Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] року померла [PERSON], яка була його тіткою. На випадок своєї смерті померла [PERSON] залишила заповіт, відповідно до якого усе своє майно заповіла [PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, яке [PERSON] та [PERSON] прийняли, подавши до нотаріуса заяви про прийняття спадщини. При цьому до спадкового майна також входила квартира в [ADDRESS]. Також зазначає, що відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, а він в свою чергу доглядав за померлою [PERSON] та залишився проживати в квартирі в [ADDRESS] і після її смерті. При цьому [PERSON] та [PERSON] взагалі не цікавляться належною їм квартирою, не оплачують комунальні послуги. Таким чином вважає, що оскільки і на цей час продовжує проживати в квартирі в [ADDRESS], володіє такою добросовісно, відкрито та безперервно з 1995 року, а тому на підставі ст. 344 ЦК України просить визнати за ним право власності на квартиру за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з наведених у позові підстав, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися шляхом звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду, проте таке було повернуто без виконання у зв'язку з відсутністю [PERSON] та [PERSON] за вказаним місцем проживанням. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.03.2010 року, [PERSON] померла [INFO] року. Також встановлено, що батьком позивача, згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.02.2010 року, був [PERSON], який помер [INFO] року (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 24.02.2010 року). Відповідно до архівних довідок № Б-422/01-25 від 26.02.2010 року та № Б-411/01-25 від 26.02.2010 року, батьками [PERSON] та [PERSON] були [PERSON] та [PERSON]. Судом також встановлено, що відповідно до договору міни від 28.09.1994 року, квартира в [ADDRESS] належала [PERSON] Актом від 02.09.2015 року засвідчується факт безперервного та відкритого користування квартирою в [ADDRESS] з 1995 року позивачем. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як на підставу заявленого позову, позивач вказує на ст. 344 ЦК України. Згідно з ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України. Тобто, об'єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на рухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом п'яти років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Враховуючи зазначене, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на які-небудь правові підстави набувальної давності і розповсюджується на випадки фактичного, безтитульного володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (договір найму, збереження, довіреності тощо), виключає застосування набувальної давності. Додатково судом звертається увага на наступне. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Як стверджує позивач, що [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину за померлою [PERSON], зокрема до якої входить квартира в [ADDRESS], щодо також підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 15.07.2014 року що заведеної спадкової справи. До того ж в силу ч. 2 ст. 61 ЦПК України, обставина прийняття спадщини відповідачами не підлягає доказуванню. Таким чином слід прийти до висновку про те, що квартира в [ADDRESS] належить відповідачам саме з часу відкриття спадщини. У зв'язку з цим звертається увага на те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. В той же час, судом встановлено, що квартира в [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] В той же час жодних доказів на підтвердження того, що позивач сплачує від свого імені за надані комунальні послуги, а також того, що відповідачі якимось чином відмовилися від належного їм спірного майна, суду не надано. Також судом звертається увага на те, що відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження факту здійснення державної реєстрації спірної квартири, суду також не надано. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи те, що відсутні правові підстави для визнання права власності на квартиру в [ADDRESS] за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed