Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, стверджуючи, що йому на підставі договору дарування від 21 лютого 2002 року належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. На даний час у вказаному житловому будинку зареєстрований відповідач, який з 2008 року не проживає за даною адресою, не сплачує комунальні послуги та не бере участь в утримані будинку. Для вчинення певних правочинів щодо будинку та забезпечення власних потреб позивачу необхідна згода проживаючих в ньому осіб, що значно обмежує його законні права, та це стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. В судове засідання позивач не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував щодо винесення заочного рішення (а.с. 16). Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, незважаючи на те, що про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, при цьому до суду не надійшло повідомлення про причини його неявки (а.с. 14, 19-20). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача без поважних причин, враховуючи згоду позивача на ухвалення заочного рішення, судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 21 лютого 2002 року, [PERSON] належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). В житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] згідно довідки №1184 від 17 червня 2014 року виконавчого комітету Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 6), але з 2008 року по теперішній час не проживає у ньому, не сплачує комунальні послуги та не бере участь в утримані будинку, що підтверджується актом обстежень житлового будинку від 18 червня 2014 року (а.с. 15). Таким чином суд прийшов до висновку, про те, що відповідач не будучи власником житлового приміщення, не уклавши договір найму житлового приміщення, залишається зареєстрованим за попереднім місцем свого проживання без законних підстав. Встановлено, що відповідач, не будучи власниками спірного житла, перешкоджає позивачу по справі, користуватися належним йому будинком. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Не проживання зазначеної особи без поважних причин понад встановлені строки є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved