Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]про визнання права власності в порядку набувальної давності, посилаючись на те, що 31 березня 1995 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Проте, [PERSON] квартиру звільнити відмовилася, комунальних послуг не сплачувала та 07 січня 2001 року померла. Після її смерті у вказану квартиру вселився її син [PERSON], який став претендувати на житлову площу спірної квартири та [PERSON] було виселено згідно рішення від 19 листопада 2001 року. В подальшому [PERSON] заплатив [PERSON] згідно договору купівлі-продажу вартість квартири та всі витрати по комунальних платежах по вказаній квартирі, та [PERSON] видав позивачу довіреність на відчуження квартири і 07.11.2003 року він дану квартиру подарував [PERSON] з умовою, що вона також видасть йому довіреність на відчуження квартири, так як вселятися вона не мала наміру, оскільки проживала в 3-х кімнатній квартирі [ADDRESS]. [PERSON] ніколи не бачила та не оглядала квартиру, а ж до смерті [PERSON], матері відповідачки. Всі витрати по утриманню квартири ніс позивач по справі, у відповідачки навіть не було ключів від вказаної квартири, тому він вважає, оскільки квартира знаходиться в його володінні та користуванні, тому він добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою, що означає про необхідність визнання майна власністю фактичного добросовісного володільця, що й стало причиною для звернення до суду з вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив суд його задоволити. Позивач пояснив, що спірна квартира була предметом судового розгляду 8 років. [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] у [PERSON], однак остання продовжувала там проживати, а після її смерті в квартиру вселився її син [PERSON]. За рішенням суду від 19 листопада 2001 року [PERSON] було виселено з квартири. Оскільки квартира була в занедбаному стані [PERSON] запропонував йому виплатити вартість квартири, а натомість оформити на нього довіреність на відчуження даної квартири. На що він погодився та сплатив суму коштів за спірну квартиру. Згідно доручення від [PERSON] він оформив квартиру на відповідача [PERSON], але була домовленість, що коли йому буде потрібно [PERSON] поверне йому квартиру. Квартира була оформлена на [PERSON], оскільки його дружина не хотіла обтяжувати себе даною квартирою, оскільки мала у власності ще одну квартиру, в якій вони з дружиною і проживали, син на той час з ним не спілкувався, тому вони з дружиною прийняли спільне рішення подарувати квартиру дочці його покійної дружини [PERSON]. Відповідач не сплачувала комунальні послуги, в квартирі ніхто не прописаний. З моменту оформлення договору дарування, з 2003 року він фактично володів квартирою: зробив ремонт у квартирі, встановив двері, замінив сантехніку, вікна, купував меблі, встановив газовий лічильник та лічильник на воду, таким чином облаштував квартиру. [PERSON] дізналася за квартиру після смерті її матері, а його дружини. Особисто він в квартирі не проживав. Квартира пустувала до 2014 року. [PERSON] в квартирі не проживала та нею не користувалася. Близько року тому його син, [PERSON], розійшовся із цивільною дружиною та оскільки йому не було де жити, він вселився в квартиру та проживає в квартирі по даний час. [PERSON] за весь час не відносилася до спірної квартири як до свого майна. Борг який утворився від попередніх власників сплатив він за свої кошти. З приводу боргів по комунальним послугам він неодноразово судився з комунальними закладами, де представляв інтереси [PERSON] по довіреності. Всі книжки по комунальним послугам вів він особисто, довіреності від [PERSON] на плату комунальних послуг він не мав. Прізвище «Шаповал» у книжках по комунальних послугах записано лише тому що, вона є формальним власником квартири, фактичним власником квартири є він. Вважає, що він є фактичним добросовісним володільцем квартири [ADDRESS], так як досить тривало, на протязі 12 років, добросовісно, відкрито та безперервно володіє нею, як своєю власністю, оскільки після оформлення договору дарування квартири він виготовив у БТІ технічний паспорт, будинкову книгу, а також отримав всі рахунки на комунальні послуги та сплачує їх, зробив у квартирі ремонт, навідував квартиру. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивач є її відчимом. Квартиру [ADDRESS] вона набула у власність на підставі договору дарування, укладеного 07 листопада 2003 року, між нею та [PERSON], який діяв через свого представника [PERSON], який є позивачем по справі. У її володінні перебуває також квартира по вул. Комарова в м. Умань, де на той час проживали квартиранти. За отримані кошти від квартирантів вона разом зі своєю матірю зробили кометичний ремонт в квартирі, підключили всю комунікацію, купували необхідні речі. Оскільки після попередніх власників залишилися борги то комунальні заклади зверталися з позовами до суду про стягнення з неї заборгованості. В суді представником по справі виступав за її дорученням, позивач по справі, [PERSON], так як вона проживає в м. Вінниця та не мала можливості особисто приймати участь у судових розглядах. Ключі від квартири були і у матері, і у батька. Всі її цінні речі були у матері та батька та вона їм довіряла. Коли захворіла її мати, вона приїжджала в м. Умань та деякий час проживала у [INFO]. На прохання матері вона дала дозвіл брату [PERSON] проживати в належній їй квартирі з умовою, що він буде сплачувати комунальні послуги, оскільки на той час він розійшовся зі своєю цивільною дружиною та йому стало ніде жити, а з батьком у нього були погані відносини та батько [PERSON] його додому не впустив. Її брат [PERSON] проживає в належній їй квартирі і по даний час, хоча має житло, однак в звязку з тим, що не плачує комунальні послуги утворюються борги, які вона змушена оплачувати. Про те, що вона є єдиним власником спірної квартири позивачу достовірно відомо, оскільки на неї як на власника відкрито особові рахунки по сплаті за комунальні послуги, з технічного паспорта, копію якого надав і сам позивач до справи вбачається, що власником квартири є вона, домова книга виписана на її імя, як єдиного власника квартири, позивач представляв її інтереси, як власника квартири, в судах. Позивачу відомо про законного власника квартири та відсутність у нього підстав для набуття права власності на дану квартру, тому він не є добросовісним набувачем. Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що позов не підлягає до задоволення, оскільки спірну квартиру [PERSON]набула у власність на підставі договору дарування, укладеного 07 листопада 2003 року, між нею та [PERSON], який діяв через свого представника, позивача по справі [PERSON]. В подальшому на [PERSON], як на власника квартири, відкрито особові рахунки як платника комунальних послуг. З технічного паспорта на квартиру [ADDRESS], складеного Уманським відділком ЧООБТІ, копію якого додав сам позивач до справи, вбачається, що власником квартири є [PERSON]. Домова книга на квартиру, копію якої додав до справи пзивач, виписана на імя [PERSON], як єдиного власника квартири. Позивач вказує, що правовою підставою задоволення позову є вимоги ст. 344 ЦК України, з чим не можна погодитися, оскільки позивачу з дня укладення договору дарування, тобто з 07.11.2003 року, достовірно відомо, що в нього відсутні підстави для набуття права власності на майно, оскільки власником квартири є [PERSON], а тому він не є добросовісним набувачем. Крім того, для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Позивач [PERSON] ніколи не був володільцем спірної квартири та ніколи там не проживав. [PERSON] надала дозвіл на проживання у належній їй квартирі [ADDRESS] своєму братові [PERSON], який проживає в квартирі і до даного часу. В даному випадку права позивача [PERSON] на В.М. ніяким чином не порушені. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що його батько [PERSON] купив спірну квартиру у [PERSON] та на протязі 8 років була судова тяганина по даній квартирі так як в квартиру незаконно вселився її син. Справи в суді від імені батька вів позивач [PERSON] В подальшому [PERSON] сплатив за квартиру кошти та йому була видана довіреність з метою її продажу. Після відчуження квартири він не знає хто в ній проживав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач це його батько, а відповідач його звідна сестра по матері. Після смерті матері він дійсно прийняв спадщину у виді 1/6 частки будинку, однак на протязі 5 років він проживає в [INFO]. Власником даної квартири спочатку був його батько [PERSON]. Потім батько подарував квартиру [PERSON], але за умови що вона за необхідності квартиру передасть йому [PERSON]. Належні умови в квартирі було створено в 2011 році, а до цього в квартирі був косметичний ремонт. Вселяючись в квартиру він знав, що по документах квартира належить [PERSON]. Відповідач за час його проживання в квартирі не приїздила. Позивач [PERSON] в квартирі ніколи не проживав. За комунальні послуги сплачує його батько [PERSON]. [PERSON] про заборгованість за комунальні послуги він з відповідачем ніколи не мав. Ніякого майна [PERSON] у квартирі не має. На прохання батька подарувати йому квартиру [PERSON] відмовилася. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, заперечення відповідача та її представника, взявши до уваги пояснення свідків, суд приходить до наступного. Відповідно до договору дарування квартири від 07 листопада 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7385, [PERSON] подарував належну йому квартиру № 34, що знаходиться в м. Умані по вул. Гонти, 36а [PERSON] (а.с.4). Додані до позовної заяви документи, а саме: договір дарування від 07.11.2003 року (а.с. 4), технічний паспорт на квартиру [ADDRESS](а.с. 5-6), витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.02.2004 року (а.с. 8), домова книга (а.с. 10-11) свідчать, що єдиним власником спірної квартири являється [PERSON]. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до узагальнення Вищого Спеціалізованого Суду України № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав вказано, що при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Як встановлено в судовому засіданні позивачу починаючи з дня укладення договору дарування від 07.11.2003 року було відомо що в нього відсутні підстави для набуття права власності на майно та єдиним власником майна є [PERSON], яка виявляла та виявляє інтерес до належної їй квартири. У квартирі [ADDRESS], власником якої є [PERSON] проживає її брат [PERSON]. Позивач же ніколи не проживав та не проживає в спірній квартирі, що належить [PERSON], тому не може бути добросовісним володільцем. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 57 ч. 1 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На позивача покладений обовязок довести в суді ті обставини, що позивач добросовісно, протягом не менше 10 років є володільцем майна, право власності на яке просить визнати у своєму позові. Тобто, відповідно до вимог ст.. 10 ЦПК України - позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів позивач не надав та не довів які саме його права, свободи чи інтереси порушено. Таким чином, при викладених обставинах, у звязку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed