Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з позовом та просив суд стягнути з відповідача на свою користь 266 267,20 грн різниці між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування та суму сплаченого судового збору в розмірі 2662,67 грн. Позов обґрунтовано тим, що 26.11.2018 о 21:50 [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Smart», державний номерний знак [NUMBER] , в м. Київ на перехресті проспекту Відрадний та вулиці Героїв Севастополя порушив вимоги ПДР, внаслідок чого відбулось зіткнення зазначеного автомобіля з автомобілем марки «Lexus LX470», державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] , що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів. Зазначено, що постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 20.02.2019 притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Як вказав позивач, цивільно-правова відповідальність [PERSON] як власника наземного транспортного засобу була застрахована ТОВ «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» на підставі договору (полісу) № АМ1588993 від 26.11.2018. Ліміт відповідальності страховика за полісом № АМ1588993 від 26.11.2018 складає 100 000 грн. Відповідно до акту виконаних робіт від 16 квітня 2019 року, складеного ФОП [PERSON] , загальна вартість робіт з відновлювального ремонту становить 87 765 грн, вартість запчастин для відновлювального ремонту становить 278 502,20 грн. Таким чином загальна вартість відновлювального ремонту складає 366 267,20 грн, що підтверджується рахунком-фактурою № 101 від 16 квітня 2019 року. У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, в порядку ст. 1194 ЦК України, різницю між фактичним розміром збитків та страховим відшкодуванням у розмірі 266 267,20 грн. Ухвалою судді від 15.07.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження. 20 вересня 2019 року до суду надійшов відзив на позов. Відповідач вказує, що акт виконаних робіт фізичною особою-підприємцем не може бути належним доказом розміру матеріального збитку, оскільки від вартості такого ремонту напряму залежить заробіток ФОП [PERSON] . Відповідно до п. 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Також згідно з п. 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ. Виходячи з цього, відповідач вважає, що акт виконаних робіт, наданий позивачем, вказує на вартість відновлювального ремонту у конкретного виконавця таких робіт, а не на розмір матеріального збитку, якого зазнав позивач внаслідок ДТП, оскільки відновлювальний ремонт міг бути проведений по запчастинах, які вийшли з ладу за інших обставин, що не пов`язані з ДТП. Також відповідач зауважує, що на акті виконаних робіт відсутній підпис позивача, що може свідчити про відсутність оплати зроблених послуг. У матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що позивач звертався до страхової компанії відповідача для отримання страхового відшкодування, що є необхідним для встановлення у справі тієї частини збитків позивач, яка вже була відшкодована йому страховиком. 25 жовтня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач вказав, що ліміт відповідальності страховика за полісом АМ/1588993 становить 100 000 грн, тому факт звернення до страхової компанії жодним чином не вплине на розмір заподіяного збитку, що підлягає сплаті відповідачем. Відповідно до постанови ВС від 26.06.2018 у справі № 61-9547св18 системний аналіз статей 1192, 1194 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, включає як реальну вартість пошкодженого майна, так і витрати потерпілого на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (відновлювальний ремонт транспортного засобу). Позивач наголошує, що перед проведенням ремонту було здійснено попередній розрахунок вартості матеріального збитку в системі AUDATEX. Відповідно до ремонтної калькуляції № 02/12 від 02.03.2029 вартість відновлювального ремонту складає 398 017,88 грн. Стосовно твердження відповідача про те, що при стягненні вартості пошкодженого майна враховується його зношеність, позивач зазначив таке. Відповідно до п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4 якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. З урахуванням наведеного, правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці (постанова ВС від 07.02.2019 у справі № 645/3746/16-ц). Також позивач навів правову позицію ВСУ у справі № 359/4795/16-ц: «Встановивши, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у повному обсязі, у зв`язку з чим до нього в порядку суброгації перейшло право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, ПрАТ «СК «Інго Україна», в якому була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, виплатило позивачу у межах ліміту страхового відшкодування 49 490 грн, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів у розмірі 57 244,55 грн, як різниці між фактичним розміром заподіяної шкоди та страховою виплатою, яку здійснило ПрАТ «СК «Інго Україна». Також позивач вказав, що акт виконаних робіт складено у двох примірниках, на одному з яких замовник проставив свій підпис та повернув ФОП [PERSON] , а другий забрав собі. Ухвалою суду від 10 березня 2020 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін. У судові засідання 14 липня та 30 листопада 2020 року сторони не з`явилися. У судове засідання 11 березня 2021 року з`явилися представник позивача, відповідач та представник відповідача. Представник відповідача подав суду клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи. Ухвалою суду від 11 березня 2021 року у задоволенні клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи відмовлено. Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити позов. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Встановлено, що 26.11.2018 о 21:50 [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Smart», державний номерний знак [NUMBER] , в м. Київ на перехресті проспекту Відрадний та вулиці Героїв Севастополя порушив вимоги ПДР, внаслідок чого відбулось зіткнення зазначеного автомобіля з автомобілем марки «Lexus LX470», державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] , що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів. Зазначено, що постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 20.02.2019 притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Як вказав позивач, цивільно-правова відповідальність [PERSON] як власника наземного транспортного засобу була застрахована ТОВ «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» на підставі договору (полісу) № АМ1588993 від 26.11.2018. Ліміт відповідальності страховика за полісом № АМ1588993 від 26.11.2018 складає 100 000 грн. Відповідно до акту виконаних робіт від 16 квітня 2019 року, складеного ФОП [PERSON] , вартість робіт з відновлювального ремонту становить 87 765 грн, вартість запчастин для відновлювального ремонту становить 278 502,20 грн. Таким чином загальна вартість відновлювального ремонту складає 366 267,20 грн, що підтверджується рахунком-фактурою № 101 від 16 квітня 2019 року. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь різницю між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування в сумі 266 267,70 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Частиною 2 зазначеної норми визначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі,а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Аналіз вказаних норм свідчить про те, що законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завдано не з його вини. При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України. Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Під час судового розгляду було встановлено, що [PERSON] є особою, винними діями якої трапилася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої був пошкоджений автомобіль позивача, тому саме він повинен відшкодувати завдану позивачу шкоду. Суд не бере до уваги доводи відповідача, що позивач не звертався до страхової компанії відповідача для отримання страхового відшкодування, що є необхідним для встановлення у справі тієї частини збитків позивач, яка вже була відшкодована йому страховиком, з огляду на те, що страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, а деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Також суд не бере до уваги доводи відповідача, що акт виконаних робіт, наданий позивачем, вказує на вартість відновлювального ремонту у конкретного виконавця таких робіт, а не на розмір матеріального збитку, якого зазнав позивач внаслідок ДТП, оскільки відновлювальний ремонт міг бути проведений по запчастинах, які вийшли з ладу за інших обставин, що не пов`язані з ДТП. Відповідач не наводить доказів, які саме запчастини могли вийти з ладу за обставин, не пов`язаних з ДТП, тому таке твердження є припущенням відповідача. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження відповідача про відсутність підпису на акті виконаних робіт спростовується поясненнями позивача про його складення у двох примірниках, на одному з яких замовник проставив свій підпис та повернув ФОП [PERSON] . Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача різниця між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування у розмірі 266 267,20 грн. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення збитків, завданих внаслідок ДТП підлягає задоволенню. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цього, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат, пов`язані зі зверненням до суду, а саме судового збору в розмірі: 2662,67 грн.

Outcome: approved