Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна і визначення порядку користування земельною ділянкою. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 22.04.1987 року по 08.12.1999 року він перебував у шлюбі з відповідачем. Вказаний шлюб 08.12.1999 року був розірваний. Під час шлюбу сторони придбали будинок, що розташований за адресою: Запорізька область, м.Пологи, вул. Лугова, 42. На даний час позивач зі своєю сімєю, а також відповідач проживають у цьому будинку, оскільки вони добровільно вирішили питання розподілу будинку після розірвання шлюбу. Однак, відповідач постійно влаштовує сварки з приводу поділу будинку та земельної ділянки. Документально та офіційно порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок і господарські споруди, а також город, між сторонами не визначався у звязку з агресивною поведінкою відповідача та постійними сварками. Тому позивач просить суд поділити спільно придбане з відповідачем майно, а саме: будинок, розташований за адресою: Запорізька область, м.Пологи, вул. Лугова, 42, виділивши кожній зі сторін по 1/2 (одній другій) частині будинку, та визнати за кожною зі сторін право власності на 1/2 (одну другу) частину будинку. Також позивач просить суд визначити порядок користування земельною ділянкою при будинкові за адресою: Запорізька область, м.Пологи, вул. Лугова, 42, відповідно до виділених частин будинку. Під час розгляду справи позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просили позов задовольнити. Додатково позивач зазначив, що він уже давно не живе із відповідачем однією сім'єю, у нього є своя власна сімя, але вони проживають в одному будинку. Після розлучення вони з відповідачем розділили належний їм будинок порівну і домовилися про порядок користування будинком. Однак, вказаний порядок користування будинком вони не зареєстрували, у звязку з чим між ними постійно виникають сварки. Тому позивач бажає, щоб саме судовим рішенням було розділено в натурі належний їм з відповідачем будинок і визначено порядок користування земельною ділянкою, на якій він побудований. Також позивач зазначив, що він погоджується із визначеним експертом варіантом поділу житлового будинку і господарських споруд, оскільки він відповідає тому порядку користування будинком, який на даний час склався між сторонами. При цьому, він повідомив, що після розірвання шлюбу у відведеній йому частині будинку він добудував веранду, переобладнав двері, які вели до гаража, побудував додатково туалет і літній душ. Однак, проведення цих будівельних робіт він у встановленому порядку з відповідними державними органами не погоджував, як не погоджував і з відповідачем. Він також погоджується і з тим, що у випадку поділу будинку за запропонованим експертом варіантом його частина будинку буде меншою від належної йому ідеальної частки будинку. При цьому, він не наполягає на отриманні від відповідача грошової компенсації за зменшення його частки у будинку, а також не наполягає на відшкодуванні відповідачем понесених ним судових витрат. Що стосується земельної ділянки, на якій збудовано вказаний будинок, то вона була отримана на законних підставах, про що до суду було надано відповідні документи, але технічна документація щодо неї не виготовлялася, і кадастровий номер вказаній земельній ділянці у звязку з цим не було присвоєно. Представник позивача також додатково пояснила, що на час розгляду справи кожна зі сторін має свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку. У той же час, в натурі вказаний будинок між сторонами розділено не було, як і не було у визначеній законодавством формі узгоджено порядок користування спірним будинком, саме тому позивач і звернувся до суду з даним позовом. У подальшому відсутність документального оформлення розподілу в натурі часток будинку може ускладнити сторонам здійснення відчуження належних їм частин будинку. На підставі наявної у матеріалах справи довідки КП «Імпульс» дійсно було визначено, якими конкретно приміщення користується кожна зі сторін, однак, вказаний порядок користування у БТІ та у нотаріуса зареєстровано не було. У даному випадку задоволення позовних вимог позивача не призведе до порушення прав відповідача, оскільки вона отримує у власність більшу частину будинку, а також позивач не просить суд у рішенні стягнути з відповідача кошти за зменшення його частки будинку і понесені ним судові витрати. Також вона зазначила, що земельна ділянка, на якій побудовано спірний будинок, на даний час не приватизована. У звязку з цим вона просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях. Вона не заперечує, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого позивач і відповідач розділили побудований ними за час шлюбу житловий будинок, зареєструвавши право власності на 1/2 частину будинку кожен. Також вона зазначила, що позов [PERSON] є необґрунтованим, спору про право у даному випадку між сторонами немає, оскільки вони добровільно визначили порядок користування спірним будинком, хоча порядок користування земельною ділянкою документально визначено не було. Окрім того, вона вважає, що позов подано передчасно, оскільки сторони мають можливість вирішити спір шляхом звернення до нотаріуса. Також вона звернула увагу, що позивачем не було зареєстровано у встановленому законодавством порядку здійснені ним прибудови до спірного будинку. Тому вона просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] також проти позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях. Додатково вона пояснила, що права позивача у даному випадку не порушені, оскільки відсутні перешкоди для нотаріального оформлення та реєстрації у БТІ договору про порядок користування спірним будинком. При цьому, вона зазначає про те, що фактично сторони розподілили спірний будинок ще у 1998 році і з того часу жодних змін у порядку користування будинком не відбулося. Також вона заперечувала проти врахування висновку експерта під час вирішення питання про поділ житлового будинку, оскільки при визначенні варіанту поділу експерт фактично вийшов за межі поставленого йому питання і врахував усі наявні на час складання висновку споруди, включаючи і ті, які були побудовані після розірвання шлюбу між сторонами. Вона звернула увагу, що позивач належним чином не конкретизував і не обґрунтував заявлені ним позовні вимоги, оскільки відповідно до запропонованого експертом варіанту поділу будинку позивачу фактично відводиться менша його частина, але він не заявляє вимог про зменшення належної йому ідеальної частки будинку. У той же час, вона зазначає, що на розгляді у Пологівському районному суді Запорізької області на даний час перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] щодо правомірності встановлення паркану на земельній ділянці, яка перебуває у їх спільному користуванні. Тому, оскільки відповідач жодним чином не порушувала прав позивача, вона просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідач підтримала позицію своїх представників і просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. На підставі ч.1 ст.247 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснювалося повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, зясувавши обставини справи та перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Із наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЖС № 162915 від 07.12.2004 року судом встановлено, що 08.12.1999 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб. За час перебування у шлюбі сторони побудували житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, м.Пологи, вул. Лугова, 42. Після розірвання шлюбу сторони за взаємною згодою розділили вказаний будинок, внаслідок чого кожен отримав право власності на 1/2 частину вказаного будинку, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 42 по вул. Луговій у м. Пологи, копією свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 05.03.1992 року з відміткою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину будинку [PERSON], копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.12.2016 року, копією свідоцтва про право власності від 23.06.1998 року, копією реєстраційного посвідчення від 02.07.1998 року. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно із ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як було встановлено судом, на підставі особистих замовлень [PERSON] № 267 від 22.05.1998 року та [PERSON] № 268 від 22.05.1998 року, копії яких містяться у матеріалах справи, ДКП «Імпульс» було складено додаток до довідки-характеристики № 247 від 16.06.1998 року, копія якого також долучена до матеріалів справи, у якому перелічено обєкти домоволодіння за адресою: Запорізька область, м.Пологи, вул. Лугова, 42, які фактично перебувають у користуванні кожної зі сторін. Однак, факт встановлення між сторонами порядку користування спільним домоволодінням не було посвідчено нотаріально. Згідно із ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. З огляду на положення ст. ст. 379-382 ЦК України щодо поняття житла, враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий обєкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння обєкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію обєктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55 і зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року за № 774/14041 (далі Інструкція № 55). Так, згідно з п.п. 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції № 55 поділ обєкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні обєкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному обєкту поштової адреси. Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 324/237/17, провадження 2/324/242/2017, від 03.07.2017 року № 07/2017, відповідно до вибірки з архівної справи № 2911, виданої КП «Імпульс» Пологівської районної ради № б/н від 10.03.2017 року, копія якої мітиться у матеріалах справи, на веранду літ. «а», 1998 року побудови, та сараю літ. «К», 2010 року побудови, дозвільні документи надані не були. При цьому, зменшення житлової площі на 2,9 кв.м. за рахунок демонтування та влаштування перегородок, грубок та печей, не відноситься до самочинного будівництва, а побудовані свердловина літ. «М», ганок до літ «а», паркан № 2, ворота № 3, ворота № 4, паркан № 5, навіс літ. «Л», альтанка літ. «З», вбиральня-душ літ. «Т» є тимчасовими будівлями і спорудами, і тому будівництво перелічених обєктів не потребує відповідних дозволів уповноважених органів. Окрім того, сторонами факт проведення вказаних КП «Імпульс» будівельних робіт без отримання відповідних дозволів у випадках, коли це було необхідно, не заперечується. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на обєкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Слід зазначити, що у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Поняття реконструкції обєкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.222009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Таким чином, норма ч. 1 ст. 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо). При цьому, за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Таким чином, за змістом ст. 357 і ст. 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання обєкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб. Судом також враховано, що відповідно до ст. 152 ЖК України (у редакції, чинній станом на час будівництва веранди літ. «а», 1998 року побудови, та сараю літ. «К», 2010 року побудови) переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. З наведеного вбачається, що оскільки на зведення вказаних обєктів відповідні дозвільні документи не були отримані у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, вони є самочинно збудованими. На час розгляду вказаної справи сторонами не надано до суду жодних документів на підтвердження правомірності зведення веранди літ. «а», 1998 року побудови, та сараю літ. «К», 2010 року побудови, або введення їх в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства, або визнання на них права власності за будь-якою зі сторін справи. Тому, зважаючи на відсутність відповідних дозвільних документів веранда літ. «а», 1998 року побудови, та сарай літ. «К», 2010 року побудови, які знаходяться у користуванні [PERSON], не були враховані експертом під час визначення варіанту поділу спірного житлового будинку. У той же час, пп. 2.3 розд. 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна. Питання щодо поділу обєктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами ст. 316, ст. 317, ч. 1 і ч. 2 ст. 376 ЦК України. Так, враховуючи те, що за змістом ст. 316 і ст. 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує у неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13. У звязку з наведеним суд вважає необґрунтованим посилання позивача та його представника на те, що визначений у висновку експерта варіант поділу спірного житлового будинку буде відповідати інтересам обох сторін і закріпить порядок користування цим будинком, який на даний час склався між сторонами. Вирішуючи позовні вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою, судом встановлено, що відповідно до постанови зборів уповноважених членів колгоспу «Аврора» Пологівського району Запорізької області, датованої 1990 роком, [PERSON] було надано земельну ділянку площею 0,06 га для будівництва індивідуального житлового будинку і видано паспорт на забудову земельної ділянки. На підставі рішення Виконавчого комітету Пологівської міської ради народних депутатів № 170 від 02 серпня 1990 року було надано дозвіл [PERSON] на будівництво індивідуального житлового будинку на 4 кімнати, житловою площею 34,2 кв.м, по вул. Луговій, 42, у м. Пологи на земельній ділянці площею 600 кв.м, виділеній колгоспом «Аврора» на підставі рішення загальних зборів від 20.07.1990 року. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Пологівської міської ради народних депутатів № 320 від 26 вересня 1995 року [PERSON] було надано у постійне користування додаткову земельну ділянку площею 0,04 га по вул. Луговій, 42, у м. Пологи. Також судом встановлено, що технічна землевпорядна документація на вказані земельні ділянки станом на час розгляду справи сторонами не виготовлялася, сторони у порядку, встановленому як станом на час виділення їм земельних ділянок, так і відповідно до вимог ст. 120 ЗК України, не зверталися до уповноважених органів із заявами про одержання документів, що посвідчують право власності або право користування та межі зазначених вище земельних ділянок. Згідно із вимогами ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зважаючи на те, що за приписами ст.ст. 120, 125, 126 ЗК України право власності та право користування земельними ділянками виникає після одержання їх власниками або користувачами документів, що посвідчують право власності чи право постійного користування земельними ділянками, та його державної реєстрації, а сторони такого права в установленому порядку не набули, отже звернення позивача до суду за захистом своїх прав щодо користування земельними ділянками є передчасним. При цьому, вказані висновки суду сторонами під час розгляду справи спростовані не були. Окрім того, саме відсутність правовстановлюючих документів на земельні ділянки позбавила можливості експерта вирішити поставлене перед ним питання щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, про що він зазначив у висновку судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 324/237/17, провадження 2/324/242/2017, від 03.07.2017 року № 07/2017. Як вбачається із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заявивши вимоги про поділ будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, в силу положень ст.ст.12, 81 ЦПК України саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу заявлених позовних вимог. Натомість, враховуючи наведене вище, позивач та його представник зазначеного обовязку належним чином не виконали. У той же час, суд не враховує і посилання представників відповідача, викладені у письмових запереченнях, на те, що неприязні відносини між сторонами щодо користування житловим будинком, спорудами та земельною ділянкою склалися ще з 1999 року, у звязку з чим до заявлених вимог необхідно застосувати строк позовної давності, оскільки вони також жодним чином не підтверджені. Також суд з урахуванням положень ст. 4 ЦПК України не погоджується і з твердженнями представників відповідача про те, що у даному випадку позивач мав право на звернення до суду лише після отримання постанови нотаріуса про відмову в посвідченні договору між сторонами про поділ спірного будинку в натурі, оскільки досудовий порядок врегулювання спору у даному випадку не є обовязковим, і відповідно до ст. 6 і ст. 627 ЦК України укладення договору є правом, а не обовязком сторін. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed