Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS]. На даний час, у зазначеній частині будинку проживає [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача. Шлюб між ними розірвано у 1989 році. 16.09.2013 року [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватись, розпоряджатись належною йому частиною будинку [ADDRESS], наділивши останнього певними правами. Зазначає, що [PERSON] систематично чинить супротив намаганням власника користуватись та розпоряджатись своїм майном, не допускає законних представників до будинку, чинить опір при намаганні провести технічну інвентаризацію та встановила сигналізацію, що унеможливило перебування власника чи представників у будинку. Вважає, що його права як власника порушені, а тому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS], усунути перешкоди у користуванні ним шляхом виселення [PERSON] Надалі позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та просив зняти [PERSON] з реєстраційного обліку. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Свої заперечення мотивував тим, що вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням не ґрунтується на нормах закону, вимоги щодо виселення є безпідставними та необґрунтованими, а щодо зняття з реєстрації, то вважає, що така вимога є похідною від права користування житлом, тому відсутні підстави для її задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Згідно ст.ст. 10,11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 07.03.1975 року. Право власності зареєстроване КП «ВМБТІ» 19.12.2011 року в реєстровій книзі 64, за реєстровим №1875 (а.с.23,24). За вказаною адресою зареєстрована та постійно проживає відповідач по справі [PERSON], яка є колишньою дружиною [PERSON] Шлюб між сторонами розірвано 16.11.1989 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], видане 16.11.1989 року (а.с. 25). Після розірвання шлюбу по теперішній час, відповідач здійснює догляд за будинком, договір про користування даним житловим приміщенням сторони не укладали. Позивач, звертаючись з позовом до суду, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщення. Суд звертає увагу, що відповідач вселилася в дане житлове приміщення як дружина позивача. Припинення шлюбних відносин не позбавляє її права користування житловим приміщенням, а особа може бути визнана такою, що втратила це право лише з підстав, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім'ї, укладеного при вселенні останнього. Частиною 5 ст. 156 ЖК УРСР визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника (у тому числі колишнім членом сім'ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Так, зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, суд вважає що вимога позивача щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування частиною житлового будинку [ADDRESS] задоволенню не підлягає. Судом також встановлено, що 06.09.2013 року [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватись, управляти належною [PERSON] на праві власності 1/2 частиною будинку [ADDRESS] та наділив його правом вільного доступу до всіх приміщень, проводити ремонтні роботи, представляти інтереси власника в усіх установах та організаціях, органах технічної інвентаризації, житлово-експлуатаційних підприємствах. Останнім було здійснено ряд дій, зокрема, замовлено вихід техніка БТІ для обстеження приватного будинковолодіння. Вказане замовлення не було виконане, оскільки не було надано можливості доступу до об'єкта обстеження. Позивач зазначає, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, тому просить шляхом виселення відповідача захисти його право та зняти її з реєстрації. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Порядок виселення членів сім'ї власника житлового будинку, в тому числі бувших, визначається ст. 157 ЖК УРСР, яка передбачає, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 ст. 116 ЖК УРСР визначає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Так позивачем не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем житлового будинку, використання його не за призначенням, порушення умов співжиття, що в свою чергу також виключає задоволення даного позову і в цій частині. Щодо позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою, то вони також не підлягають задоволенню. Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до ст. 7 вказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, для зняття особи з реєстраційного обліку відповідному органу достатньою є наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом чи виселення, що набуло законної сили, та є достатньою підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового врегулювання. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed