Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, на обґрунтування вимог зазначав, що з 1994 року до січень 2007 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Фактичні шлюбні стосунки між ними припинені у вересні 2006 року. Під час сумісного проживання вони придбали спільне майно, у тому числі: житловий будинок за адресою: [ADDRESS], автомобіль ВАЗ - 21093, 2002 року випуску, вантажний автомобільний причеп, 1994 року випуску та торговельний контейнер. Під час розгляду справи неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просив розділити спільне майно: виділити йому в натурі 1/2 частину будинку і частину земельної ділянки для його обслуговування, визнати за ним право власності на автомобіль та стягнути на його користь вартість вказаного автомобіля і 1/2 частини вартості торговельного контейнера. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та звернувся до суду з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя. Просила збільшити її частку у спільному майні, визнавши за нею право власності на 2/3 частини жилого будинку, а за [PERSON] - на 1/3 частину домоволодіння; стягнути на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину вартості легкового автомобіля і вантажного причепу. Та заперечувала проти розподілу торговельного контейнеру пославшись на те, що вказане майно на праві власності належіть іншій особі. Рішенням Старобешівського районного суду Донецької області від 04 листопада 2013 року позовні вимоги сторін задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя - сторін по справі, домоволодіння [ADDRESS] вартістю 157 753 грн., причеп вантажний ПГА-1, реєстраційний знак [NUMBER], 1994 року випуску шасі [NUMBER], вартістю 1500 грн. і розподілено судові витрати. У задоволенні решти вимог сторонам відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати і направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд. Вважає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що суд порушив принципи всебічного та об'єктивного розгляду справи та не дослідив обставини виникнення спірних правовідносин, надав неналежну оцінку доказам які надавалися по справі, що призвело до невірного вирішення справи. Особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду частковому скасуванню з таких підстав. Відповідно до ст. 309 ЦК України підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України і 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Та відповідно до ст. 70 СК України в разі поділу спільного майна подружжя частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З матеріалів справи убачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 лютого 1995 року. Рішенням Старобешівського районного суду від 09 січня 2007 року шлюб між ними розірвано (т. 1, а.с.12). Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], якій після розірвання шлюбу мешкає разом з відповідачкою. Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано наступне майно: житловий будинок [ADDRESS], вартістю 157 753 грн. якій розташований на земельній ділянці кадастровий №1424510400:01:002:0093; легковий автомобіль ВАЗ - 21093, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартість якого позивачка визначила у сумі 20 000 грн., який рішенням Апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2013 року визнано спільною сумісною власністю подружжя (т. 3 а.с. 206-210); причеп вантажний ПГА 1, реєстраційний знак [NUMBER], 1994 року випуску, вартістю 1500 грн. Вартість придбаного подружжям будинку підтверджується наявним в матеріалах справи висновком судової будівельно-технічної експертизи № 7031/23 від 21 січня 2011 року. Вартість решти майна сторонами не спростовується. За таких обставин розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час перебування у шлюбі подружжям було придбано житловий будинок, автомобіль ВАЗ-21093 та причеп вантажний. Вищевказане спірне майно яке є спільною сумісною власністю подружжя та частки позивача та відповідача відповідно до ст. 70 СК України є рівними і відсутні підстави передбачені ч. 3 ст. 70 СК України, для збільшення частки відповідача, з якою залишилася проживати спільна неповнолітня дитина, яка знаходиться на її утриманні та вихованні. Але відмовляючи у задоволені позовних вимог сторін щодо розподілу житлового будинку в натурі суд першої інстанції посилався на ст.11 ЦПК України та виходив з того, що справи судом розглядаються не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь по справі, та зазначав, що виконати розподіл домоволодіння в натурі в частках 2/3 та 1/3 є технічно неможливим, а розподіл будинку в частках по 1/2 можливо лише за умови проведення будівельних робіт з реконструкції житлового будинку, але сторони не зверталися до суду з вимогами про вирішення питання покладання сплати вартості цих робіт на одну чи іншу сторону та не надали відповідну проектно-кошторисну документацію. Проте з таким висновком суду не можна погодитися у повному обсязі. Відповідно до змісту позовних вимог, заявлених [PERSON], останній просив розподілити спільне мано шляхом виділення сторонам по 1/2 частині домоволодіння, тобто висновок суду в цієї частині є помилковим, та рішення суду підлягає скасуванню. Але вирішуючи по суті позовні вимоги сторін щодо розподілу спірного будинку шляхом виділення належних їм часток в натурі, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постанові від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» виділ в натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом, тобто ізольовані квартири які за розміром повинні відповідати розміру часток співвласників у праві власності. Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він провадиться за наявності дозволу на це виконкому місцевої ради, що передбачено ст. 152 ЖК України. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Звертаючи до суду з позовом [PERSON] просив виділити йому 1/2 частину будинку, а саме: жилу кімнату площею 16,6 мІ, а кухню, ванну кімнату, туалет та коридори залишити у спільному користуванні. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 7031/23 від 21 січня 2011 року розподіл будинку на дві самостійні частини в частках близьких до 1/2 є можливий за умови виконанням певних робіт для відокремлення квартир. Та запропоновано два варіанта розподілу які не співпадають з варіантом позивача. Згоди на розподіл будинку у варіантах запропонованих експертом та згоди на зміну розміру часток з виплатою відповідної компенсації позивачем, а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції позивачем не надано. Тому апеляційний суд дійшов до висновку що позовні вимоги про виділення сторонам в натурі часток будинку і земельної ділянки необхідної для його обслуговування задоволенню не підлягають. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про розподіл рухомого майна: автомобіля та вантажного причепу суд першої інстанції виходив з того, що наявне судове рішення, яке набрало чинності та яким визначено право спільної сумісної власності сторін на автомобіль, а вимог сторін щодо розподілу причепу до суду не надано. Але погодитися з таким висновком суду неможливо оскільки з позовних заяв [PERSON] та [PERSON] убачається, що обидві сторони ставлять питання про розподіл вантажного причепу. Та зі змісту рішення Апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, на яке посилався суд першої інстанції, убачається, що судовим рішення визнано легковий автомобіль ВАЗ - 21093, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя та питання про його розподіл між сторонами не розглядалося. Таким чином, висновок суду про відмову у задоволені цих вимог є помилковим. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи питання про розподіл рухомого майна апеляційний суд, враховує вимоги обох сторін, та той факт, що спірний автомобіль зареєстрований за позивачем, а вантажний причеп за іншою стороною, тобто на час розгляду справи склався відповідний порядок користування спірним майном, та вважає можливим розподілити спільне майно залишивши позивачу [PERSON] автомобіль ВАЗ - 21093, вартістю 20 000 грн. та залишити відповідачу [PERSON] вантажний причеп вартістю 1500 грн. і стягнути з іншої сторони на її користь різницю вартості часток у сумі 9250 грн. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про розподіл торговельного контейнеру оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана доказувати ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте сторонами по справі не надано належних доказів щодо його придбання. Тому підстав для скасування рішення суду в цієї частині немає. Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням зазначеного нового рішення.

Outcome: partial