Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору повернення боргу від 03 липня 2015 року. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що, як стверджує відповідач, 03 липня 2015 року між ними був укладений договір повернення боргу, згідно умов якого [PERSON] передав у власність йому грошові кошти - борг у розмірі 4 089 907,50грн., три проценти річних 216\~409,29 грн., 1700 грн. сплаченого державного мита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, а він зобов`язався прийняти у власність борг, про що повідомити перший відділ ДВС Тернопільського міського управління юстиції з метою закриття виконавчого провадження про примусове стягнення з боржника суми боргу. Позивач вказав, що борг зазначений в оспорюваному договорі він не отримував, не пам`ятає, що підписував даний договір, а якщо підписав, то під час підписання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Не виключає, що діяв в результаті помилки. По даний час борг йому не повернутий. Вказаний факт також підтверджується тим, що він не повідомляв виконавчу службу про виконання рішення суду. Про наявність оспорюваного договору дізнався 18 лютого 2016 року під час вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні. До 18 лютого 2016 року він вказаного договору не бачив та не знав про його наявність. Посилаючись на наведене та положення ч.1 ст.261, ч.ч.3,5 ст.203, ч.1 ст.204, ч.1 ст.225, ч. 1 ст. 229 ЦК України, просив визнати недійсним договір повернення боргу від 03 липня 2015 року. \~ \~ \~ \~Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2019 року відкрито провадження у даній справи та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року у справі призначено комплексну психолого-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертизи. Попереджено експертів про кримінальну відповідальність. На вирішення експертів поставлено наступні питання: 1.Які індивідуально-психологічні особливості має особа\~ [PERSON] .? 2.Яка особистісна значимість для [PERSON] обставин, за яких був укладений договір повернення боргу від 03 липня 2015 року? 3.У якому емоційному стані був [PERSON] під час укладання договору повернення боргу від 03 липня 2015 року? 4.Чи здатний був [PERSON] з урахуванням визначених обставин повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями? 5.Чи здатний [PERSON] , з урахуванням визначених обставин, усвідомлювати - і якою мірою - фактичний зміст власних дій та їх наслідків? 6.Чи здатний був [PERSON] повною мірою прогнозувати наслідки власних дій? 7.Чи здатний був [PERSON] повною мірою усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації, та повною мірою усвідомлено реалізовувати його? 8.Чи мав добровільне волевиявлення [PERSON] на підписання договору про повернення боргу (позики) від 03 липня 2015 року та настання наслідків пов`язаних з вказаним? 9.Чи перебував [PERSON] у період часу з 2009 року по теперішній час у стресовому стані? Якщо так, то якому? Чи міг вказаний стан вплинути на належний захист прав та інтересів? Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 вересня 2019 року поновлено провадження у справі, так як матеріали повернуті до суду з висновком експертизи №19620/19621/19-61 від 10 вересня 2019 року. \~ \~ \~ \~Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2021 року позов залишено без розгляду. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 березня 2021 року ухвалу суду скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Тернопільського\~міськрайонного суду\~Тернопільської області\~від 29\~березня 2021\~року прийнято до\~провадження дану\~справу та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач подав відзив на позов. Вказав, що даний позов є безпідставним та необґрунтованим, поданий з метою уникнення кримінальної відповідальності. На даний час на виконанні ДВС перебуває виконавчий лист № 607/7887/14 про стягнення з нього в користь позивача боргу, виконавче провадження зупинено. Сума боргу була повернута [PERSON] , що підтверджується договором повернення боргу від 03.07.2015 року. [PERSON] подав у ДВС заяву про повернення виконавчого документа, у зв`язку з фактичним виконання рішення суду. Висновками почеркознавчих експертиз підтверджено те, що підписи на примірнику оскаржуваного договору та заяві про повернення виконавчого документа стягувачу виконані [PERSON] [PERSON] було відомо про оскаржуваний договір ще у липні 2015 року, оскільки за його клопотанням проводили повторну почеркознавчу експертизу у кримінальному провадженні щодо оскаржуваного договору. Відтак, доводи позивача про ознайомлення із договором повернення боргу 18 лютого 2016 року під час вручення підозри не відповідають дійсним обставинам справи. Факт обізнаності позивача із оскаржуваним договором у 2015 році підтверджується заявами [PERSON] від 07.07.2015 року, 08.07.2015 року на ім`я начальника ДВС; заявою [PERSON] від 08.07.2015 року на адресу прокурора; ухвалами Тернопільського міськрайонного суду від 19.10.2015 року у справі за № 607/12564/15, від 25.01.2016 року за № 607/17000/15; заявою [PERSON] від 12.11.2015 року про приєднання до апеляційної скарги письмових документів; постановами про закриття кримінального провадження від 26.01.2016р., від 20.11.2015 р. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувавши строки позовної давності. Представник позивача подав відповідь на відзив. Вказав, що заяви від 07.07.2015 року на ім`я начальника ДВС [PERSON] не підписував, та з приводу цього звертався у правоохоронні органи. Не заперечила, що [PERSON] пропустив строк позовної давності, проте з поважних причин. У період з 2009 по 2016 роки позивач був підданий кримінальному переслідуванні. Постановою Печерського районного суду м.Києва від 30 травня 2016 року позивача звільнено від кримінальної відповідальності. 18 лютого 2019 року [PERSON] вручено повідомлення про підозру у вчиненні злочинів за ч. 2 ст. 382, ч. 2 ст. 384 КК України. У позивача погіршився стан здоров`я та фінансове становище. [PERSON] мав боргові зобов`язання перед банками. За вказаних обставин, позивач був позбавлений можливості вчасно реалізувати своє право на захист. Висновки почеркознавчих експертиз вважає неналежними та недопустимими доказами, оскільки проведенні у кримінальному провадженні за клопотанням представника відповідача, будь які зразки почерку [PERSON] не надавав, а при проведенні експертиз допущено ряд порушень. Посилаючись на наведене, просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та задовольнити позов. 06 лютого 2020 року представник позивача подав клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, зіславшись на аналогічні обставини викладені у відповіді на відзив. У судовому засіданні позивач та адвокат Янушевич О.Ю. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. \~ \~ \~ \~ [PERSON] пояснив, що він не підписував оскаржуваний договір, коштів не отримував. Зміст оскаржуваного договору не відповідає вимогам закону, складається із двох сторінок, які не прошиті, а підпис міститься лише на останній сторонці договору. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] та адвокат Кметик В.С. заперечили щодо задоволення позову, просили відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Крім того, просили застосувати строк позовної даності, який пропущений позивачем. Вказали, що позивачу було відомо про оскаржуваний договір у липні-серпні 2015 року, що підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2009 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі: 4\~089\~907 грн. основного боргу, 216\~409, 29 грн. як три проценти річних від простроченої суми боргу, 1700 грн. сплаченого державного мита, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, на загальну суму 4\~308\~046, 79 грн. \~ \~ \~ \~На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання. 29 вересня 2014 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, згідно ухвали суду, видав дублікат виконавчого листа, який пред`явлено до примусового виконання. 03 липня 2015 року між [PERSON] , як боржником, та [PERSON] , як кредитором, було підписано договір повернення боргу, згідно умов якого Боржник передав у власність Кредитора грошові кошти в розмірі 4\~089\~907 грн. основного боргу, 216\~409, 29 грн. як три проценти річних від простроченої суми боргу, 1700 грн. сплаченого державного мита, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, а всього сума боргу 4\~308\~046, 79 грн. Згідно заяви від імені [PERSON] від 07.07.2015р. адресованої Першому відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції, [PERSON] просить повернути виконавчий документ стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 р. за дублікатом виконавчого листа від 29 вересня 2014 року в сумі 4\~089\~907 грн. основного боргу, 216\~409, 29 грн. як три проценти річних від простроченої суми боргу, 1700 грн. сплаченого державного мита, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. 07 та 08 липня 2015 року [PERSON] звернувся із заявою до відділу ДВС про те, що не підписував договору повернення коштів, не отримував кошти і не підписував заяву про повернення виконавчого документу (Т. 1, а.с.146-147). 08 липня 2015 р. [PERSON] звернувся із заявою до прокурора м.Тернополя про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення за ст.ст.190,358,382 КК України (Т. 1, а.с. 149-150). 20 листопада 2015 року прийнято постанову про закриття кримінального провадження від 15.07.2015 року за №120152110010001918, розпочатого по заяві [PERSON] за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.358, ч.2 ст.190, ч.1 ст.382 КК України. 26 січня 2016 р. слідчий СВ Тернопільського ВП ГУ Національної поліції Тернопільської області виніс постанову про закриття кримінального провадження №12015210010001918 від 15.07.2015 року в зв`язку з відсутністю складу злочину за ст.ст. 190, 358, 382 за заявою [PERSON] 18 лютого 2016 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 383 КК України завідома неправдиве повідомлення прокурору про вчинення злочину, поєднане з обвинуваченням особи у особливо тяжкому злочині, тобто завідома неправдиве показання потерпілого під час провадження досудового розслідування, вчинене із корисливих мотивів. Згідно висновку комплексної почеркознавчої та ТЕД експертизи, проведеної по заяві адвоката Тернопільським відділенням КНДІСЕ за № 384/385/15-22 від 10.08.2015 року встановлено, що підписи від імені [PERSON] на заяві, адресованій ним ДВС про повернення виконавчого листа стягувачу від 03.06.2015 року та на договорі повернення боргу від 03.06.2015 року, виконані [PERSON] . У висновку також зазначено, що підписи виконані без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних умов. Відповідно до висновку комплексної судово-почеркознавчої та ТЕД експертизи за № 443/444/15-22, проведеної 26.08.2015 року Тернопільським відділенням КНДІСЕ по постанові слідчого Тернопільського МВ УМВС у кримінальному провадженні встановлено, що підписи від імені [PERSON] на заяві про повернення виконавчого листа стягувачу від 03.06.2015 року та на договорі повернення боргу від 03.06.2015 року виконані [PERSON] . Згідно висновку експертизи, проведеної НДЕКЦ при УМВС України в Тернопільській області від 16.10.2015 р. за № 1.1-382/15, згідно постанови слідчого від 16.09.2015 року у кримінальному провадженні встановлено, що підписи від імені [PERSON] на заяві про повернення виконавчого листа стягувачу від 03.06.2015 року та на договорі про повернення боргу від 03.06.2015 року виконані [PERSON] . \~ \~ \~ Згідно\~Висновку за\~результатами дослідження\~з використанням\~поліграфа від\~12.01.2019\~р.\~щодо [PERSON] \~та [PERSON] \~встановлено,\~що їх свідчення про те, що [PERSON] не просив [PERSON] та [PERSON] змінити/викривити обставини подій, під час дачі пояснень в правоохоронних органах, а саме щодо підтвердження/спростування факту отримання грошових коштів [PERSON] літом 2015 р. є достовірними. Згідно Висновку за результатами дослідження з використанням поліграфа від 12.01.2019 р. щодо [PERSON] встановлено: свідчення [PERSON] щодо того, що він не отримував від [PERSON] грошові кошти в сумі 4\~308\~046,79 в кафе поблизу готелю «Либідь» 03.07.2015 р. є достовірними; свідчення [PERSON] про те, що він не укладав договір про повернення боргу від 03.07.2015 р. з [PERSON] в кафе поблизу готелю «Либідь» 03.07.2015 р. є достовірними; свідчення [PERSON] про те, що він не писав заяву у виконавчу службу про повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.12.2009 р. є достовірними; свідчення [PERSON] про те, що він не зустрічався із [PERSON] в кафе поблизу готелю «Либідь» 03.07.2015 р. є достовірними; свідчення [PERSON] про те, що він не зустрічався із [PERSON] в кафе поблизу готелю «Либідь» 03.07.2015 р. є достовірними; свідчення [PERSON] про те, що він не просив [PERSON] та [PERSON] змінити/викривити обставини подій, а саме щодо підтвердження факту отримання грошових коштів від [PERSON] в кафе поблизу готелю «Либідь» 03.07.2015 р .є достовірними. Згідно умов п.5.7 вказаних висновків за результатами дослідження з використанням поліграфа від 12.01.2019 р. щодо [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] встановлено, що результати дослідження з використанням поліграфа мають вірогідний характер в оцінці причетності/непричетності особи до конкретного діяння, їх слід враховувати в сукупності з іншими матеріалами /доказами у справі. Відповідно до Висновку комісійної судової психологічної експертизи від 10.09.2019 р. за № 19620/19621/19-61, проведеної на підставі ухвали суду від 13 червня 2019 року у даній цивільній справі, експерт прийшов до наступних висновків: У [PERSON] діагностовано такі індивідуально-психологічні особливості як совість, терпимість, готовність прийти на допомогу, схильність до відданості та самопожертви. Розвинене абстрактне мислення, кмітливість, оперативність та інші риси. Дослідження за питаннями №№ 2-8 (Яка особистісна значимість для [PERSON] обставин, за яких був укладений договір повернення боргу від 03 липня 2015 року? У якому емоційному стані був [PERSON] під час укладання договору повернення боргу від 03 липня 2015 року? Чи здатний був [PERSON] з урахуванням визначених обставин повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями? Чи здатний [PERSON] , з урахуванням визначених обставин, усвідомлювати - і якою мірою - фактичний зміст власних дій та їх наслідків? Чи здатний був [PERSON] повною мірою прогнозувати наслідки власних дій? Чи здатний був [PERSON] повною мірою усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації, та повною мірою усвідомлено реалізовувати його? Чи мав добровільне волевиявлення [PERSON] на підписання договору про повернення боргу (позики) від 03 липня 2015 року та настання наслідків пов`язаних з вказаним?) не проводилось із причин відсутності в пам`яті [PERSON] інформації про факт підписання ним документів та отримання ним коштів в якості повернення боргу. Питання № 9 «Чи перебував [PERSON] у період часу з 2009 року по теперішній час у стресовому стані? Якщо так, то якому? Чи міг вказаний стан вплинути на належний захист прав та інтересів?» не досліджувалось через відсутність вхідних даних . Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з вимогами частинами першою статті\~15, частиною першою статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19). За змістом статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до вимог ч. 4\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204\~ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Статтею 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно із вимогами частин першою-третьою, п`ятою\~статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Правила\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою\~статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, яка має психіатрично-психологічну природу, повинна бути доведена позивачем. Існує презумпція психічного здоров`я, оскільки відповідно до\~статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~кожна особа\~вважається такою,\~яка не\~має психічного\~розладу,\~доки наявність\~такого розладу\~не буде\~встановлено на\~підставах та\~в порядку,\~передбаченому цим\~Законом та\~іншими законами\~України. У постановах Верховного Суду вказується, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі\~статті 225 ЦК України\~здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12; постанова Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16; постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц; постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). Вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. \~ \~ \~ \~ За змістом частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК). Згідно з вимогами\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В силу вимог ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що позивачем не доведено той факт, що він не підписував договір повернення боргу, укладений між ним та [PERSON] . Позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів на спростування висновку комплексної судово-почеркознавчої експертизи, проведеної 26.08.2015 року Тернопільським відділенням КНДІСЕ за № 443/444/15-22 від 21.08.2015 р., висновку за №1.1-382/15 від 16.10.2015року, проведених по постановах слідчого у кримінальному провадженні та висновку почеркознавчої експертизи, проведеної по заяві адвоката Тернопільським відділенням КНДІСЕ за № 384/385/15-22 від 10.08.2015 року. Позивачем не надано суду інших висновків почеркознавчих експертиз, проведених на його замовлення та не заявлено клопотання про призначеної почеркознавчої експертизи у даній цивільній справі. \~ \~ \~ \~ Більше того, сам позивач не заперечує даного факту, про що свідчать запитання в клопотаннях про призначення експертизи для визначення стану позивача під час підписання договору та заяви, посилання на те, що підписуючи договір та заяву [PERSON] не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Так, в заяві про призначення комплексної психолого психіатричної експертизи адвокат Крикуна В.Б. ставив запитання пов`язані з укладенням договору, який вони оспорюють, а саме: 1. У якому емоційному стані був [PERSON] при укладенні договору про повернення боргу, яка значимість для [PERSON] обставини, за яких був укладений цей договір, чи здатний був [PERSON] з урахуванням визначених обставин повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення, що свідчить про те, позивач не заперечує факт укладення такого договору (Т. 2, а.с.82-83). Будь-яких інших доказів, які б спростовували вищезазначені висновки позивачем не надано і судом не здобуто. Суд не приймає до уваги Висновок за результатами дослідження з використанням поліграфа від 12.01.2019 р. щодо [PERSON] згідно якого свідчення [PERSON] щодо того, що він не укладав договір про повернення боргу від 03.07.2015 р., не писав заяву у виконавчу службу про повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.12.2009 р. є достовірними, як неналежний та не достатній доказ, який спростовується у сукупності вищенаведеними вимогами закону та наявними у справі доказами. Вказаний висновок наданий спеціалістом-поліграфологом Іщук І.Я., який в реєстрі експертів відсутній. У вказаному висновку відсутнє посилання про попередження експерта про кримінальну відповідальність. Крім того, згідно п.5.7 даного Висновку за результатами дослідження з використанням поліграфа від 12.01.2019 р., результати дослідження з використанням поліграфа мають вірогідний характер в оцінці причетності/непричетності особи до конкретного діяння, їх слід враховувати в сукупності з іншими матеріалами /доказами у справі. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що він не розумів значення своїх дій і не міг ними керувати, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. За клопотання позивача, судом була призначена комплексна психолого-психіатрична експертиза. На виконання вимог ухвали суду експертом надано висновок. Згідно наданого висновку, дослідження за питаннями №№ 2-8 (Яка особистісна значимість для [PERSON] обставин, за яких був укладений договір повернення боргу від 03 липня 2015 року? У якому емоційному стані був [PERSON] під час укладання договору повернення боргу від 03 липня 2015 року? Чи здатний був [PERSON] з урахуванням визначених обставин повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями? Чи здатний [PERSON] , з урахуванням визначених обставин, усвідомлювати - і якою мірою - фактичний зміст власних дій та їх наслідків? Чи здатний був [PERSON] повною мірою прогнозувати наслідки власних дій? Чи здатний був [PERSON] повною мірою усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації, та повною мірою усвідомлено реалізовувати його? Чи мав добровільне волевиявлення [PERSON] на підписання договору про повернення боргу (позики) від 03 липня 2015 року та настання наслідків пов`язаних з вказаним?) не проводилось із причин відсутності в пам`яті [PERSON] інформації про факт підписання ним документів та отримання ним коштів в якості повернення боргу. Питанням № 9 «Чи перебував [PERSON] у період часу з 2009 року по теперішній час у стресовому стані? Якщо так, то якому? Чи міг вказаний стан вплинути на належний захист прав та інтересів?» не досліджувалось через відсутність вхідних даних . Після отримання вказаного висновку, повернення матеріалів справи до суду, ні позивач, ні його представник будьяких клопотань щодо призначення іншої, повторної чи додаткової експертизи не заявляли та іншого висновку судово-психіатричної експертизи, складеного на їх замовлення, суду не надавали. Будь-яких інших доказів про те, що [PERSON] перебував в цей період у критичному психічному чи фізичному стані, не міг усвідомлювати чи керувати своїми діями, перебував на лікуванні судом не здобуто, а позивачем не надано. Таким чином, належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] в момент підписання спірного договору не усвідомлював значення своїх дій, в матеріалах справи немає. Посилання на те, що позивач помилявся щодо природи документу, який він підписував, суд теж не приймає до уваги, оскільки ознаки правочину, який вчинено під впливом помилки, є самостійною підставою для визнання правочину недійсним в порядку\~статті 229 ЦК України. Однак, позивачем не зазначено ні у позові, ні в судовому засідання конкретно щодо яких обставин він помилився, який правочин він вважав, що укладає. \~ \~ \~ \~У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню\~статті 229 ЦК України\~та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі\~статті 229 ЦК України\~повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Суд не приймає до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони не підтверджують підстав позову. Так, останні пояснили, що у липні 2015 року перебували разом із [PERSON] , до якого хтось зателефонував та домовився про зустріч. З розмови [PERSON] їм стало відомо, що хтось мав віддати позивачу кошти. Однак, на місце зустрічі ніхто не з`явився та [PERSON] повернуся до автомобіля без будь- яких документів та коштів. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання недійсним спірного договору слід відмовити, оскільки позивач, всупереч вимогам\~статті 81 ЦПК України,\~не надав належних, достатніх та допустимих доказів того, що оспорюваний ним договір повернення боргу є недійсним на підставі вимог ч.ч. 3,5 статті\~203\~та ст.\~225, 229 ЦК України. Відповідно до\~вимог ч.ч.1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку із розглядом даної справи.

Outcome: dismissed