Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з останнього на його користь 106440,00 грн. заборгованості за борговою розпискою, а також сплачений судовий збір. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.02.2021 року відповідач позичив у нього грошові кошти у сумі 4000 доларів США, що підтверджується доданою до заяви розпискою. Відповідно до розписки відповідач зобов`язується повернути кошти у строк до 01.08.2021 року. Однак у вказаний у розписці строк та на час звернення до суду [PERSON] борг не повернув. Добровільно відповідач кошти повертати не хоче, тому позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.25). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.23,24) Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За приписом ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься в ухвалах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Факт написання особисто відповідачем зазначеної розписки та отримання ним грошових коштів представником відповідача не оспорюється. Даних про укладення договору позики під впливом тиску судом не встановлено, відповідачем він не оспорювався і його недійсність рішенням суду не встановлена. Таким чином боргова розписка, написана [PERSON] відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки. Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, прострочив виконання грошового зобов`язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. А тому борг має бути стягнутий з нього у судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільних справах» роз`яснив, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 у справі №373/2054/16-ц, стягнення з боржника боргу та його складових має відбуватися в іноземній валюті, в якій боржником отримано позику. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Положенням ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підставою застосування передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідно до розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с.6,19) 22.07.2021 року відповідач [PERSON] , взяв у [PERSON] грошову позику у сумі 4000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.08.2021 року. Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України). 06.12.2021 року на адресу суду надійшла заява від [PERSON] , в якій він визнає заявлені позовні вимоги в повному обсязі (а.с.23,24). З огляду на викладене, враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув суму позики у строк, визначений розпискою, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] позики в сумі 106 440,00 грн. підлягають задоволенню. Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в розмірі 1064 грн. 40 коп., а в силу п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, тому, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved