Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди 19818,78 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 18 червня 2016 року, близько 01 години 00 хвилин, по вул Морозова, 4 в м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме зіткнення між автомобілем ВАЗ 2101 державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобілем марки ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер [NUMBER], чим було завдано позивачу матеріальну шкоду. Відповідно до постанови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 124, 130 КУпАП. Вартість матеріального збитку, завданого дорожньо-транспортною пригодою складає 18818,78 грн. Крім того, за проведення оцінки вартості матеріального збитку, завданого дорожньо-транспортною пригодою позивач сплатив 1000,00 грн. Також, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що з моменту дорожньо-транспортної пригоди позивач позбавлений власного транспорту. Позивач посилається на те, що він зазнав душевних страждань. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечував, однак він не має можливості відшкодувати, завдану позивачеві шкоди в зв'язку з тим, що в нього немає грошей. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі ст.ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Судовим розглядом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що [PERSON], є власником автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 32/. [PERSON], 18 червня 2016 року близько 01 години 00 хвилин, керуючи автомобілем ВАЗ 2101 державний реєстраційний номер [NUMBER], по вул. Морозова, 4, в м. Харкові, відповідно до дорожньої обстановки не вірно вибрав безпечну дистанцію та скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ 2106, державний реєстраційний номер [NUMBER], чим завдав матеріальну шкоду. Своїми діями [PERSON] порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. Крім того, [PERSON], 18 червня 2016 року близько 01 години 00 хвилин, керував автомобілем ВАЗ 2101 державний реєстраційний номер [NUMBER] в стані алкогольного сп'яніння. Своїми діями, [PERSON] порушив п. 2.9 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2016 року, яка має преюдиціальне значення по цій справі відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, [PERSON] визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення в вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. Вказана постанова набрала законної сили /а.с. 9/. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші питання в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилань на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). Виходячи з положень ст.61 ЦПК України, яка передбачає, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, є підставою звільнення від доказування, суд вважає доведеною вину [PERSON] у заподіянні позивачу матеріальної шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльність особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка ії завдала. Положеннями ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. При таких обставинах, суд зазначає, що у відповідача [PERSON] виникло зобов'язання щодо відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-траспортної пригоди шкоди. Вказане зобов'язання відповідачем визнано, про що свідчить постанова Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2016 року, в якій зазначено, що [PERSON] свою провину визнав в повному обсязі. Цивільно-правова відповідальність автомобіля [PERSON] на момент ДТП не застраховано. Відповідно до копії звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №30/07-16 від 11 липня 2016 року, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер [NUMBER], становить 18818,78 грн. /а.с. 12-20/. Крім того сам факт спричинення відповідачем механічних ушкоджень автомобілю позивача - [PERSON] не оспорює. Підстав для звільнення від відшкодування шкоди [PERSON] суд не вбачає, оскільки ним не доведено, що шкода заподіяна [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, спричинена не з його вини. Відповідачем не надано суду доказів, щодо здійснення будь-якої грошової виплати в рахунок відшкодування спричиненої позивачу матеріальної шкоди. Виходячи з вищевказаного, враховуючі розмір заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимоги у відповідача [PERSON] відшкодувати матеріальну шкоду, завдану пошкодженням його автомобіля. Позивач в своїй позовні заяві зазначає, що відповідач завдав йому збитків, які відповідно до змісту ст. 22 ЦК України полягають у витратах, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а саме збитки пов'язані з проведенням висновку експертного автотоварознавчого дослідження. Однак, позивачем не надано на підтвердження витрат пов'язаних з проведенням висновку експертного автотоварознавчого дослідження доказів, що свідчить про оплату проведення оцінки вартості матеріального збитку. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] понесених витрат, пов'язаних з проведенням висновку експертного автотоварознавчого дослідження слід відмовити в зв'язку з не доведенням позивачем понесених витрат. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ст. 23 ЦК України зазначено, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому, при визначенні розміру суми на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням глибини та тривалості душевних страждань, пережитих [PERSON] у зв'язку з пошкодженням автомобіля, порушення налагодженого ритму життя, суд, вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн., в іншій сумі ці вимоги є не доведеними і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 88 ЦПК України, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: partial