 40 660 гривень (5010 доларів США). Відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею є гривня. Згідно ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниці України - гривня. Іноземна валюта, у відповідності до ч.2 ст.192 ЦК України, може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом. Згідно ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. З цієї норми слідує, що грошові зобов'язання сторін, в тому числі за договорами позики, мають бути виражені або в гривні, або в гривневому еквівалентні відповідної іноземної валюти. Як вбачається з постанов Верховного Суду України від 04.07.2011 року у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 року у справі № 3-141гс11 положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у разі зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що предметом договору позики може бути іноземна валюта, при стягненні суми боргу вона визначається в гривневому еквіваленті, а не навпаки. В даному випадку, предметом позики є національна валюта - 347 013 гривень, і сума боргу може бути визначена з урахуванням лише інфляційних втрат, але з цих підстав позовних вимог не заявлено. Оскільки відповідачем повернуто частину коштів в сумі 40 660 гривень, стягненню підлягаю борг у розмірі 306 353 гривень, тобто позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених вимог (32,76%), що становить 1197 гривень. Враховуючи наведене, ст.ст. 192. 193, 524, 526, 533, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: partial