Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з 30.04.1988 він перебував із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. 09.02.1996 позивач отримав свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS]. 06.09.1996 [PERSON] продав належну йому квартиру та через три дні, а саме 09.09.1996 за отримані від продажу квартири кошти в розмірі 3000,00 грн. та власні заощадження в розмірі 1000,00 грн. придбав квартиру [ADDRESS]. В липні 2007 року шлюб із [PERSON] було розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON] не заявляла прав на спірну квартиру та оселилась у власній квартирі [ADDRESS]. Позивач з 23.10.1996 та по теперішній час зареєстрований у спірній квартирі, разом із ним зареєстровані їх спільна із відповідачкою донька [PERSON] та її син [PERSON] Крім цієї доньки та онука позивач має ще доньку та сина від попередніх шлюбів, а також інших онуків, а тому бажає рівномірно розділити спадщину між своїми нащадками, не залишивши нікого без уваги. [PERSON] зазначає, що у спірній квартирі він мешкає майже 20 років, особисто за власний рахунок утримує квартиру та сплачує всі необхідні комунальні платежі, відповідачка ніколи в житті не працювала, участі в утриманні квартири не приймає, з 2007 року мешкає у своїй власній квартирі. Позивач вважає, що спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона хоча і набута за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, внаслідок окремої праці одного члена сімї. Відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], а також розділити набуте під час шлюбу майно квартиру [ADDRESS], визнавши за нею право власності на 1/2 частини даної квартири. В обґрунтування зустрічних вимог посилається на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] вона отримала у приватну власність квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.09.2002 Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради. На час приватизації спірного житлового приміщення сімейне законодавство не мало положень про виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на майно, набуте внаслідок приватизації державного житлового фонду, однак [PERSON] фактично заявляє вимоги про розподіл спільної сумісної власності подружжя, а тому [PERSON] вважає, що належним способом захисту її невизнаних та оспорюваних прав є звернення до суду з відповідним позовом. Водночас [PERSON] зазначає, що після реєстрації шлюбу вони мешкали у квартирі її батьків, де і народилась їх донька. Згодом, у вересні 1996 року ними було придбано квартиру [ADDRESS], яка було оформлена на імя чоловіка [PERSON] Після придбання квартири подружжям було зроблено ремонт та родина переїхала мешкати у спірну квартиру. Спільне їх життя не склалось та у липні 2007 році шлюб було розірвано, а [PERSON] переїхала до квартири [ADDRESS], а донька залишилась мешкати разом із батьком. [PERSON] вказує, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана у період шлюбу, незалежно від того, на імя кого із подружжя вона була придбана. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, проти зустрічних вимог заперечували із посиланням на те, що квартира, яка була приватизована в період шлюбу, не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю особи, яка скористалась безоплатним правом приватизації державного житлового фонду і це ніким не оспорюється. А до вимог про розподіл спільного сумісного майна подружжя має бути застосований строк позовної давності, оскільки з часу розірвання шлюбу липень 2007 року минуло більш ніж три роки. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти первісних вимог [PERSON], зустрічні вимоги просили задовольнити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1988 року. Мають спільну доньку [PERSON], [INFO] 17 липня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В період шлюбу [PERSON] скористався своїм безоплатним правом приватизації державного житлового фонду та згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 09.02.1996 за № 5А-96-66033, отримав у власність квартиру [ADDRESS]. 06 вересня 1996 року [PERSON] здійснив продаж належної йому квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори, продаж було здійснено за 3000,00 грн. 09 вересня 1996 року [PERSON] здійснив купівлю квартиру [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори. [PERSON] також скористалась своїм безоплатним правом приватизації державного житлового фонду та отримала у власність квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.09.2002 Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, реєстраційний № 8-02-230820. Згідно довідки дільниці № 20 КП «Жилкомсервіс» [PERSON] зареєстрований з 23.10.1996 в квартирі [ADDRESS], разом із ним зареєстровані його донька [PERSON] та його онук [PERSON] Згідно довідки дільниці № 54 КП «Жилкомсервіс» [PERSON] зареєстрована з 01.03.1965 в квартирі [ADDRESS]. Позивач [PERSON] посилається на те, що квартира [ADDRESS] набута ним у період шлюбу, однак за його особисті кошти, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Однак, ані позивачем [PERSON], ані його представниками не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, за які було придбано спірну квартиру, належали [PERSON] особисто. Факт продажу належної [PERSON] квартири не може беззаперечно свідчити, що отримані від цього продажу грошові кошти були витрачені на придбання саме спірної квартири, а не на інші цілі. Що стосується вимоги [PERSON] про визнання за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], то і в цій частині позов не підлягає задоволенню. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України особа звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, житло, набуте особою за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідально до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є особистою власністю дружини, чоловіка. Оскільки в ході судового розгляду не було встановлено оспорювання з боку інших осіб права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], в цій частині позов заявлений необґрунтовано. Що стосується вимог [PERSON] щодо поділу квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, то судом встановлено наступне. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положень ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік згідно ст. 69 СК України мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу за взаємною згодою. Згідно ст.ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Суд критично сприймає посилання представника [PERSON] на пропуск строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 72 Сімейного кодексу України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як зазначає [PERSON] і цей факт не оспорюється сторонами у справі, про порушення свого права власності вона дізналась лише після звернення [PERSON] із даним позовом до суду, до цього часу вона вважала, що її право власності не порушується. На підставі викладеного та

Outcome: partial