Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про: надання дозволу [PERSON] на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон дитини [PERSON], [INFO], без згоди його матері [PERSON]; надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон за межі України неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі батька-[PERSON], [INFO], або у супроводі осіб, визначених батьком дитини, без згоди та супроводу матері дитини-[PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] 16-річного віку; надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон за межі України неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі батька-[PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері дитини-[PERSON], [INFO], на поїздку до Угорщини та Хорватії у період з 5 липня 2016 року до 25 липня 2016 року. При цьому, посилався на те, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем до 16.05.2011 р. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2012 р. визначено місце проживання неповнолітніх дітей разом з ним. 24.03.2012 р. він уклав шлюб з [PERSON] і від цього шлюбу мають спільну дитину-[PERSON], [INFO]. Відповідач не надає своєї згоди для виїзду за межі України їхніх спільних дітей на відпочинок та озоровлення, і в даний період часу це стосується сина [PERSON], [INFO], й на його прохання надати такий дозвіл не реагує, також самостійно не оформлює проїзні документи дитини, тому він повинен отримати дозвіл на їх оформлення та виїзд за кордон за відсутності згоди матері дитини в судовому порядку, для здійснення свого права та виконання обов'язку як батька, що ґрунтується на повазі до прав дитини та її людської гідності. В ході розгляду справи у судовому засіданні позивач по справі [PERSON] заявив про відмову від позовних вимог до [PERSON] відповідно до ст. 174 ЦПК України про: надання дозволу [PERSON] на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон дитини [PERSON], [INFO], без згоди його матері [PERSON]; надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон за межі України неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі батька-[PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері дитини-[PERSON], [INFO], на поїздку до Угорщини та Хорватії у період з 5 липня 2016 року до 25 липня 2016 року. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.06.2016 р. була прийнята відмова позивача [PERSON] від вказаних позовних вимог і провадження в цій частин закрито. Відповідач позов не визнала, пояснивши, що вимоги позивача зачіпають її законні права на участь у вихованні дітей та не співвідносяться з діючим законодавством України, яким передбачена можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди матері, й такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Представники притягнутих до участі в справі в якості третіх осіб Органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинського районного відділу Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної прикордонної служби України в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, третя особа Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації просить слухати справу без участі її представника, тому суд, враховуючи думку сторін, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити спір у відсутність представників третіх осіб. Суд, вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставин справи, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положення ч. 1 ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що з 10.06.1995 р. по 16.05.2011 р. сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі та мають спільних дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.05.2011 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], разом із батьком [PERSON], визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом із матір'ю [PERSON] Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2012 року визначено місце проживання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], разом із батьком [PERSON] (а.с.6-19). Позивач зазначав, що має намір виїжджати за межі України з дитиною [PERSON], [INFO], на оздоровлення та відпочинок для його всебічного розвитку, однак не має нотаріально посвідченої згоди матері дитини на виїзд сина за кордон. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України батько та мати рівні у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків (одноразовий), однак із визначенням періоду його початку і закінчення, який при прийнятті рішення про надання такого дозволу суд має зазначати відповідно до наданих позивачем документів. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року (зі змінами), Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами), якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків Так, згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до вимог ч.2 cт.4 цього Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Правилами ст. 313 ЦК України встановлено, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також за змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Таким чином, законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, а не регулярні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Отже, враховуючи зазначену вимогу, суд у резолютивній частині рішення відповідно до наявних у справі документів має зазначати державу, до якої можна здійснити виїзд на підставі наданого дозволу. У разі встановлення судом необхідності перебування дитини не в одній країні, а в кількох упродовж одного виїзду з України, в резолютивній частині рішення має бути вказівка на ці країни Між тим, позивачем не визначено, до якої країни передбачається виїзд, на підставі чого та на який термін або протягом якого проміжку часу, тобто саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька з вказівкою періоду, на який необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, з визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, мети перебування та в яких саме країнах, в які планує виїжджати позивачка з дитиною. Оскільки під час розгляду спору між батьками дитини щодо її виїзду за кордон підлягають дослідженню вимоги позивача щодо надання дозволу з врахуванням місця виїзду, мети виїзду, часу виїзду, то з цією метою суд повинен вимагати надання відповідних документів, а при задоволенні позову - зазначати ці обставини виїзду в резолютивній частині рішення Надання за рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без врахування місця виїзду, мети виїзду, часу виїзду, до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків суперечить вищевказаним положенням чинного законодавства. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить принципам сімейного законодавства. Відповідно до частини першої ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено в ст.ст. 57 - 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень доказами, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За викладених обставин суд вважає безпідставними та недоведеними вимоги позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без визначення конкретної країни (країн), мети виїзду, часу поїздки, до досягнення нею 16-ти років за кордон у супроводі батька або у супроводі осіб, визначених батьком дитини, та без згоди та супроводу матері. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed