Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23 жовтня 2009 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір на суму 500 грн. на споживчі потреби. Кошти ним були зняті та протягом пільгового періоду в 45 днів було погашено заборгованість. З того часу карткою ніхто не користувався. Однак, 19 червня 2019 року державним виконавцем Смілянського МВ ДВС відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого 11 липня 2017 року, про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 93620 грн. 73 коп. грошових коштів, які нібито є боргом за кредитним договором. Позивач вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, так як нотаріусом порушено положення статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджену наказом Міністра юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Зазначив, що виконавчий напис вчинено за період, який перевищує три роки, а стягнення даної заборгованості, на думку позивача, було вчинено з порушенням вимог безспірності. Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі, на задоволенні позову наполягає. Представник позивача в судовому засідання просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві. Зауважив, що з моменту укладення кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем, а саме 2009 року по 2019 рік жодних претензій від банку до позивача, щодо наявної у нього заборгованості та необхідності її сплатити, не було. Вказав також, що свою позицію щодо періоду за який було здійснено виконавчий напис та безспірність його вчинення, чітко зазначив у відповіді на відзив. Враховуючи викладене, просив заявлені позовні вимоги його довірителя задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. В надісланому на адресу суду відзиві зазначив, що підписавши анкету-заяву від 29.10.2009 року, позивач був обізнаний та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, умовами кредитування з використанням кредитної карти, а отже прийняв на себе зобов`язання як позичальника виконувати умови договору щодо повернення кредиту, сплати відсотків та неустойки у разі порушення грошового зобов`язання. Жодних доказів невідповідності чи відсутності боргу перед банком позивачем суду не надано та не спростовано того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення. Крім того вказав, що 30.06.2014 року [PERSON] здійнив погашення як поточної так і простроченої заборгованості, нарахованих процентів, комісій, відтак, виникнення права вимоги внаслідок прострочення позичальником строків виконання зобов`язання мало місце з 30.06.2014 року, а тому нотаріус правомірно вчинив напис в межах строків, встановлених ст. 88 ЗУ «Про нотаріат». Враховуючи викладене, просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, а розгляд справи проводити без участі представника банку. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання не з`явилася, в направленій на адресу суду заяві просила розгляд справи проводити без її участі. В надісланих поясненнях на позов просила в його задоволенні відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що вчинений нею виконавчий напис відповідає вимогам закону та здійснений у передбачені ст. 509, 526, 530, 610, 612 ЦК України строки. Також зауважила, що при винесенні виконавчого напису нотаріус не встановлює безспірність наявного боргу, а лише перевіряє наявність необхідних документів для вчинення виконавчого напису. У відповіді на відзив позивач вказав, що з моменту укладення кредитного договору між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», банк жодного разу не повідомив його щодо зміни встановленого кредитного ліміту. Вказав, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не пересвідчилась у безспірності заборгованості. Крім того, звернув увагу суду на той факт, що виконавчий напис було вчинено 11 липня 2017 року, а останній платіж був здійснений ним 14 грудня 2013 року, тобто з терміном, який перевищив 3 роки 6 місяців, що є порушенням ст. 88 ЗУ «Про нотаріат». Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 жовтня 2009 року між [PERSON] і ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір. Дана обставина визнається позивачем, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України вона не підлягає доказуванню. 11 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 6545 про стягнення з [PERSON] 90620 грн. 73 коп. грошових коштів, з них: заборгованість за кредитом в сумі 10118 грн. 70 коп., заборгованість за відсотками в сумі 73727 грн. 02 коп., пеня та комісія в сумі 2697 грн. 83 коп., штраф в сумі 4077 грн. 18 коп. Крім того, з позивача стягнуто 3000 грн. витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису. Строк, за який проводиться стягнення здійснюється за період з 23 жовтня 2009 року 31 травня 2017 року. На виконання цього напису постановою державного виконавця Смілянського МВ ДВС Педченко А.С. від 19 червня 2019 року було відкрито виконавче провадження № 59385556. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 наведеного Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні положення містяться у підпунктах 3.1, 3.3 пункту 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5. Зі змісту наведеної норми вбачається, що трьохрічний строк в межах якого може бути вчинено виконавчий напис законодавець пов`язує з моментом виникнення права вимоги, при цьому обумовлює, що якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» не обмежено трьохрічним строком нарахування заборгованості, на стягнення якої вчиняється виконавчий напис за умов встановлення сторонами, відповідно до статті 259 ЦК України збільшеної позовної давності для відповідної вимоги. Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як вбачається з оспорюваного виконавчого напису стягнення здійснюється за період з 23 жовтня 2009 року по 31 травня 2017 року, тобто з моменту укладення кредитного договору. Суд не приймає до уваги посилання відповідача, стосовного того, що останній платіж 30 червня 2014 року, оскільки, як вбачається з виписки по картці [PERSON] № [NUMBER] , 30 червня 2014 року було здійснено списання процентів з картки позивача. Останнє зарахування коштів на вказану карту було здійснено 14 грудня 2013 року, що вбачається з вищевказаної виписки. Зазначене також не заперечувалося і представником позивача під час надання пояснень в судовому засіданні. Ні відповідачем, ні приватним нотаріусом не надано суду доказів встановлення іншого строку давності, в межах якого вчинено виконавчий напис. А тому, суд приходить до висновку, що виконавчий напис видано з порушенням строку, встановлено законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище Постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до пункту 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Згідно пункту 2 Переліку для одержання виконавчого напису з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, як вбачається з матеріалів справи нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, а саме дати початку строку порушення виконання зобов`язання. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості на підтвердження того, що вказаний лист з вимогою про усунення порушень за кредитним договором [PERSON] отримував, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості вчасно бути проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. Нотаріусом, в свою чергу, не було перевірено надіслання такої вимоги і отримання її позивачем, що унеможливило подання останнім нотаріусу обґрунтованих заперечень щодо вчинення виконавчого напису або надання письмової згоди. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. На думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є доведеними та обґрунтованими, відтак підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved