Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду з позовними вимогами [PERSON] сільської ради, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що за рішенням [PERSON] сільської ради від 20.06.2008 року № 56-14/08 йому надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на ділянці «Бурлени», а рішенням тієї ж ради від 07.12.2009 року № 116-23/09, було затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,8939 га у власність. В подальшому, перший пункт цього рішення було скасовано рішенням сільської ради від 19 лютого 2010 року, яке в свою чергу скасовано постановою Сторожинецького районного суду від 30.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.11.2013 року. 27.12.2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,8939 га для ведення особистого селянського господарства. 21.11.2012 року [PERSON] сільська рада прийняла рішення № 113-16/2 яким [PERSON], [PERSON] Флоріну Георгійовичу та [PERSON] ([PERSON]) Некулеті.Георгіївні, надано дозвіл на складання проектів відведення земельних ділянок площею по 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, на ділянці «Бурлени», а 25.04.2013 року своїм рішенням № 32-20/13 внесла зміни до вказаного рішення, виключивши слова «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». Вказані рішення від 21.11.2012 року та від 25.04.2013 року позивач оскаржує з огляду на те, що він являється власником вказаної земельної ділянки, яку у нього рада не вилучала і не викуповувала, а рішення про виділення йому землі, свідоцтво про право власності на неї та державна реєстрація цього права є чинними і ніким не скасовані. Разом з тим відповідачі використовуючи наявні у них, оскаржувані рішення сільської ради, звернулися до окружного адміністративного суду з позовом про скасування рішень № 130-17/08 від 22.12.2008 року та № 116-23/09 від 07 грудня 2009 року, визнання неправомірними дій, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку [PERSON], визнання його втративши право на земельну ділянку, скасування державної реєстрації на неї та звільнення земельної ділянки. Виходячи з цього та посилаючись на те, що власник земельної ділянки має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю та має право ініціювати визнання недійсним будь-якого акту органу влади чи самоврядування яким порушуються його права щодо землі, позивач просив скасувати рішення [PERSON] сільської ради від 21.11.2012 року № 113-16/12 та від 25.04.2013 року № 32-20/13, які порушують його право на землю. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені обставини. Відповідач [PERSON] сільська рада до суду не направила свого представника, але письмовою заявою просила розглядати справу без участі їх представника, не визнаючи позовні вимоги без будь-якої мотивації цього. В розгляді справи декілька раз оголошувались перерви внаслідок заявлення представниками відповідачів клопотань і необхідності вирішення їх. Жодного разу відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]) Некулета.Георгіївна в судові засідання не зявлялись, хоча постійно судом повідомлялись про день час і місце розгляду справи. Відповідачі вели справу через своїх повноважних представників, а саме відповідач [PERSON] через представника [PERSON], а відповідачі [PERSON] та [PERSON], через представника [PERSON], які в судовому засіданні 07.12.2015 року після виконання судом всіх підготовчих дій та вирішення заявлених клопотань, просили оголосити перерву внаслідок необхідності представлення додаткових документів. В судове засідання 17.12.2015 року представники направили клопотання про перенесення розгляду справи внаслідок термінового виїзду та участю в розгляді іншої справи, не представивши відповідних підтверджуючих доказів цього. В судове засідання 04.01.2016 року представники не зявились без поважної причини і не повідомили взагалі про причини неявки, а в судове засідання 26.01.2016 року направили клопотання про відкладення розгляду справи внаслідок розгляду іншої справи за нововиявленими обставинами, знову не представивши підтверджуючих доказів . На призначену судом дату продовження розгляду справи 17.02 2016 року, представники відповідачів, направили клопотання, яке судом вирішено. Однак будучи належним чином повідомленими, судом про дату, час і місце розгляду справи, до суду не зявились, і не повідомили про причини своєї неявки та не просили ні про відкладення розгляду справи ні про розгляд справи у їх відсутності, внаслідок чого суд вважав за можливе продовжити розгляд справи без участі відповідачів та їх представників та вирішити її на підставі наявних у справі доказів, які на думку суду є достатніми для вирішення дійсного предмета позову. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Статтею 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням [PERSON] сільської ради, Сторожинецького району № 116-23/09 від 07 грудня 2009 року, було затверджено проект відведення земельної ділянки, площею 0,8939 га у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства та надано цю ділянку йому у власність (а.с.8). В подальшому [PERSON] зареєстрував вказану земельну ділянку, кадастровим номером 7324586000:02:005:0245 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та отримав 27.12.2013 року свідоцтво про право власності на неї (а.с.9) 19.02.2010 року [PERSON] сільська рада, рішенням № 27-24/2010 скасувала своє рішення № 116-23/09 від 07 грудня 2009 року, про затвердження проекту відведення земельної ділянки, площею 0,8939 га у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, яке в подальшому було скасоване постановою Сторожинецького районного суду від 30.09.2013 року, яка залишена в силі Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.11.2013 року. Таким чином скасування сільською радою свого рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки є незаконним, оскільки згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, зобовязані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Незаконно скасувавши своє рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки, [PERSON] сільська рада, 21.11.2012 року прийняла рішення № 113-16/2, яким відповідачам надала дозвіл на складання проекту відведення земельних ділянок, площею 0,12 га кожному, а 25.04.2013 року прийняла рішення № 32-20/13, яким уточнила рішення № 113-16/2 в частині цільового призначення земельних ділянок. При цьому вказані рішення стосувалися саме тієї земельної ділянки, яка була виділена [PERSON] Ухвалюючи вказані рішення, [PERSON] сільська рада не врахувала наявні правові підстави для таких дій, які були чинними на дату прийняття рішення, скільки статтею 116 Земельного Кодексу України визначено, що земельні ділянки які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Позивач вважає, що вказані рішення порушують його права як власника земельної ділянки і суд знаходить, що такі висновки позивача, як власника земельної ділянки є обґрунтовані. Відповідно до положень ст.ст.316, 317, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом, в т.ч. визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 155 ЗК України, визначено що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином ухвалені [PERSON] сільською радою, оскаржувані рішення від 21.11.2012 року № 113-16/2, про надання відповідачам дозволу на складання проекту відведення земельних ділянок, площею 0,12 га кожному та від 25.04.2013 року № 32-20/13, яким уточнено рішення № 113-16/2 в частині цільового призначення земельних ділянок, хоч і не повязані з безпосереднім позбавленням права володіння законного власника [PERSON], своєю земельною ділянкою, однак власник зазначає, що відповідачі яким незаконно, без відповідної правової підстави було дозволено складення проекту відведення його земельної ділянки у власність, на підставі прийнятих радою рішень претендують на отримання цієї ділянки у власність, а відповідно порушують його право власності. Відповідно до вимог ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Виходячи із зазначеного, суд знаходить правильними і обґрунтованими вимоги позивача, які направлені на захист його права власності від неправомірного посягання. Враховуючи обставини справи, на підставі ст.19 Конституції України, ст. ст. 116, 152, 155 ЗК України ст.ст. 316, 317, 321, 386 ЦК України, та

Outcome: approved