Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогою: «В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] », що є предметом позову. 11 червня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 15 липня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про продовження розгляду цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін). 06 серпня 2019 року представник відповідача - адвокат Комлєв С.В. подав до суду зустрічну позовну заяву від імені [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 09 серпня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та його об`єднання з первісним позовом. 13 вересня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про розгляд цивільної справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 13 вересня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 08 листопада 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та його об`єднання з первісним позовом. 08 листопада 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . 07 вересня 2020 року Київським апеляційним судом винесено постанову про задоволення апеляційної скарги [PERSON] . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. 07 вересня 2020 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу про зупинення апеляційного провадження до розгляду судом першої інстанції зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року про залишення без розгляду зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та його об`єднання з первісним позовом, суд вирішує питання про ухвалення додаткового рішення в частині не розглянутих вимог за зустрічним позовом та приходить до наступних висновків. [PERSON] пред`являючи зустрічний позов до [PERSON] просила суд: «Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, яке складається на момент поділу з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , визначивши наступні ідеальні частки сторін: [PERSON] частку в розмірі 5/100, [PERSON] частку в розмірі 95/100». Ухвалюючи рішення за первісним позовом судом встановлено наступні обставини: « 13 листопада 2012 року між [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] , укладено Попередній договір до Договору купівлі-продажу квартири, відповідно до предмету договору сторони мали намір в майбутньому укласти Договір купівлі-продажу квартир, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 28 грудня 2012 року між [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] , укладено Договір купівлі-продажу квартири (далі по тексту - Договір), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж квартири за домовленістю сторін визначається за 477 000,00 гривень. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін і є остаточною. ( п.5 Договору) У п.7 Договору зазначено, що Покупець заявляє, що гроші, які витрачаються на придбання цієї квартири, є їх спільною сумісною власністю з чоловіком [PERSON] , який надав заяву про згоду на купівлю цієї квартири, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крушельницьким П.М. 28.12.2012 року за реєстровим №3182. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, яка кореспондується із ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України). Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як убачається з матеріалів справи, позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, шляхом визнання за сторонами спору права приватної власності по Ѕ частині кожному в об`єкті нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77,78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК УКраїни). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін,

Outcome: dismissed