Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати рішення реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року №13792501 про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка, 54 та земельну ділянку кадастровий №2610100000080030132 за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську за [PERSON]; визнати за ним право власності на домоволодіння за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську та земельну ділянку кадастровий № 2610100000080030132 за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську; визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у домоволодінні за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську, що належить [PERSON] на праві власності . Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог. Зокрема, позовні вимоги мотивовані тим, що рішення державного реєстратора реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року №13792501 про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка, 54 та земельну ділянку кадастровий №2610100000080030132 за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську за [PERSON] є протиправним, оскільки не ґрунтується на вимогах закону та прийняте за відсутності належних правових підстав. Так, як зазначила представник позивача в судовому засіданні, вказаним рішенням відповідача позивача фактично було позбавлено права власності на житловий будинок та земельну ділянку, добросовісним набувачем яких він є, що, окрім іншого, підтверджено судовим рішенням. При цьому, оскільки відповідачами вчинюються дії, які свідчать про невизнання права власності позивача на вищевказані обєкти, як зазначила представник позивача, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання права власності на дані обєкти. [PERSON] того, реалізовуючи йому надані чинним законодавством України права, як власника майна, позивач також просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у домоволодінні за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську, власником якого він є. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не зявилися, явку уповноважених представників до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судових засідань повідомлялися належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідачів та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання», що вважається належним способом повідомлення сторони у справі. В матеріалах справи містяться письмові заперечення відповідача на позов, в яких [PERSON] покликається на необґрунтованість позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні; просить здійснювати розгляд справи без її участі. Зокрема, в обґрунтування заперечень на позов [PERSON] посилається на те, що вона є законним власником домоволодіння за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Семеренка, 54, яке вибуло з її володіння шляхом шахрайських дій [PERSON] [PERSON] того, відповідач в поданих до суду письмових запереченнях зазначає про те, що право власності на вищевказане домоволодіння було зареєстровано за нею Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області 18 березня 2016 року на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2013 року, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року у справі № 0907/2-394/2011 та ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2015 року про розяснення судового рішення. Відповідач - Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином, письмового відношення до заявлених позовних вимог суду на надіслала. Допитаний судом в судовому засіданні свідок [PERSON], який являється сусідом позивача пояснив суду, що у спірному будинку проживає позивач із сімєю, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в казаному будинку протягом тривалого часу. Допитаний судом в судовому засіданні свідок [PERSON], який являється сусідом позивача пояснив суду, що у спірному будинку проживає позивач із сімєю, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в казаному будинку протягом тривалого часу. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Проаналізувавши пояснення позивача та його предстанвиків, викладені в письмових запереченнях на позов пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. 18 березня 2016 року державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області [PERSON] було прийнято рішення, номер запису про право власності №13791858 про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка, 54 за [PERSON] Вважаючи вищевказане рішення незаконним та таким, яке фактично позбавило його права власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання протиправним та скасування вищевказаного судового рішення, визнання за ним права власності на будинок з господарськими будівлями, спорудами та земельну ділянку, визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Як встановлено судом, 03 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, посвідчений нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1467. Відповідно до пункту 1.1 договору купівлі-продажу домоволодіння продавець зобовязується передати у власність, а покупець зобовязується прийняти від продавця домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Семеренка, № 54 і сплатити його вартість за ціною та на умовах, встановлених у договорі. Згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів № 7355490 від 03 червня 2009 року вищевказаний правочин було зареєстровано 03 червня 2009 року в Державному реєстрі правочинів. Відповідно до [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22968322 від 10 червня 2009 року домоволодіння за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франеківсьтк, вул. Семеренка (вул. Мічуріна), буд. 54 належить на праві приватної власності [PERSON] (частка 1/1). [PERSON] того, 03 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1471. Відповідно до пункту 1.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки за цим договором продавець зобовязується передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти у власність земельну ділянку, площею 0,0419 га, яка розташована в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка, 54, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і сплатити за неї обговорену грошову суму. Відповідно до відомостей, що містяться у Державному акті на право власності на земельну ділянку … кадастровий номер 2610100000080030132. Згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів № 7358176 від 04 червня 2009 року вищевказаний правочин було зареєстровано 03 червня 2009 року в Державному реєстрі правочинів. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №855440 від 26 лютого 2010 року земельна ділянка площею 0,0419 га, розташована на вул. Семеренка, 54 м. Івано-Франківська Івано-Франківської області, належить на праві власності [PERSON] Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2013 року у справі № 0907/2-394/2011 було задоволено частково позов [PERSON], та, зокрема, визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 03.06.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1467; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 03.06.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1471; витребувано з володіння [PERSON] домоволодіння № 54 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ; витребувано з володіння [PERSON] земельну ділянку по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ; в решті вимог позову відмолено. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року у справі № 0907/2-394/2011 Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2013 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 03.06.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1467; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 03.06.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1471 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року вищевказані судові рішення залишено без змін. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2015 року про розяснення судового рішення Івано-Франківського міського суду від 7 червня 2013 року було розяснено рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2013 року в частині витребування з володіння [PERSON] домоволодіння № 54 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ та витребування з володіння [PERSON] земельної ділянки по вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківськ, яке, за висновком суду, слід розуміти так, що зазначені вище обєкти нерухомості витребувані в користь позивача [PERSON] На підставі вищевказаних судових рішень 18 березня 2016 року державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області [PERSON] було прийнято рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка, 54 за [PERSON] Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Порядок проведення державної реєстрації прав врегульовано статтею 18 Закону. При цьому, відповідно до частин 1, 2 статті 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Підстави для державної реєстрації прав визначено статтею 27 Закону. Так, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи його дубліката, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення обєкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу обєкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (частина 1 статті 27 Закону). Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу на те, що у відповідності до вимог чинного законодавства підставою державної реєстрації права власності та інших речових прав є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а підставою для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень є, зокрема, наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Так, як встановлено судом зі змісту рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року у справі № 0907/2-394/2011, в даному провадженні апеляційний суд дійшов висновку про те, що «в матеріалах справи відсутні належні докази, …, які б свідчили про недобросовісність [PERSON] як останнього набувача спірного майна». Враховуючи вищезазначене, судом апеляційної інстанції було скасоване рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2013 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 03.06.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1467; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 03.06.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1471) та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Іншими словами, судом апеляційної інстанції підтверджено дійсність Договору купівлі-продажу домоволодіння від 03 червня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 червня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] При цьому, аналіз змісту мотивації рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року у справі № 0907/2-394/2011 свідчить про те, що судом апеляційної інстанції [PERSON] було визнано добросовісним набувачем домоволодіння № 54 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ та земельної ділянки кадастровий № 2610100000080030132 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ. [PERSON] того, як вбачається зі змісту вищевказаних судових рішень у справі № 0907/2-394/2011, в даній цивільній справі не заявлялося позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію [PERSON] права власності на домоволодіння № 54 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ та земельну ділянку кадастровий № 2610100000080030132 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ, не ставилося питання про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №855440 від 26 лютого 2010 року. Таким чином, станом на сьогоднішній день в матеріалах справи відсутнє рішення суду, яким було б скасовано рішення про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірні домоволодіння та земельну ділянку, а також визнаний недійсним чи скасований відповідний державний акту на право власності на земельну ділянку. Відповідно до абзацу третього частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В розумінні вищевказаної норми права, моментом набуття права власності на нерухоме майно є момент державної реєстрації такого права у встановленому чинним законодавством порядку, і, відповідно, моментом припинення права власності на нерухоме майно є момент скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку. В матеріалах даної цивільної справи відсутнє рішення суду чи будь-яке інше рішення про скасування державної реєстрації за [PERSON] права власності на домоволодіння № 54 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ та земельну ділянку кадастровий № 2610100000080030132 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ, або визнання недійсним чи скасування відповідного державного акту на право власності на земельну ділянку. [PERSON] того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що ухвала Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2015 року про розяснення судового рішення Івано-Франківського міського суду від 7 червня 2013 року у справі № 0907/2-394/2011 не може вважатися належною правовою підставою для реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON], оскільки даною ухвалою було ідентифіковано виключно субєкта ([PERSON]В.), на користь якого суд вирішив витребувати нерухоме майно. При цьому, в розумінні вимог ЦК України витребування майна на підставі статті 388 ЦК України не є тотожним визнанню права власності на відповідне майно. Отже, відповідно до вимог чинного станом на час прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] законодавства, ухвала Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2015 року про розяснення судового рішення Івано-Франківського міського суду від 7 червня 2013 року у справі № 0907/2-394/2011 не могла вважатися судовим рішенням, на підставі якого державний реєстратор мав право реєструвати право власності за [PERSON] Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд приходить до висновку про те, що на момент прийняття державним реєстратором 18 березня 2016 року оскаржуваного рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на спірні обєкти нерухомого майна, у спірних правовідносинах були наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, а тому на підставі пункту 5 частини 1 статті 24 Закону державний реєстратор зобовязаний був відмовити [PERSON] у державній реєстрації прав у звязку з наявністю суперечностей між заявленими ([PERSON]В.) та вже зареєстрованими (на імя [PERSON]О.) речовими правами на спірне нерухоме майно. Ухвала Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2015 року про розяснення судового рішення Івано-Франківського міського суду від 7 червня 2013 року у справі № 0907/2-394/2011, в розумінні пункту 9 частини 1 статті 27 Закону не могла вважатися рішенням суду, що набрало законної сили, щодо права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно, а, відповідно, і бути правовою підставою для реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON], оскільки даною ухвалою не вирішувалось питання права власності [PERSON] на спірне майно, як і не визнавалося за нею право власності, а лише, було ідентифіковано її як субєкта, на користь якого суд вирішив витребувати нерухоме майно. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що при прийнятті державним реєстратором [PERSON] 18 березня 2016 року рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно на імя [PERSON], державним реєстратором було грубо порушено вимоги статей 24 та 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та безпідставно позбавлено [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, оскільки як на момент прийняття ним оскаржуваного рішення, так і станом на даний час, не існує судового рішення про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірне майно, як і судового рішення про визнання права власності на дане майно за [PERSON] Належні докази, які б спростовували вищезазначену обставину, в матеріалах справи відсутні, і відповідачами таких доказів суду не подано, а судом відповідних обставин не встановлено. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що рішення реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року № 13792501 про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка, 54 та земельну ділянку кадастровий № 2610100000080030132 за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську за [PERSON] є протиправним та підлягає скасуванню. Стосовно позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на спірні обєкти суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вже було зазначено, 3 червня 2009 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, укладених між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], останній придбав у власність домоволодіння за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську та земельну ділянку кадастровий №2610100000080030132 за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську. Законність набуття [PERSON] права власності на вищевказане нерухоме майно підтверджується, зокрема, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року у справі № 0907/2-394/2011, яким в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними вищевказаних договорів було відмовлено та, зокрема, констатовано, що «в матеріалах справи відсутні належні докази, …, які б свідчили про недобросовісність [PERSON] як останнього набувача спірного майна». Як зазначив в судовому засіданні позивач, на момент укладення Договору купівлі-продажу домоволодіння від 03 червня 2009 року та Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 червня 2009 року ним вчинювалися дії щодо перевірки законності права власності продавця [PERSON] на спірне майно, зясовувалися його повноваження щодо розпорядження даним майном. Станом на момент укладення даних договорів купівлі-продажу [PERSON] мав зареєстроване право власності на спірне майно, що було перевірено приватним нотаріусом при посвідченні даних договорів. Таким чином, позивач, за його твердженнями, не мав жодних сумнівів з приводу того, що продавець є власником відчужуваного майна, що і стало підставою для укладення договорів купівлі-продажу цього майна. Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Враховуючи вищезазначене та наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено, що домоволодіння № 54 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ та земельну ділянку кадастровий № 2610100000080030132 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ: 1. було придбано [PERSON], як добросовісним набувачем, за відплатними договорами купівлі-продажу; 2. не були загублені [PERSON] чи особою, якій вона передала майно у володіння; не були викрадені у [PERSON] або особи, якій вона передала майно у володіння; не вибули з володіння [PERSON] або особи, якій вона передала майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. [PERSON] того, зважаючи на вид та конкретний правовий статус спірного майна, а саме домоволодіння та земельна ділянка, які є обєктами нерухомого майна та не можуть викрадатися чи вибувати з володіння власника поза їх волею (оскільки вони невіддільні від землі, не є рухомим майном), суд приходить до висновку, що [PERSON] не могла не знати про те, що вказане майно відчужено уповноваженою нею особою на користь інших осіб, тобто вказане майно вибувало виключно з її волі та з її відома. Отже, в спірних правовідносинах відсутні передбачені статтею 388 ЦК України підстави витребування даного нерухомого майна від позивача, як від добросовісного набувача за відплатними договорами купівлі-продажу. У відповідності до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, зі змісту вказаної норми випливає, що будь-яка особа, яка у встановленому чинним законодавством порядку та на законних підставах набула право власності на майно, має право предявити позов до іншої особи, яка не визнає, оспорює чи заперечує право власності на це майно. Характер та порядок вчинюваних відповідачами дій (зокрема, подання заяви про реєстрацію права власності за [PERSON] та державна реєстрація такого права) свідчать про те, що [PERSON] та державний реєстратор не визнають право власності позивача на домоволодіння № 54 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ та земельну ділянку кадастровий № 2610100000080030132 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи вищевикладене та, зокрема, вимоги статті 331 ЦК України, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права [PERSON], як власника спірного майна, буде задоволення позовної вимоги про визнання за ним права власності на таке майно, оскільки саме такий спосіб захисту уможливить повне відновлення його права власності на спірне майно (зокрема, державну реєстрацію такого права на підставі даного судового рішення). За таких обставин, позовна вимога про визнання за позивачем права власності на домоволодіння за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську та земельну ділянку кадастровий № 2610100000080030132 за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у домоволодінні за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську, суд звертає увагу на наступне. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не володіє, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Як зазначив позивач в судовому засіданні, реєстрація у спірному домоволодінні відповідачів порушує права позивача, як власника даного домоволодіння, на вільне розпорядження та користування цим домоволодінням. За змістом частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, право власності на домоволодіння включає в себе правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання даним домоволодінням. Враховуючи все вищевикладене в сукупності, судом встановлено, що реєстрація [PERSON] та [PERSON] у домоволодінні за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську, створює перешкоди у здійсненні позивачем, як власником (за рішенням суду), права власності та вільного користування і розпорядження вказаним домоволодінням, а тому порушені права позивача слід поновити та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловою площею у цьому домоволодінні, оскільки такий спосіб захисту права власності не суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 826,80 грн. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316-317, 330, 388, 391, 392 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу України, ст.ст. 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved