Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить встановити факт всиновлення ним 01 вересня 1992 року дитини [PERSON], яка народилася [INFO] року в м. Харкові у [PERSON], якому при всиновленні змінено по батькові на [PERSON] і, якому 13 листопада 2002 р. змінено прізвище на [PERSON]. В судове засідання заявник [PERSON] не з'явився, надав суду заяву про підтримання заяви про встановлення факту всиновлення та про слухання справи у його відсутності. Зацікавлена особа [PERSON], представники заінтересованих осіб районних відділів реєстрації актів громадянського стану Дзержинського та Фрунзенського районів м. Харкова в судове засідання не з'явились, про дату та час проведення судового засідання повідомлені належним чином. Суд, всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, дійшов до висновку, що заявлена заява про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] р., є особою похилого віку (непрацездатною особою) та пенсіонером за віком з серпня 2010 р., що підтверджується пенсійним посвідченням [NUMBER]. Крім цього він має ряд тяжких хронічних захворювань (гіпертонію, ІХС, недостатність мозкового кровообігу, грижа і др. [PERSON], [INFO], також є особою похилого віку (непрацездатною особою), пенсіонером за віком з липня 2011р. та інвалідом 2 групи (по онкології), що підтверджується пенсійним посвідченням [NUMBER]. [PERSON] та [PERSON] мають повнолітнього сина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його народження. Згідно до положень ст.51 Конституції України повнолітні діти забов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно до положень ст.22 Конституції конституційні права гарантуються. Таким чином, держава гарантує створення умов, зокрема для виконання повнолітніми дітьми, їх конституційних забов'язань по піклуванню про своїх непрацездатних батьків. Конституційні обов'язки повнолітніх дітей по піклуванню за непрацездатними батьками також передбачені у положеннях Сімейного Кодексу України. Зокрема ст.203 СК України встановлює обов'язки дітей по відношенню до батьків у зв'язку з їх тяжкою хворобою, інвалідністю, або немічністю. Таким чином, повнолітній син [PERSON] повинен виконувати свій конституційний обов'язок по піклуванню за батьками. Подружжя має намір усією сім'єю виїхати на постійне місце проживання до держави Ізраїль. Але при оформленні документів у Консульстві держави Ізраїль у м. Харкові з'ясувалося, що є перепони у репатріації [PERSON] у цю державу. Вони пов'язані з тим, що при оформленні прав батька [PERSON] у 1992 році йому не були відомі особливості законодавства держави Ізраїль про репатріацію, які полягають у тому, що при встановленні прав і обов'язків батька у відношенні дитини у віці понад три роки, таку дитину необхідно всиновлювати. Тому [PERSON], приймаючи до уваги те, що за діючим тоді Кодексом про брак і сім'ю України (1969р.) всиновлення батьківства, у тому числі і шляхом всиновлення, не передбачало судовий порядок (ст. 102 КоБС у редакції, яка діяла до вступу в силу Закону України від 30.01.96 р. № 11. 96 -ВР, тобто до 1996р.) не надав значення формі набуття прав и обов'язків батька. Тому помилково була обрана форма встановлення прав та обов'язків батька по відношенню до сина [PERSON] шляхом встановлення (визнання) батьківства, а не в формі всиновлення. Факт встановлення (визнання) батьківства підтверджується свідоцтвом [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова. Згідно до цього свідоцтва [PERSON] визнаний батьком дитини [PERSON], яка народилась [INFO] р. у громадянки [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про встановлення батьківства зроблено запис 01 вересня 1992 р. №113. При цьому до Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження були внесені зміни до відомостей актового запису (запис № 1). Суть змін відомостей про батька: прізвище змінено на [PERSON], а по батькові на [PERSON] (в 1986 р. державна реєстрація народження проведена відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного Кодексу України (за вказівкою матері)). Це підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису при народження [NUMBER] (копія додається). Крім цього, у листопаді 2002 р. перед видачею паспорта громадянина України фамілію [PERSON] було змінено на мою фамілію [PERSON], про що було зроблено запис Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції № 109 від 13 листопада 2002 р. Це також підтверджується записом № 2 повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. Але ж згідно із законодавством України ці дві форми встановлення прав і обов'язків батька мають тотожні правові наслідки. Натомість, згідно до законодавства держави Ізраїль треба, щоб права та обов'язки батька були встановлені у формі всиновлення. Таким чином, беручи до уваги тотожні правові наслідки обох форм встановлення батьківства шляхом його визнання та всиновлення згідно до законодавства України, та те, що згідно до законодавства держави Ізраїль про репатріацію, необхідно проводити визнання батьківства у формі всиновлення, [PERSON] просить у судовому порядку встановити юридичний факт всиновлення ним 01 вересня 1992 року малолітнього [PERSON], який народився [INFO] р. у громадянки [PERSON], якому при всиновленні змінено по батькові на [PERSON] і, якому перед видачею паспорта громадянина України у листопаді 2002 р. було змінено прізвище на [PERSON]. Крім цього, згідно до положень ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція поширюється на всі правові правовідносини, що виникають у державі. Цей конституційний принцип має загальний характер, та тому поширюється також на правовідносини, які виникають при підтвердженні батьківства у будь-якій формі, а також на правовідносини між батьками та дітьми. Згідно до Закону України «Про громадянство України» не є правоприпинуючим факт виїзду на постійне місце проживання її громадян. Таким чином, громадяни України, які постійно проживають в інших країнах, зберігають правовій статус громадянина України. Виходячи з цього, конституційний обов'язок [PERSON] піклуватися про батьків не припиняється у зв'язку із зміною місця проживання. Але ж, коли він буде позбавлений можливості виїзду разом з батьками на постійне місце проживання в державу Ізраїль, реальне здійснення цього обов'язку по відношенню до них, які є особами непрацездатними та похилого віку, страждаючими тяжкими хворобами (а жінка ще і інвалід), буде неможливим. З метою створення умов [PERSON] для виконання його конституційних обов'язків по відношенню до батьків шляхом надання йому можливості виїхати з ними на постійне місце проживання в державу Ізраїль, необхідно визнання факту того, що [PERSON] всиновив [PERSON] 01 вересня 1992 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно ч.1 ст. 257 ЦПК України заява фізичної особи по встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Виходячи із вищевикладеного на підставі ст.51, 124 Конституції України, ст. 135, 203 та 207 Сімейного Кодексу України та

Outcome: approved