Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить поділити спільне майно подружжя, набуте ними під час шлюбу та визначити у рішенні термін переїзду та зняття з реєстрації осіб, зареєстрованих у спірних квартирах. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 25 липня 1997 року він уклав із відповідачкою [PERSON] шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради (актовий запис № 578). Позивач зазначає, що під час шлюбу він та відповідачка [PERSON] придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною житловою площею 50,2 кв.м, ринкова вартість якої визначена ним у 200 000 грн.; однокімнатну квартиру [ADDRESS], ринкова вартість якої на час звернення до суду визначена ним у 74 880 грн.; автомобіль «Fiat Uno», 1984 року випуску, синього кольору, ринкова вартість якого на час звернення до суду визначена ним у 4000 грн. Позивач [PERSON] зазначає, що не може дійти згоди із відповідачкою щодо добровільного поділу майна, а також посилається на розгляд судового спору, який тривав три роки, стосовно трикімнатної квартири, вимоги про визнання права власності на яку заявляла його матір [PERSON], але їй відмовили у задоволені позову. [PERSON] та його представник просили поділити спірне майно, при якому визнати за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Fiat Uno», а за [PERSON] - на трикімнатну квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування такого варіанту поділу він зазначив, що відповідачка та їх різностатеві діти мешкають в однокімнатній квартирі, яка має часткові зручності, в ній немає спеціальних засобів опалювання та наявна тільки холодна вода, а тому умови проживання дітей в ній значно гірше, чим можуть бути у трикімнатній квартирі. Посилаючись на ст. ст. 69, 70, 71 СК України, позивач [PERSON] та його представник підтримали свій позов, просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та звернулася до [PERSON] із зустрічним позовом, який ухвалою суду від 12.08.2013 року було прийнято до спільного розгляду з первісним позов, в якому запропонувала свій варіант поділу спільного сумісного майна подружжя. Заперечуючи проти позову [PERSON] та обґрунтовуючи свій зустрічний позов, відповідачка [PERSON] та її представник зазначили, що дійсно під час шлюбу вона та [PERSON] придбали майно, яке позивач зазначив у своєму позові. У судовому засіданні представник [PERSON] пояснив, що відповідачка згодна тільки із визначенням вартості автомобіля у 4000 грн., оскільки автомобіль знаходився в експлуатації біля 30 років. Крім того, у судовому засіданні, що відбулося 25.11.2013 року, представник [PERSON] пояснив, що 06.09.2013 року сталася пожежа, внаслідок якої цей автомобіль зазнав пошкоджень. З цього приводу уповноваженими особами був складений Акт про пожежу та встановлена її ймовірна причина, а саме: коротке замикання електричної мережі у задній частині автомобіля. [PERSON] вжила заходів для відновлення пошкоджень за свої кошти, а тому при визначенні судом варіантів поділу спірного майна подружжя згодна залишити цей автомобіль у своїй власності, сплативши на користь [PERSON] 2000,00 (дві тисячі) гривень, тобто половину його вартості, та припинити на нього право спільної сумісної власності. Між тим, [PERSON] та її представник вважали, що неможливо поділити інше майно (квартири) в натурі між сторонами по справі, оскільки вони не дійшли згоди щодо їх загальної ринкової вартості. Так, ринкова вартість двох квартир визначена особисто позивачем [PERSON] без згоди відповідачки [PERSON] і не відповідає дійсній його вартості, оскільки може бути визначена тільки фахівцем відповідно до законодавства, враховуючи їх технічний стан, місце розташування, наявність ремонту, але така оцінка позивачем не здійснювалася. Без такої оцінки вона не погоджується із запропонованим позивачем варіантом поділу майна та вважає за можливе визнати право власності по 1/2 частині на кожний об'єкт нерухомого майна, придбаний у шлюбі. Також відповідачка за первісним позовом та її представник просили врахувати обставини, за яких можливо поділити спільне майно за запропонованим [PERSON] варіантом. При цьому вони зазначали, що з часу розірвання шлюбу [PERSON] та їх спільні з позивачем діти - неповнолітні діти [PERSON], 1998 року народження, та [PERSON], 2004 року народження, мешкають з нею та зареєстровані в однокімнатній квартирі [ADDRESS], до якої звикли та комфортно себе в ній почувають. За набуті після розірвання шлюбу кошти вона утримувала однокімнатну квартиру в належному стані, зробила в ній ремонт та влаштувала комфортні умови для мешкання дітей. Також, до часу звернення позивача до суду автомобіль знаходився у неї, у зв'язку із чим вона займалася його ремонтом та утриманням та використовувала для своїх потреб та потреб дітей, оскільки позивач [PERSON] не цікавився ним, у зв'язку із його поганим технічним станом. Також, представник [PERSON] зазначила, що остання не вимагає збільшення частки у спірному майні подружжя, оскільки квартира [ADDRESS] з 28.07.2008 року знаходилася у володінні [PERSON] та його матері [PERSON], в яку [PERSON] та діти доступу не мали. Чотири роки квартира не утримувалася в належному стані. Виділення цієї квартири їй у власність погіршить матеріальне становище [PERSON], а також неповнолітніх дітей, оскільки утримання трикімнатної квартири потребує збільшення витрат на сплату комунальних послуг та витрат на поточний ремонт. Вона не має змоги нести додаткові фінансові витрати, оскільки працює вчителькою та має невелику зарплатню, а аліменти у сумі 740 грн., які відповідачка отримує від позивача на двох дітей, витрачаються тільки на їх утримання. Відповідачка за первісним позовом зазначає, що між нею та [PERSON] після розірвання шлюбу склався певний порядок користування спірним майном, який потрібно врахувати при вирішенні питання при розділі належного сторонам майна. Позовні вимоги про визначення у рішенні терміну переїзду та зняття з реєстрації осіб, зареєстрованих в спірних квартирах, не обґрунтовані будь-якими фактами з наданням доказів на їх підтвердження та посиланням на норми законодавства, якими позивач за первісним позовом користувався, вимагаючи захисту свого права. Посилаючись на зазначені обставини та ст. ст. 60, 68, 70, 71 СК України, ст. ст. 368, 370, 372 ЦК України, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову та просила задовольнити її зустрічний позов, з урахуванням уточнень від 25.11.2013 року, визнавши за позивачем та нею право власності по 1/2 частину в однокімнатній квартирі [ADDRESS], загальною площею 31,9 кв.м, житловою 18,6 кв.м; трикімнатній квартирі [ADDRESS], загальною площею 50,2 кв.м, житловою площею - 31,9 кв.м; а автомобіль «Fiat Uno», 1984 року випуску залишити у її власності, так як половина його вартості внесена нею на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області. Позивач [PERSON] та його представник зустрічний позов не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на факти, викладені у первинному позові. Також, у судовому засіданні позивач [PERSON] надав письмові заперечення проти зустрічного позову, які мотивував тим, що оцінка майна проведена ним відповідно до п.12а постанови пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», в якому зазначено, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Поділ майна в натурі можливо здійснити і запропонований ним варіант відповідає вимогам ч. 1 ст.71 СК України, ч. 1 ст. 370 ЦК України, ч. 2 ст. 183 ЦК України. Виділ трикімнатної квартири у власність відповідачки [PERSON] буде відповідати інтересам неповнолітніх дітей та ч. 3 ст.70 СК України. [PERSON] вважає, що не можливо було робити ремонт в однокімнатній квартирі, оскільки він не давав на це згоди, а тому вартість ремонту не може впливати на поділ майна. Автомобілем користувалася тільки [PERSON], який був залишений їй у задовільному стані. Трикімнатна квартира [ADDRESS] у такому ж стані, що і на момент розлучення. При будь-якому оцінюванні квартири вартість трикімнатної квартири більше, ніж однокімнатної. Заслухавши пояснення сторін та їх представників в межах позовних вимог, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. При цьому суд вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. 25 липня 1997 року позивач [PERSON] та [PERSON], сторони по справі, зареєстрували шлюб з у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради (актовий запис № 578), який був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2008 року. Після розірвання шлюбу, [PERSON] прийняла дошлюбне прізвище - «[PERSON]». Стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набути за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Стаття 68 СК України встановлює, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до роз'яснень, що викладені у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] у своїх позовах та у судовому засіданні не заперечували, що під час шлюбу вони придбали таке майно, яке підлягає поділу між ними: - трикімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу (реєстровий № 5866), посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 06 грудня 2004 року; - однокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу № 98-483 Ц, зареєстрованим філіалом Центрального району Одеської універсальної біржі «Вітязь» 15 грудня 1998 року; - автомобіль «Fiat Uno», 1984 року випуску, синього кольору, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданим МРЕВ-1 ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області 08.04.2004 року, який оцінений сторонами у 4000 грн. Так, сторони дійшли згоди щодо вартості автомобіля, але не дійшли між собою згоди щодо вартості спірних квартир. Дійсна (ринкова) вартість квартир з урахуванням індивідуальних ознак кожного об'єкту нерухомості на час розгляду справи також встановлена не була, у зв'язку із чим суд не має змоги встановити загальну вартість квартир, які підлягають поділу, що може мати значення для визначення варіантів їх поділу. Крім того, без встановлення та дослідження індивідуальних ознак кожного об'єкту нерухомості неможливо встановити наявність фактів, якими сторони обґрунтовують свої позови про поділ майна та заперечення проти них (технічний стан квартир, наявність чи відсутність в них ремонту, здійснення інших поліпшень сторонами, тощо). Суд не приймає на увагу твердження позивача [PERSON], що виділення у власність відповідачки [PERSON] більшої за площею трикімнатної квартири буде відповідати інтересам їх неповнолітніх дітей, оскільки тільки різниця у кількості кімнат та площі квартир без дослідження фактів, що стосуються характеристики індивідуальних ознак кожного спірного об'єкту нерухомості, не є достатнім та допустимим доказом такого твердження позивача за первісним позовом. Крім того, суд бере до уваги той факт, який не заперечувався сторонами по справі та підтверджується судовим рішенням, що стосовно трикімнатної квартири існував тривалий судовий спір, внаслідок чого відповідачка [PERSON] та неповнолітні діти були позбавлені можливості нею користуватися. На час розгляду справи в суді, відповідачка за первісним позовом [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей мешкають та зареєстровані у однокімнатній квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою про стан сім'ї та прописки (реєстрації) від 07.06.2012 року. Тобто, діти мають право користування цією квартирою, в якій батьки визначили їх місце мешкання. Підстави для місця проживання малолітньої та неповнолітньої дитини вирішується відповідно до ст. 29 ЦК України, яка передбачає, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Підстави для зняття з реєстрації фізичних осіб також встановлені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Позивач [PERSON] не зазначив фактів та не надав доказів на підтвердження та обґрунтування можливості зміни місця мешкання сторін по справі та дітей відповідно до законодавства, а тому його вимоги про визначення у рішенні терміну переїзду та зняття з реєстрації осіб, зареєстрованих в спірних квартирах необґрунтовані, недоведені та не підлягають задоволенню. Відтак, у суду відсутні підстави для застосування запропонованого позивачем за первісним позовом варіанту поділу спільного майна в натурі. При визначені варіанту поділу спільного майна суд враховує роз'яснення пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого суди, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, при визначені варіанту поділу спільного майна суду необхідно визначити які речі у спільному майні сторін є подільними, а які відносяться до неподільних. Стаття 183 ЦК України встановлює, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати ї цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Суд дійшов висновку, що у розумінні ст. 183 ЦК України автомобіль «Fiat Uno», 1984 року випуску, синього кольору, є неподільною річчю, оскільки у разі її фізичного поділу втратить свою цінність, призначення та перестане існувати як первісна річ. Представник [PERSON] не заперечував проти сплати половини вартості автомобіля на користь позивача [PERSON], вартість якого сторонами погоджена. На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2014 року відповідач за первісним позовом [PERSON] внесла не депозитний рахунок 2000 (дві тисячі) гривень, що підтверджується квитанцією № 2210012 від 13.02.2014 року. Таким чином, суд вважає, що автомобіль можливо залишити у власності [PERSON], з якої стягнути на користь [PERSON] 2000 (дві тисячі) гривень, що становить половину його вартості, та припинити право спільної сумісної власності подружжя на нього. Частина 1 ст. 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Так, визначення варіантів поділу квартир між сторонами залежить від встановлення факту подільності та (або) неподільності належних сторонам об'єктів нерухомого майна (квартир), який має значення для вирішення справи. Для з'ясування такого факту потрібні спеціальні знання у галузі будівництва, а тому суд може призначити експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Між тим, перед початком судового розгляду справи по суті, так і під час розгляду справи, суд роз'яснив сторонам право на надання додаткових доказів та вжив заходів для з'ясування наявності у сторін клопотання про призначення експертизи, яка б вирішила питання вартості квартир. Сторони, а також їх представники, розпоряджаючись наданими їм правами на свій розсуд, не реалізували своє право на призначення судової будівельно-технічної експертизи, яка є належним доказом, що може містити інформацію щодо вартості квартир, визначеної з урахуванням їх технічного стану, місця розташування тощо, тобто предмета доказування у розумінні ст.58 ЦПК України. Статті 10, 60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Позивач [PERSON] не надав суду належних доказів, що об'єкти нерухомого майна - однокімнатна та трикімнатна квартири, які належать йому та відповідачці на праві спільної сумісної власності, є неподільним майном, яке відповідно до ст. 71 СК України при визначені варіанту поділу майна може бути виділено у власність одному із подружжя. За таких обставин, суд вважає, що спірні квартири можуть бути поділені між сторонами по справі шляхом визнання права власності за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині за кожним в однокімнатній квартирі [ADDRESS], загальною площею 31,9 кв.м, житловою - 18,6 кв.м; визнання права власності по 1/2 частині за кожним у трикімнатній квартирі [ADDRESS], загальною площею 50,2 кв.м, житловою площею 31,9 кв.м; та залишення цих квартир в спільній частковій власності сторін.

Outcome: partial