Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майн. В обґрунтування позову [PERSON] покликається на те, що з 14 липня 1984 року до 08 червня 2000 року , він та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, позивач 20 квітня 1988 року прийняв за договором дарування жилий будинок площею 38, 7 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] і розміщений на земельній ділянці площею 600 кв. м. (далі по тексту, будинок). Договір дарування укладений між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори Маркеловою І. М. 2 вересня 1998 року вказаний будинок був відчужений позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркелової І. М. Відповідач згоди на продаж будинку отриманого позивачем за договором дарування не надавала. 09 вересня 1998 року, тобто через 7 (сім) днів того самого місяця та року на виручені кошти отримані з продажу зазначеного будинку, позивач придбав квартиру у [ADDRESS] загальною площею 24, 0 кв. м., житлова площа становить 10, 9 кв. м. Квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Репетою О. М. Суттєву допомогу в продажі будинку та покупці квартири позивачу надавав його двоюрідний брат, [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] 08 червня 2000 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 08 червня 2000 року. Вважає, що квартира, яка ним придбана 09 вересня 1998 року під час перебування у шлюбі з відповідачем є його особистою приватною власністю, оскільки, вказана квартира була придбана позивачем за кошти, які належали йому особисто в результаті продажу будинку, отриманого в дар за договором дарування 20 квітня 1988 року. Відповідач [PERSON] подала зустрічний позов, просить визнати за нею право власності на 1/2 спірної квартири [ADDRESS], як частку у спільному майні подружжя, мотивуючи тим, що спірна квартира придбана за спільні кошти під час перебування у шлюбі. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник позов підтримали з підстав, наведених у заяві, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та зустрічний позов не визнали. Відповідач та представник відповідача просили в первісному позові відмовити, зазначали про необґрунтованість тверджень позивача, наведених у позові та підтримали зустрічний позов. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 14 липня 1984 року до 08 червня 2000 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі з відповідачем, Позивач за первісним позовом 20 квітня 1988 року прийняв за договором дарування жилий будинок площею 38, 7 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] і розміщений на земельній ділянці площею 600 кв. м. (далі по тексту, будинок). Договір дарування укладений між [PERSON] і Позивачем, [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори Маркеловою І. М. З матеріалів справи вбачається, що 2 вересня 1998 року вказаний будинок був відчужений позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркелової І. М. Відповідач згоди на продаж будинку отриманого позивачем за договором дарування не надавала. (а.с. 11) Крім того, 09 вересня 1998 року, тобто через 7 (сім) днів того самого місяця та року на виручені кошти отримані з продажу зазначеного будинку, позивач придбав квартиру у [ADDRESS] загальною площею 24, 0 кв. м., житлова площа становить 10, 9 кв. м. Квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Репетою О. М.(а.с 13-14) Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 08 червня 2000 року серії [NUMBER] Личаківським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Львова розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 18) Згідно статті 24 КпШС України (Закон який був дійсним на час виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар, є власністю кожного з них. Аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 16 від 12 червня 1998 року про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Визнаючи право особистої власності подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти позивача. Судом встановлено, що квартира яка є предметом спору придбана за особисті кошти позивача за первісним позовом. Кошти були виручені з продажу будинку отриманого в дар, квартира була придбана через сім днів після продажу будинку. З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд приходить до переконання, що Позивачем за зустрічним позовом не було надано належних та допустимих доказів, які підтверджують факт придбання квартири за спільні кошти подружжя та за допомогою спільних зусиль. Так, представлені письмові докази позивачем за зустрічним позовом, як копія пенсійного посвідчення, копія довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, копія свідоцтва про одруження, копія розрахунку заборгованості по аліментам та трудова книжка не є належними доказами та не містить інформації щодо предмету доказування. З аналогічних підстав не є належним доказом копія акту від 20 січня 2016 року, виданий ЛКП. Актом не підтверджено факту купівлі спірної квартири за спільні кошти подружжя та прикладання спільних для цього зусиль. Крім того, суд переконаний, що до компетенції ЛКП не входить засвідчення факту купівлі об'єктів нерухомого майна за спільні кошти та в результаті спільної праці подружжя. Суд не виключає існування батьківських стосунків та спільне перебування на різноманітних подіях позивача та відповідача, виходячи з того що в них є спільні діти від шлюбу. Проте, це не підтверджує, що джерелом придбання спірної квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що позичали кошти позивачу за первісним позовом для придбання нерухомого майна. Суд критично оцінює показання зазначених свідків, оскільки їм невідомо обставини щодо прийняття в дар [PERSON] будинку в м. Коломия, так і обставин його відчуження. Відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку з належними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] (а.с. 11) будинок [PERSON]. відчужено за ціною 10 882,00 гривень. З договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] укладеного 09.09.1998 року вбачається, що спірна квартира придбана за ціною 7039,00 гривень, що спростовує доводи позивача за зустрічним позовом та свідків щодо додаткових вкладень на придбання квартири. Крім того, частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Показання ж вказаних свідків не підтверджуються жодними доказами. Розірвання шлюбу подружжя відбулося у 2000 р. в період дії Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР 1969р., тому і відносини, пов'язані з розподілом їх спільного майна повинні регулюватися ст. 29 цього кодексу, яка діяла на час виникнення у позивачки права на поділ спільного майна подружжя. Відповідно до положень ч.3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР для вимог про розділ майна, що є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трьохрічний строк позовної давності, який повинен застосовуватись з врахуванням положень ст. 71, 76, 79, 80 ЦК України в редакції 1963р. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу подружжя припинило спільне проживання, майно у встановленому законом порядку не ділило, спірною квартирою позивач за зустрічним позовом добровільно не користувалась, останній перебував у виключному користуванні бувшого чоловіка. Статтею 76 ЦК в редакції 1963р. передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася про порушення свого права. Встановлено, що Позивач та Відповідач в судовому порядку не ставила питання про розподіл спільного майна подружжя, хоча достовірно знала про те, що вказане майно вибуло з її фактичного користування та перебуває в користуванні Позивача а первісним позовом. З врахуванням наведеного суд вважає, що Відповідач достовірно знала про своє порушене право, проте в межах трирічного строку позовної давності, який почав перебіг та завершився в межах дії ст. 29 КпШС 1963р. та ст. 71, 76 ЦК в редакції 1969р., за захистом свого права у встановленому законом порядку не звернулась. Відповідно до ст. 80 ЦК в редакції 1963р. закінчення строку позовної даності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Вказана норма застосовується судом незалежно від заяви сторін. Позивачем не надано жодних доказів поважності причин пропуску строку позовної давності і на такі вона не посилається, та не просить його поновити. За наведених обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість первісного позову та який підлягає задоволенню та про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача за зустрічним позовом та необхідність відмови у їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: approved