Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна, в особі Міністерства юстиції України Головного управління юстиції у Донецькій області, Дружківського міського суду Донецької області, Краматорського міського суду Донецької області, Апеляційного суду Донецької області, Державної Казначейської Служби України, Головного управління Державної Казначейської служби України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що в Дружківський міський суд Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] Позовну заяву було розподілено для розгляду посадовій особі з повноваженнями судді Гонтар А.Л.. Він, позивач по даній позовній заяві, був представником [PERSON] на підставі нотаріально завіреної довіреності. Справу було розглянуто. Позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю. Суд видав виконавчий лист на виконання судового рішення. Вказаний виконавчий лист був прийнятий на виконання та відкрито виконавче провадження. Протягом часу, достатнього для виконання рішення суду, раптом зясувалося, що відповідач по справі [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд судового рішення. Матеріали справи вказують на відмову [PERSON] у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. Далі, [PERSON] подав апеляційну скаргу, яка була задоволена. Дружківський міський суд приступив до перегляду судового рішення, але вже без позивача та його представника. Суд, в особі судді Гонтар А.Л., без підстав ( за проведення зйомки портативною відеокамерою засідання в кабінеті судді) видалила представника позивача [PERSON] [PERSON] із кабінету судді та провела так зване судове засідання без позивача та без його представника у себе в кабінеті. Необхідно зазначити, що напередодні цього засідання начальником ВДВС Дружківського міського управління юстиції Головного управління Міністерства юстиції в Донецькій області в суд першої інстанції був повернутий виконавчий лист. Про дії та рішення суду ані позивач, ані його представник повідомлені не були. Йому, як представнику позивача, ці матеріали справи стали відомі набагато пізніше, тільки при ознайомленні. Процесуальний закон (ст. 222 ЦПК України) передбачає направлення рішення суду сторонам по справі. З питань невиконання рішення суду, він звернувся до суду з запитом. З усної інформації голови Дружківського міського суду [PERSON], суд постановив рішення про відшкодування коштів, але в якому розмірі йому не відомо. Грубі порушення судом і його посадовими особами процесуальних прав осіб, які звернулися до суду за захистом, вказує на факт відмови ними неухильно дотримуватися норм Конституції та Законів України. При цьому, присяга судді та його обовязки дотримуватися норм Конституції та Законів України при здійсненні правосуддя, не переконали його в тому, що на посаді судді та Голови суду знаходяться професійні особи, морально чисті люди. Матеріали справи вказують на факт прийняття суддею Гонтар А.Л. одноособового рішення про невиконання рішення суду першої інстанції. Що він має на увазі. Посадова особа органу державної влади [PERSON] самостійно, під килимом, прийняла рішення не виконувати судове рішення, постановлене нею раніше. Витребувавши від ВДВС виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду першої інстанції, вона, змінивши діючий правовий порядок, виносить нове рішення, на підставі якого виконавчий лист ні позивачу, ні ВДВС, нікому направлений не був. Стаття 19 Конституції України зобовязує органи влади та посадових осіб органів влади діяти тільки на підставі, тільки в межах та тільки способом, який передбачений законодавством. Припустимо, у [PERSON] були підстави для відкликання виконавчого листа, припустимо, вона вчиняла ці дії в межах своїх повноважень, то чому вона не обрала законний спосіб виконання постановленого і, відповідно, відомого тільки їй судового рішення. Чи небагато «припущень» в цій простій справі. Все стає на свої місця, якщо припустити пряму матеріальну заінтересованість втягнутих у справу посадових і службових осіб. Не маючи переконливих пояснень своїх дій, [PERSON] і [PERSON] намагались перенести відповідальність на секретаря Дружківського міського суду [PERSON] Від неї він відповідно також не отримав жодної переконливої відповіді. Мовчання «ягнят» - [PERSON] і [PERSON] дає йому підстави стверджувати про глобальну корупцію в Дружківському міському суді. Корупцію можна перемогти, якщо Держава забезпечить як мінімум двадцять років тюрми кожному винному за замах на чужі права, а якщо і встановлений факт хабара то покарання має бути одне довічна ізоляція від суспільства. При такому підході, переконаний, що ті, хто брав одразу напишуть заяву про звільнення та назавжди зникнуть. Таким чином, посадові особи з повноваженнями суддів органів державної влади Дружківського міського суду Донецької області [PERSON] та [PERSON] принесли моральну шкоду Позивачу своїми незаконними рішеннями, принизили та зруйнували авторитет органа судової влади Дружківського міського суду, зганьбили звання судді України, посягнули на права, які гарантовані Конституцією України, грубо поправши їх. Рішення та бездіяльність, які продовжуються до теперішнього часу є правопорушенням деліктом, яке передбачає безумовне відшкодування шкоди. Отримавши тільки їм доступним способом посаду судді, [PERSON] та [PERSON], безкарно, грубо порушують присягу судді. Це має призвести до безумовного звільнення цих осіб з посади судді. Саме ці особи призвели населення країни до зубожіння, саме ці особи зруйнували віру населення у перемогу Права, саме ці особи привели нашу країну до теперішнього розгулу сепаратизму, та саме ці особи не дають країні жити по-новому. Суд зобовязаний постановити окрему ухвалу в адресу Генерального прокурора України на предмет відкриття кримінальної справи у відношенні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З метою захисту своїх прав, він звернувся до суду з даною позовною заявою. Дата реєстрації заяви судом 20 лютого 2013 року. На дану позовну заяву посадова особа органу державної влади голова суду фактично наплював та скоїв корупційне правопорушення делікт. Замість того, щоб позовну заяву було зареєстровано в автоматизованій системі документообігу суду для визначення судді, який буде розглядати і, відповідно, здійснювати правосуддя, - голова суду [PERSON] направляє його позовну заяву до Апеляційного суду Донецької області для встановлення її підсудності. Таке рішення посадової особи органу державної влади вказує на наявність відсутності знань норм процесуального права в цивільному судовому провадженні або на повне їх ігнорування. Підсудність встановлюється для справи, а не для позову. Дане рішення вказує на факт зловживання владою з боку [PERSON], що грубо порушує положення ст. 17 Європейської конвенції з прав людини. В апеляційному суді Донецької області, посадова особа «професійний суддя» [PERSON], без підстав, перевищуючи свої повноваження, обравши по суті незаконний метод, встановлює своїм рішенням розгляд позову за підсудністю Краматорському міському суду Донецької області. В ухвалі суду від 26 лютого 2013 року вказано, що підсудність встановлена по матеріалам справи, але без зазначення єдиного унікального номеру провадження по справі суду першої інстанції Дружківського міського суду. Якщо, суддя Тимченко О.О. впевнений (впевнена) в тому, що в матеріалах справи мається ухвала про відкриття провадження по справі, а потім, при розгляду судом обставин справи судом встановлено, що відповідачем є цей же суд та цей же суд постановляє єдине «правильне» рішення про передачу справи для вирішення питання про підсудність, - то не виникає ніяких питань. Але обставини і матеріали справи вказують на інше: - 17 квітня 2013 року посадова особа органу державної влади Краматорського міського суду Донецької області [PERSON] виносить ухвалу про повернення позовної заяви. Цим встановлюється факт зловживання правом посадової особи органу державної влади з повноваженнями судді Тимченко О.О., яка (який) усвідомлено створила (створив) та винесла (виніс) недостовірну інформацію, тим самим причинивши мені моральну шкоду (душевні переживання, приниження честі та гідності, приниження ділової репутації). Цим же встановлюється факт зловживання правом і з боку посадової особи органу державної влади [PERSON], який усвідомлено створив недостовірну інформацію про позов [PERSON] і, тим самим, «ввів в блуд» [PERSON] Тобто, на лице організоване корупційне групування посадових осіб судової влади, існування якої може перервати тільки притягнення цих посадових осіб до кримінальної відповідальності; - посадові особи судової влади та службова особа своїми рішеннями принизили авторитет судової влади України, свідомо перевищили свої повноваження, зробили все можливе і неможливе для ухилення від відповідальності, при цьому усвідомлено створивши для нього непередбачені матеріальні витрати; - дії та рішення посадових та службових осіб вказують на наявність факту скоєного правопорушення делікту. Рішення [PERSON] він був вимушений, понести непередбачені та невиправдані матеріальні затрати, оскаржити. 24 травня 2013 року апеляційна скарга по справі № Пр22ц/775/5523/13 була задоволена судом апеляційної інстанції. Повноваження апеляційної інстанції визнання законності або незаконності рішень. Задовольнивши апеляційну скаргу, суд не реалізував обовязок зобовязання та відшкодування шкоди. Необхідно зазначити, що мова йде про суд. Справу було повернуто до Краматорського міського суду Донецької області. В Краматорському міському суді Донецької області править «професійний суддя» [PERSON], яка не замислюючись над рішенням суду, приймає свій індивідуально не правовий акт Ухвалу від 11 червня 2013 року про повернення позову. На підставі повної відсутності правових знань у особи, яка винесла таке рішення, вказує той факт, що ухвала про повернення позову вже була предметом апеляційного оскарження і ця апеляція задоволена. Стверджує, що ця посадова особа проявила повну неповагу не тільки до нього, як учасника судового процесу, але і до норм Закону. А який ще може бути професіоналізм у осіб, які придбали свої посади в судовій владі за «бабло». Зрозуміло, що гроші не пахнуть, як і не пахнуть професіоналізмом і дії [PERSON]. [PERSON] змусила його повторно оскаржити це рішення. Апеляційна скарга по справі № Пр22ц/775/10107/13 була задоволена 08 листопада 2013 року. Задовольнивши апеляційну скаргу, суд повторно не реалізував за собою державний принцип - обовязок зобовязання та відшкодування шкоди. Необхідно зазначити, що це вже другий суд. Дана справа знову була повернута до Краматорського міського суду Донецької області. Позовна заява потрапляє на розгляд до посадової особи цього суду [PERSON] Неодноразово направляв на його адресу повістки на судове засідання, суддя так і не вислав на його адресу ухвалу про відкриття провадження по справі, не призначив дату попереднього судового засідання і не направив на його адресу ухвалу, яка б вказувала на дії, виконані суддею, для підготовки справи до розгляду в судовому засіданні. Але, всупереч нормам процесуального права, 10 лютого 2014 року суд, в особі судді Склярова В.В., виносить, а не постановляє, ухвалу про залишення позову без розгляду. При цьому, ухвала чітко підтверджує відсутність у судовому засіданні сторін по справі. Посадовій особі наплювати на його права, права сторін по справі. У нього ж в руках влада та зловживати нею можна, доки дозволяє «криша». Ухвала суду була в який раз оскаржена. Апеляційна скарга по справі №Пр-22ц/775/4265/14 була в котрий раз задоволена 11 червня 2014 року. Таким чином, три «походи» в апеляційну інстанцію за визнанням незаконності рішень посадових осіб органу державної влади Краматорського міського суду Донецької області вказують на факти впертого грубого правопорушення делікту. При цьому апеляційний суд Донецької області знову не використав і не реалізував державний принцип зобовязання і не постановив ні одної окремої ухвали, які б призупинили діяння, які є по своїй суді кримінально караними. Всі ці відносини з органами влади підтверджують факт угоди між ним та публічним органом влади. При цьому, якщо повноваження апеляційної інстанції дають їй право встановлювати законність або незаконність рішення суду або судді першої інстанції, а , встановлення незаконності, в силу положення ст. 56 Конституції України, дає йому право на вимагання відшкодування йому шкоди за рахунок Держави. Наявність угоди та визнання її недійсною створюють правові наслідки недійсності угоди, в тому числі і відшкодування шкоди. Що таке правопорушення делікт? Делікт (від лат. delictum порушення, вина: англ. delict) 1) у широкому розумінні правопорушення, проступок; 2) в більш вузькому розумінні суперечливе нормам цивільного законодавства діяння, за яке передбачено покарання у формі матеріальної (майнової) відповідальності, яке є підставою відшкодування спричиненої деліктної шкоди. Термін «Делікт» бере свій початок з римського права, який однак не набрав універсального поняття делікту, а знало лише окремі види делікту, розповсюдження на різні відносини за допомогою інтерпретації. Законодавство України даний термін не вживає, але в науковій літературі він широко використовується. Делікт (з лат. delictum «проступок, правопорушення») приватний або цивільно правовий (лат. delictum privatum) проступок, який тягне за собою відшкодування шкоди та збитку, які стягуються по приватному праву на користь постраждалих осіб. Деліктологія наука про правопорушення. В значній мірі делікт співпадає з злочином, оскільки останнє тягне за собою стягнення на користь потерпілого. Однак, існує ряд злочинів, які не підлягають цивільно - правовому стягненню через те, що ними не спричинено ніякої шкоди (наприклад, замах на злочин) або немає осіб, на користь яких можливе їх відшкодування (при вбивстві особи, яка не була годувальником сімї) і навпаки, ряд приватних деліктів, які не підлягають за своєю не значимістю з публічно правової точки зору, кримінальному покаранню, але які завдають шкоду та підлягають цивільно правовій відплаті. Тому, деліктом в області цивільного права взагалі називається усіляка протиправна дія (все одно, злочин це, проступок чи просте майнове пошкодження), яке вторгається в особисту або майнову сферу особистості і завдають їй ту чи іншу шкоду, незалежно від існуючих між особами цивільно правових відносин. Ознакою, яка відрізняє делікт від правопорушення іншого ряду (так названих квазіделіктів) є намагання спричинити шкоду, вина, без якої, за деякими виключеннями, не існує відповідальності. Якщо в широкому розумінні то правильно вважати правопорушення. В більш вузькому розумінні делікт суперечливе нормам цивільного законодавства діяння за яке передбачено покарання у формі майнової відповідальності. Делікт є підставою відшкодування виниклої деліктної шкоди. Деліктоздатність це здатність особи нести відповідальність за скоєне ним правопорушення . Так, в науці цивільного права правосубєктність особи складається з правоздатності та діє здатності + деякі вчені сюди приплюсовують деліктоздатність, як елемент правосубєктності. Однією із підстав виникнення зобовязання є спричинення шкоди іншій особі. На відміну від інших зобовязань, які виникають з правомірних актів (наприклад, договору, односторонньої угоди, адміністративного акту), цей вид зобовязань виникає з неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто, протиправне, винне спричинення шкоди деліктоздатним особам. Зобовязання, яке виникло внаслідок спричинення шкоди називають деліктними (від лат. Delictum правопорушення). Спричинення шкоди іншій особі не завжди породжує деліктне зобовязання. Воно виникає там, де спричинитель шкоди і потерпілий не знаходились між собою у зобовязальних відносинах, або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобовязальних відносин. Відсутність між потерпілим та спричинителем зобовязальних відносин спричинення шкоди не означає, що між ними не існувало ніяких цивільно правових відносин. Вони знаходились в абсолютних цивільних правовідносинах, змістом яких є абсолютне субєктивне цивільне право і абсолютний субєктивний цивільний обовязок. Абсолютність субєктивного цивільного права полягає в тому, що воно охороняється від всіх та кожного, хто підпорядкований даному режиму. До абсолютних прав відноситься: право власності, право на недоторканість життя та здоровя честі та гідності, особистої свободи, право на охорону здоровя і т.п. Якщо абсолютне субєктивне право охороняється від всіх та кожного, то кореспондуючий юридичний обовязок також накладається на всіх та кожного. Абсолютний юридичний обовязок характеризується пасивністю, його змістом є необхідність утримуватися від порушення чужого абсолютного субєктивного права. Невиконання такого обовязку завжди приводить до порушення чужого субєктивного права та при наявності передбачених законом інших підстав породжує деліктне зобовязання. Деліктне зобовязання це зобовязання, в якому особа, протиправна та винна у спричиненні шкоди особистості громадянина або його майну, або майну організації, зобовязана її відшкодувати, а потерпілий має право на відшкодування спричиненої шкоди в повному обємі. Деліктне зобовязання це різновид цивільно правових зобовязань, і тому йому притаманні ті ж структурні особливості, які характеризують кожне зобовязання. Таким структурним елементом є субєкт, обєкт та зміст. Субєктом деліктних зобовязань можуть бути будь-які учасники цивільних правовідносин. Йому відомо, що посадові особи органу державної влади Краматорського міського суду Донецької області з повноваженнями суддів, за час знаходження їх на посаді судді жодного разу не прийняли позовні заяви, які б відповідали формі та змісту положення ст. 119 ЦПК України. Звідси він робить висновок, що в даному суді знаходяться особи, які грубо та систематично порушують присягу судді, а значить, вказаний орган не правомочний на здійснення правосуддя. Положення ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» гарантує йому право на повноважний суд. Вважає, що посадові та службові особи Краматорського міського суду Донецької області повинні пройти люстрацію для підтвердження права носити поважне звання суддя. Він лише коротко виклав обставини та перепони, які йому створили посадові та службові особи органів влади та самі ці органи влади. Це неподобство з їх боку дає йому всі підстави для реалізації гарантованого конституційного права на відшкодування моральної шкоди за незаконні рішення та їх наслідки на підставі норми прямої дії ст. 56 Конституції України. Моральна шкода економічного змісту не має, а виходить і не підлягає доказуванню. Таким чином, посадові та службові особи органів державної судової влади і самі ці органи принизили і зруйнували авторитет органів державної судової влади, зганьбили звання судді України, посягнули на права, які гарантовані Конституцією України, грубо попрали їх, принесли йому моральну шкоду своїми незаконними рішеннями. Саме ці особи привели населення країни до зубожіння, саме ці особи зруйнували віру населення у справедливість та урочистості Права, саме ці особи привели нашу країну до нинішнього розгулу сепаратизму і саме ці особи не дають країні жити по-новому. Просить суд відшкодувати моральну шкоду за рахунок Держави Відповідача № 1 за незаконні рішення посадової особи державної влади Дружківського міського суду Донецької області [PERSON] Співвідповідача №2 за позовом, при здійсненні своїх повноважень на підставі норми прямої дії ст. 56 Конституції України в сумі пяти місячних суддівських винагород судді А.Л. Гонтар; Відшкодувати моральну шкоду за рахунок Держави Відповідача № 1 за незаконні рішення посадової особи державної влади Дружківського міського суду Донецької області [PERSON] Співвідповідача №2 за позовом, при здійсненні ним своїх повноважень на підставі норми прямої дії ст. 56 Конституції України в сумі в сумі пяти місячних суддівських винагород судді Молібога Г.В.; Відшкодувати моральну шкоду за рахунок Держави Відповідача № 1 за незаконні рішення службової особи державної влади Дружківського міського суду Донецької області [PERSON] Співвідповідача №2 за позовом при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі норми прямої дії ст. 56 Конституції України, в сумі двадцяти тисяч гривень [PERSON]; Відшкодувати моральну шкоду за рахунок Держави Відповідача № 1 за незаконні рішення та бездіяльність органу державної влади Дружківського міського суду Донецької області Співвідповідача № 2 за позовом при здійсненні ним своїх повноважень, на підставі норми прямої дії ст. 56 Конституції України в сумі ста тисяч гривень; Відшкодувати моральну шкоду за рахунок Держави Відповідача № 1, за незаконне рішення посадової особи органу державної влади Апеляційного суду Донецької області [PERSON] Співвідповідача по справі № 4 за позовом, при здійсненні нею (ним) своїх повноважень на підставі норми прямої дії ст. 56 Конституції України в сумі пяти місячних суддівських винагород судді О.О. Тимченко; Відшкодувати моральну шкоду за рахунок Держави Відповідача № 1, за незаконне рішення посадової особи органу державної влади Краматорського міського суду Донецької області [PERSON] Співвідповідача №3 за позовом, при здійсненні нею (ним) своїх повноважень на підставі норми прямої дії ст. 56 Конституції України в сумі пяти місячних суддівських винагород судді Ю.О. Сухоручко; Відшкодувати моральну шкоду за рахунок Держави Відповідача № 1, за бездію органу державної влади Апеляційного суду Донецької області Співвідповідача № 4 за позовом, при здійсненні ним своїх повноважень, на підставі норми прямої дії ст. 56 Конституції України, в сумі ста тисяч гривень; Відшкодувати моральну шкоду за рахунок Держави Відповідача № 1, за незаконне рішення посадової особи державної влади Краматорського міського суду Донецької області [PERSON] Співвідповідача № 3 за позовом, при здійсненні нею (ним) своїх повноважень, на підставі норми прямої дії ст. 56 Конституції України, в сумі пяти місячних суддівських винагород судді О.М. Карпенко; Відшкодувати моральну шкоду за рахунок Держави Відповідача № 1, за незаконне рішення посадової особи державної влади Краматорського міського суду Донецької області [PERSON] Співвідповідача №3 за позовом, при здійсненні нею (ним) своїх повноважень на підставі норми прямої дії ст. 56 Конституції України, в сумі пяти місячних суддівських винагород судді В.В. Склярова. Постановити окрему ухвалу в адресу Генерального прокурора України щодо наявності ознак кримінальних правопорушень з боку посадових та службових осіб органу державної судової влади, ознак відмови від дотримання присяги судді і службової особи, що призвело до зловживання владою і службовим становищем, до проведення «наукових» досліджень, приниження честі та гідності Позивача; До судового засідання позивач [PERSON] не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи направив до суду Заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі. Представник Держави Україна, в особі Міністерства юстиції України Головного управління юстиції у Донецькій області - представник Відділу з питань правової допомоги виконання Конвенцій і угод, представництва в судах інтересів держави Головного управління юстиції у Донецькій області до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Від представника Відділу з питань правової допомоги виконання Конвенцій і угод, представництва в судах інтересів держави Головного управління юстиції у Донецькій області надійшло клопотання про розгляд справи без представника Відділу з питань правової допомоги виконання Конвенцій і угод, представництва в судах інтересів держави Головного управління юстиції у Донецькій області. Представник Держави Україна, в особі Міністерства юстиції України Головного управління юстиції у Донецькій області, що діє на підставі Довіреності №9-32/2037 від 25 грудня 2014 року та Довіреності № 09-17/13 від 16 січня 2015 року вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом ( наприклад ст. 9 Закону України « Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою ( за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Тобто Міністерство юстиції України не може виступати у якості відповідача за даним позовом. Також не зовсім зрозуміло, яка саме моральна шкода спричинена особисто [PERSON], оскільки він виступав лише представником позивача [PERSON] за позовом до [PERSON] Тобто, саме [PERSON] має право звертатися із аналогічними позовними вимогами до суду. Позивач просить стягнути з відповідача суму моральної шкоди. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, зокрема, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та за загальним правилом, юридична заінтересованість позивача у судовому процесі зобов»язує його довести як наявність спірних правовідносин, так і ту суб»єктивну обставину, що його права порушені і на відповідача має бути покладено відповідальність на передбачених законом підставах. Доданими матеріалами і доказами позовні вимоги належним чином не обґрунтовані, порушення відповідачем норм чинного законодавства не доказано, не містяться й докази спричинення будь-якої моральної шкоди та причинно-наслідковий зв»язок з діями Відповідача, не обґрунтована вказана позивачем сума. Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, таким чином, вважаємо, що заявлені вимоги не підтверджені доказами. Однак, звертаю увагу суду на те, що позивач, пред»явивши вимоги про стягнення компенсації за заподіяну йому моральну шкоду не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру, зокрема. Згідно статті 23 ЦК України та пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв»язку з ушкодженням здоров»я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв»язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, позивач обґрунтував заподіяну моральну шкоду виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації, а тому позивачу необхідно відмовити в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі. Ніяких доказів, щодо вини вказаних осіб не доводиться письмовими матеріалами. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до норм цивільного процесуального законодавства та роз»яснень, що містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди», при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з»ясовано, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. За змістом ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, вищенаведені норми Конституції України та положення Законів України визначають, що матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Також, повідомляємо суд про те, що позивач не надав належних доводів, щодо приниження та руйнування авторитету органів державної судової влади, посягання на права, які гарантовані Конституцією України, приведення населення країни до зубожіння з боку суддів Дружківського міського суду Донецької області Гонтарь А.Л., Молібога Г.В., Костенко В.М., судді Апеляційного суду Донецької області- Тимченко О.О., суддів Краматорського міського суду Донецької області Сухоручко Ю.О., Карпенко О.М., Склярова В.В., а також з боку самих вищезазначених суддів, тобто не надав доказів спричинення йому моральної шкоди. Позивачем не наведено фактів неналежного контролю Міністерством юстиції України вказаних органів державної судової влади, та не доведено факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Просять суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову до Держави Україна, яка знаходиться у центрі Європи, столиця Київ, Дружківського міського суду Донецької області, Краматорського міського суду Донецької області, Апеляційного суду Донецької області про відшкодування моральної шкоди». Представник Дружківського міського суду Донецької області до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Від Голови Дружківського міського суду Донецької області надійшло клопотання про розгляд справи без представника Дружківського міського суду Донецької області. Представник Краматорського міського суду Донецької області до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Від Голови Краматорського міського суду Донецької області надійшло клопотання про розгляд справи без представника Краматорського міського суду Донецької області. Представник Апеляційного суду Донецької області до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Від заступника Голови Апеляційного суду Донецької області надійшло клопотання про розгляд справи без представника Апеляційного суду Донецької області. Представник Державної Казначейської Служби України, Представник Головного управління Державної Казначейської служби України в Донецькій області. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Держави Україна, в особі Міністерства юстиції України Головного управління юстиції у Донецькій області, Дружківського міського суду Донецької області, Краматорського міського суду Донецької області, Апеляційного суду Донецької області, Державної Казначейської Служби України, Головного управління Державної Казначейської служби України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню з наступних підстав. У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гід\-ністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, неза\-лежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища. Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу. Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов'яз\-ків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосу\-ється частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв і обмежень за ознаками раси, ко\-льору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї заса\-ди не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення пере\-шкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним за\-коном права суб'єктів цивільного провадження. У загальному розумінні рівність перед законом означає обо\-в'язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обста\-вина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать припи\-сам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов'язків всіх суб'єктів провадження. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов»язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституцією України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється і однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом. Згідно із зазначеними положеннями Конституції ( 254к/96-ВР ) рішення суду і відповідно дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя (пов'язані з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, їх перевіркою в порядку нагляду, зверненням рішення до виконання тощо) можуть оскаржуватись у чинному в даний час касаційному та наглядному порядку, а не в інший суд першої інстанції, що одночасно порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи незалежним судом. Саме в такому розумінні мають застосовуватись положення статей 55 та 56 Конституції про гарантію права кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб та на відшкодування державою матеріальної і моральної шкоди, заподіяної їх незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю при здійсненні ними своїх повноважень. Суд є органом, який вирішує такі скарги, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються в порядку, визначеному ст. 129 Конституції України і законодавством про судочинство. У Конституції зазначено, що здійснення правосуддя регулюється окремо від діяльності інших органів державної влади. Відповідно до ст. 62 матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного. Проте й у цьому разі за таку шкоду відповідає держава, а не безпосередньо суд або суддя. Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою особою, яка бере участь у цивільній справі. Це можливо лише у випадках, коли суд (суддя) виступає як звичайна установа (особа), а не як орган (особа), що здійснює правосуддя. Заяви та скарги, спрямовані на притягнення суду (судді) як відповідача, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки законом передбачено інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя. (Ухвала Судової Колегії в Цивільних Справах Верховного Суду України від 02 грудня 1998 року.). Так, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної ( немайнової) шкоди. Завдання майнової ( матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення самостійних цивільних правовідносин ( ст. 11 ЦК України), таким чином, позивач [PERSON] скористався своїм правом на захист, шляхом пред»явлення позову та заяви про відшкодування моральної шкоди в цивільних справах. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:... в моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності до ч.1 ст. 1167 ЦК України « Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті». Встановлене Конституцією України право на відшкодування моральної ( немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зокрема до них належить ратифікована Верховною Радою України Конвенція про захист прав людини та основних свобод, яка як і інші міжнародні договори, підлягає застосуванню при розгляді справ судами. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної ( немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: 1) коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; 2) у випадках, передбачених Цивільним кодексом України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; 3) при порушенні зобов»язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов»язання і передбачають відшкодування моральної ( немайнової) шкоди. У відповідності до ч.1 ст. 1167 ЦК України обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вина. Обов»язкової підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв»язку між шкодою і протиправною поведінкою особи. Однак, суд вважає, що позивачем [PERSON] до суду не надано доказів, які б свідчили про те, що діями відповідачів йому заподіяно шкоду, що дії відповідачів були протиправними. Згідно до Розділу 5 ЦПК України, доказами можуть бути лише ті факти, які мають документальне та фактичне підтвердження та на підставі яких в подальшому суд може дослідити їх правдивість. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди обов»язковому з»ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з»ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно до ст. 23 ЦК України «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України». Згідно до вимог ч.6 ст. 1176 ЦК України «Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього ( досудового слідства), прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.» Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1176 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв»язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв»язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв»язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов»язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв»язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Свої позовні вимоги [PERSON] обгрунтовує тим, що в Дружківський міський суд Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] Позовну заяву було розподілено для розгляду посадовій особі з повноваженнями судді Гонтар А.Л. Він, позивач по даній позовній заяві, був представником [PERSON] на підставі нотаріально завіреної довіреності, але ніяких передбачених законом доказів, які б підтвердили ці доводи, позивач [PERSON] до суду не надав. Також позивачем не надано суду ніяких доказів, окрім його особистих стверджень, викладених у позовній заяві, які б свідчили про вчинення суддею Дружківського міського суду Донецької області Гонтар А.Л., Головою Дружківського міського суду Донецької області - [PERSON] , а також посадовою особою цього суду [PERSON] будь яких протиправних дій або бездіяльності у відношенні [PERSON] В своїй позовній заяві [PERSON] вказує, що «З метою захисту своїх прав, він звернувся до суду з даною позовною заявою. Дата реєстрації заяви судом 20 лютого 2013 року. На дану позовну заяву посадова особа органу державної влади голова суду фактично наплював та скоїв корупційне правопорушення делікт. Замість того, щоб позовну заяву було зареєстровано в автоматизованій системі документообігу суду для визначення судді, який буде розглядати і, відповідно, здійснювати правосуддя, - голова суду [PERSON] направляє його позовну заяву до Апеляційного суду Донецької області для встановлення її підсудності», однак ніяких доказів, які б свідчили про те, що саме Голова Дружківського міського суду [PERSON] направляв позовну заяву [PERSON] до Апеляційного суду Донецької області. Що стосується дій судді Апеляційного суду Донецької області Тимченко О.О., то у відповідності до вимог ст. 108 ЦПК України було постановлено Ухвалу від 26 лютого 2013 року про надіслання матеріалів позовної заяви [PERSON] до Держави Україна, Дружківського міського суду Донецької області про стягнення моральної шкоди за підсудністю до Краматорського міського суду Донецької області, що не може розцінюватися судом, як протиправні дії. Згідно ч.1,2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативну-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відповідно до положень якого така шкода відшкодовується у випадках:1) постановлення виправдувального вироку суду; 2) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду ( крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи ( посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у п.2 ч.1 цієї статті; закриття справи про адміністративне правопорушення. Однак, як вбачається з позовної заяви [PERSON] він в своїй позовній заяві не вказує жодного випадку для відшкодування йому моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Під час розгляду справи встановлено, що на підставі Ухвали судді Краматорського міського суду Донецької області Сухоручко Ю.О. від 07 березня 2013 року позовну заяву [PERSON] до Держави Україна, Дружківського міського суду Донецької області було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. На підставі Ухвали судді Краматорського міського суду Донецької області Сухоручко Ю.О. від 17 квітня 2013 року позов [PERSON] до Держави Україна, Дружківського міського суду Донецької області про стягнення моральної шкоди у розмірі п»яти місячних винагород судді Дружківського міського суду Гонтар А.Л. та Голови Дружківського міського суду [PERSON] та моральної шкоди у розмірі 1 гривна з Дружківського міського суду- визнано неподаним та повернуто позивачу. На підставі Ухвали Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2013 року Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу суддя Краматорського міського суду Донецької області від 17 квітня 2013 року скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Краматорського міського суду Донецької області Карпенко О.М. від 11 червня 2013 року позовну заяву [PERSON] до судді Дружківського міського суду Гонтар А.Л., Голови Дружківського міського суду [PERSON], Держави Україна про стягнення матеріальної та моральної шкоди повернуто позивачеві. На підставі Ухвали Апеляційного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу судді Краматорського міського суду Донецької області від 11 червня 2013 року скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Краматорського міського суду Донецької області Склярова В.В. від 16 грудня 2013 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Держави Україна, Дружківського міського суду Донецької області про стягнення моральної шкоди прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23 грудня 2013 року о 11 годині 00 хвилин. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 10 лютого 2014 року позов [PERSON] до Держави Україна, Дружківського міського суду Донецької області про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду. На підставі Ухвали Апеляційного суду Донецької області від 11 червня 2014 року Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 10 лютого 2014 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 26 вересня 2014 року позовну заяву [PERSON] до Держави Україна, Дружківського міського суду Донецької області, Краматорського міського суду Донецької області про стягнення моральної шкоди направлено до апеляційного суду Запорізької області для визначення підсудності по справі. У відповідності до ч.5 ст. 1176 ЦК України «Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді ( суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Тобто, для настання відповідальності за даною нормою необхідно встановити наявність в діях судді ( суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду. Тобто обов»язковою підставою деліктної відповідальності є наявність вини. Однак, в позовній заяві [PERSON] відсутні докази про наявність в діях суддів Дружківського міського суду Гонтарь А.Л., Молібога Г.В., судді Апеляційного суду Донецької області Тимченко О.О., суддів Краматорського міського суду Сухоручко Ю.О., Карпенко О.М., Склярова В.В. складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, на наявність таких доказів позивач не посилається і тому суд приходить до обгрунтованого висновку, що позивачу не було надано шкоду внаслідок постановлення суддями рішень ( ухвал). Також, суд приходить до обгрунтованого висновку, що позивач не надав належних доводів, щодо приниження та руйнування авторитету органів державної судової влади, посягання на права, які гарантовані Конституцією України, приведення населення країни до зубожіння з боку суддів Дружківського міського суду Донецької області Гонтарь А.Л., Молібога Г.В., Костенко В.М., судді Апеляційного суду Донецької області- Тимченко О.О., суддів Краматорського міського суду Донецької області Сухоручко Ю.О., Карпенко О.М., Склярова В.В., а також з боку самих вищезазначених суддів, тобто не надав доказів спричинення йому моральної шкоди. У відповідності до ст. 1167 ЦК України - Для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, є обов»язковою підставою деліктної відповідальності. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. в) причинний зв»язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, є обов»язковою підставою деліктної відповідальності. Причинний зв»язок, як елемент цивільного правопорушення виражає зв»язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. г) вина. Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов»язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв»язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Згідно ч.2,3 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зокрема, повинен з»ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Але, в позовній заяві позивач не довів наявність протиправних дій відповідачів відносно нього, а також не надав суду доказів, які б свідчили про те, що відповідачі будь-яким чином порушили його право , заподіяли шкоду його інтересам. Крім того, в судове засідання позивачем [PERSON] не надано жодного доказу в обґрунтування розміру заподіяної йому матеріальної шкоди. Виказані в позовній заяві [PERSON] тільки його особисті судження з приводу розміру моральної шкоди. Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, в якій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. п.9 «Розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану... При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Але, як вважає суд, позивачем [PERSON] в наданій до суду позовній заяві не вказано жодного посилання на мотиви, якими він обґрунтовує спричинення йому моральної шкоди саме у таких розмірах та якими доказами моральна шкода саме в таких розмірах підтверджується. З урахуванням положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди „позивач повинен надати докази про моральні переживання у звязку з ушкодженням здоровя, про порушення нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, дані про порушення спілкування з оточуючими людьми, дані про настання інших негативних наслідків. Але позивач [PERSON] в своїй позовній заяві, посилаючись на неправомірні дії відповідачів не вказує, в чому конкретно полягають ці неправомірні дії, якими йому спричинено моральну шкоду. Також відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, в позовній заяві [PERSON] не надав ніяких обєктивних доказів, якими б підтвердив спричинення йому моральної шкоди саме в розмірі : за незаконні рішення посадової особи державної влади Дружківського міського суду Донецької області [PERSON] в сумі пяти місячних суддівських винагород судді А.Л. Гонтар; за незаконні рішення посадової особи державної влади Дружківського міського суду Донецької області [PERSON] в сумі в сумі пяти місячних суддівських винагород судді Молібога Г.В.; за незаконні рішення службової особи державної влади Дружківського міського суду Донецької області [PERSON] в сумі двадцяти тисяч гривень [PERSON]; за незаконні рішення та бездіяльність органу державної влади Дружківського міського суду Донецької області в сумі ста тисяч гривень; за незаконне рішення посадової особи органу державної влади Апеляційного суду Донецької області [PERSON] в сумі пяти місячних суддівських винагород судді О.О. Тимченко; за незаконне рішення посадової особи органу державної влади Краматорського міського суду Донецької області [PERSON] в сумі пяти місячних суддівських винагород судді Ю.О. Сухоручко; за бездіяльність органу державної влади Апеляційного суду Донецької області в сумі ста тисяч гривень; за незаконне рішення посадової особи державної влади Краматорського міського суду Донецької області [PERSON] в сумі пяти місячних суддівських винагород судді О.М. Карпенко; за незаконне рішення посадової особи державної влади Краматорського міського суду Донецької області [PERSON] в сумі пяти місячних суддівських винагород судді В.В. Склярова. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивачем [PERSON] доказів спричинення йому моральної шкоди протиправними діями або бездіяльністю суддів Дружківського міського суду Донецької області Гонтарь А.Л., Молібога Г.В., посадової особи Дружківського міського суду Донецької області [PERSON], судді Апеляційного суду Донецької області- Тимченко О.О., суддів Краматорського міського суду Донецької області Сухоручко Ю.О., Карпенко О.М., Склярова В.В., в судовому засідання не надано. Суд вважає, що позивач не довів, що внаслідок протиправних дій чи бездіяльності він зазнав моральних чи фізичних страждань, а також не надав належних доказів, які б свідчили про те, що протиправні дії чи бездіяльність взагалі мали місце, негативні наслідки, що вплинуло на зміну звичайного способу життя позивача, не доведено обґрунтування підставності вимог, їх відповідності вимогам законодавства, не представлено доказів на підтвердження ним обставин, тобто, жодних доказів, у розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України в обґрунтування вказаних обставин позивачем не надано. у зв»язку з чим в заявлених вимогах про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сімї, і рівних та невідємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності». Ці ідеї відображені й у Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обовязком держави (ст. 3 Конституції України). Інституту прав і свобод людини належить центральне місце у Конституції України. В ній майже третина статей становить розд. ІІ «Права, свободи та обовязки людини і громадянина». Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У звязку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Право фізичної особи на недоторканість своєї ділової репутації передбачено ч.1 ст.299 ЦК України. Право на повагу гідності і честі кожної людини закріплено в ст. 28 Конституції України, ст. 297 ЦК України. Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. У відповідності з ч.3 ст. 297 ЦК України „Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах навколишніх, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Під діловою репутацією юридичної особи, зокрема підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їхньої підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації мають право предявити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші зацікавлені особи (зокрема члени її сімї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. В судовому засіданні не встановлено, а позивачем [PERSON] не надано суду переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідачі розповсюдили відносно нього будь-яку інформацію яка не відповідає дійсності, або вчинили дії чи бездіяльність, які принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 28 вересня 1990 року „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій „ відповідач повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності. На позивача покладається обовязок довести лише факт поширення відомостей, які його ганьблять, особою, до якої предявлений позов. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] не довів суду у законний спосіб факт поширення відповідачами та їх посадовими особами відомостей, які його ганьблять і на наявність таких доказів у своїй позовній заяві не посилається. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 28 вересня 1990 року „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій „ Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. У даному випадку, посилаюсь у своїй позовній заяві на порушення його честі, гідності та ділової репутації, [PERSON] не вказує яка саме інформація була повідомлена та які дії були вчинені відповідачами та їх посадовими особами, які можливо розцінювати, як приниження його честі, гідності та ділової репутації, якими саме належними доказами він це підтверджує. Відповідно до положення\~ частини\~ другої\~ статті 126 Конституції України (254к/96-ВР ) про те,\~ що вплив\~ на\~ суддів\~ у\~ будь-який\~ спосіб забороняється,\~ означає\~ заборону\~ будь-яких\~ дій\~ стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку\~ державних\~ органів,\~ органів місцевого самоврядування,\~ їх посадових і службових осіб, установ, організацій,\~ громадян та їх обєднань,\~ юридичних\~ осіб\~ з\~ метою перешкодити виконанню суддями професійних обовязків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення.\~ Заборона впливу на суддів\~ у будь-який\~ спосіб\~ поширюється\~ на\~ весь час обіймання ними посади судді. Таким чином суд вважає, що у судовому засіданні без сумнівів доведено факт того, що з боку відповідачів та їх посадових осіб були відсутні будь-які дії чи бездіяльність, які б принижували честь, гідність та ділову репутацію позивача. Також у відповідності до вимог ст. 211 ЦПК України « Суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов». Оскільки під час розгляду даної цивільної справи судом не було виявлено порушень закону, то не підлягає також задоволенню і вимога позивача про постановлення окремої ухвали в адресу Генерального прокурора України щодо наявності ознак кримінальних правопорушень з боку посадових та службових осіб органу державної судової влади, ознак відмови від дотримання присяги судді і службової особи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed