Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення в квартиру, відшкодування моральної та матеріальної шкоди, який уточнив в ході судового розгляду 14 червня 2012 року та 29 жовтня 2012 року, та попросив стягнути з [PERSON] моральні та матеріальні збитки, відмовившись від вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселенні. 05 березня 2012 року первісна відповідачка по справі [PERSON] подала до суду зустрічний позов до первісного позивача [PERSON], треті особи [PERSON] та Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області в особі департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстраційного обліку, відшкодування моральної та матеріальної шкоди, який уточнила 26 листопада 2012 року та попросила визнати [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою, визнати дії [PERSON] щодо вселення в квартиру протиправними, зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні квартирою та стягнути з [PERSON] моральну та матеріальну шкоду. Позов мотивувала наступним. 22 вересня 2001 року зареєструвала шлюб з [PERSON], з того часу почали проживати разом та вести спільне господарство. Спочатку подружжя проживало в квартирі що належить [PERSON] та її доньці від першого шлюбу - [PERSON], за адресою [ADDRESS]. Свідоцтво про право на власність на житло видане управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 08.02.2001 року, згідно розпорядження від 08.02.2001 року №152649, зареєстровано у реєстрову книгу за №8-11433. З огляду на те, що сім'я складалася з трьох осіб - чоловіка, дружини та доньки від першого шлюбу, якій на той час виповнилося 13 років, а квартира в якій вони проживали складалась з однієї кімнати, позивачка [PERSON] попросила своїх батьків, надати для проживання квартиру матері [PERSON], що складалась з трьох кімнат. Починаючи з лютого 2004 року, сім'я почала проживати в квартирі що належить матері позивачки за зустрічним позовом - [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. З того часу [PERSON] спірну квартиру не відвідує, участі в утриманні квартири не приймає, належного йому майна чи речей в квартирі не має. Будь-якої домовленості про збереження за ним житлової площі за період його не проживання не існує. В липні 2007 року на прохання [PERSON], яке він пояснював необхідністю постановки сім'ї на квартирний облік для отримання житла від Міністерства оборони України, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] надала згоду на реєстрацію [PERSON] в належній їй та її донці квартирі за адресою [ADDRESS]. Реєстрація [PERSON] за вказаною адресою мала виключно формальний характер, останній в той час проживав за іншою адресою, після реєстрації до квартири не вселявся, речей, належних [PERSON] в квартирі не було. З початку літа 2010 року відносини в сім'ї погіршились, причиною чого стала подружня зрада чоловіка та фактично утворення ним іншої сім'ї. За вказаних обставин спільне проживання подружжя стало неможливим. В двадцятих числах червня 2011 року [PERSON] забрав частину своїх речей, включаючи продукти харчування, та переїхав жити до своєї рідної сестри. З того часу кожен з подружжя живе своїм життям та своїми інтересами. Спільне господарство разом не ведеться. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] з донькою переїхала до своєї квартири за адресою: [ADDRESS]. З [PERSON] було досягнуто домовленості про розірвання шлюбу в добровільному порядку. Однак через певний проміжок часу [PERSON] заявив про своє бажання вселитися в квартиру в якій проживала [PERSON] з донькою. Почав шантажувати, погрожувати, влаштовувати сварки та дебоші. З приводу його неправомірної поведінки [PERSON] неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ. Однак погрози та шантаж не тільки не припинилися, а посилились. Крім того [PERSON] декілька разів намагався силоміць увірватися в належну [PERSON] та її доньці квартиру, в тому числі за допомогою співробітників міліції. Рішенням Приморського районного суду від 05 березня 2012 року позов [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] задоволено. В результаті неправомірних дій [PERSON] [PERSON], її донька та батьки весь цей час знаходились в стресовому стані. В результаті чого були вимушені звертатися за допомогою до лікувальних закладів. Після чергового дебошу, та погроз з боку [PERSON], [PERSON] з донькою була вимушена тимчасово повернутися проживати в квартиру своєї матері, за адресою [ADDRESS]. Внаслідок протиправних дій [PERSON] щодо позивачки за зустрічним позовом [PERSON] та членів її сім'ї, було порушено звичний ритм життя, та завдано душевних страждань, [PERSON] зазнала вимушених змін у життєвих, службових стосунках, зниження престижу. Вимушена витрачати час та додаткові зусилля необхідні для організації свого життя та відновлення попереднього стану, що вкрай негативно позначилося на стані її здоров'я, та стані здоров'я членів її сім'ї. Так, відповідно до рішення ЛKK №09-27-01 від 27 січня 2012 року, Міської поліклініки №6 м.Одеси, [PERSON] встановлений діагноз: церебральна антодистанія змішаного ґенезу з частими церебрально-судинними кризами на фоні остеохондрозу шийного відділу хребта. Виражений астено-неврологічний синдром. За станом здоров'я протипоказані психо-емоціональні навантаження, перевантаження, рекомендовано уникати стресових ситуацій. Рекомендовано постійний нагляд у невропатолога та постійний прийом препаратів кавітана, церувала, актовегіна, талюкана, танотена. Відповідно до рішення ЛKK №100 від 06 лютого 2012 року Міської поліклініки №21 м.Одеси, доньці- Купріній [PERSON] встановлений діагноз: Вегето- сосудиста дистанія, астено-неврологічний синдром. Дефіцит маси тіла. Розлад адаптації. Рекомендовано обмеження психо-емоційних навантажень, прийом фітоседа. [PERSON] забрав частину своїх речей, однак інша частина його особистих речей продовжувала залишатися за місцем його останнього проживання, а саме за адресою [ADDRESS]. Неодноразові усні та письмові прохання [PERSON] забрати належні йому речі, [PERSON] ігнорує. В зв'язку з чим [PERSON] була вимушена заключити договори на надання послуг з транспортування та зберігання вказаних речей від 03.09.11 року та 17.06.12 року. Враховуючи викладене [PERSON] просить: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. з 1 лютого 2004 року, визнати дії [PERSON], щодо вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS], в період з липня 2011 року - протиправними. Зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та [PERSON] в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на лікування на загальну суму - 3725,98грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Зобов'язати [PERSON] забрати його особисті речі, що знаходяться на зберіганні у [PERSON] Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати пов'язані з зберіганням його речей в сумі 13450 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 4 000 грн. 02.12.2013 року первісним позивачем [PERSON] до суду було надано заяву про залишення його позовних вимог без розгляду. Ухвалою суду від 27 лютого 2014 року первісний позов [PERSON] був залишений без розгляду. В судовому засіданні первісний відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник з позовними вимогами [PERSON] не погодився та просив відмовити у їх задоволенні. Треті особи - [PERSON] та Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області в особі департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області у судове засідання не з'явились, належним чином були сповіщені, до суду не повідомили про причини своєї неявки. Вислухавши пояснення сторін по справі, свідків та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири в [ADDRESS] з 2001 року - свідоцтво про право на власність на житло видане управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 08.02.2001 року, згідно розпорядження від 08.02.2001 року №152649, зареєстровано у реєстрову книгу за №8-11433. В даній квартирі з 11 липня 2007 року до 11 липня 2012 року був зареєстрований позивач за первісним позовом [PERSON], який в даній квартирі у вказаний період часу фактично не проживав. Твердження [PERSON] про те, що він деякий час після суперечки з [PERSON] проживав в даній квартирі суд розцінює критично, а саме як спробу ввести суд в оману з метою винесення судом незаконного рішення. Оскільки в позовній заяві [PERSON] вказував, що він проживав в спірній квартирі постійно з 2004 року до виникнення суперечок з дружиною, а саме до кінця червня 2011 року та вказує, що дана квартира була постійним місцем його проживання. Однак в заяві про уточнення позовних вимог від 29 жовтня 2012 року первісний позивач [PERSON] вказує, що у січні 2004 року вони з сім'єю переїхали з спірної квартири в квартиру, яка належить матері відповідачки за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] Факт переїзду сім'ї у 2004 році в квартиру за адресою [ADDRESS], яка належить матері [PERSON], сторонами не оспорюється. Первісний позивач [PERSON] в заяві про уточнення позовних вимог вказує, що 25 червня 2011 року в квартирі за адресою [ADDRESS], де він постійно проживав були змінені замки і він не зміг потрапити в житло. Внаслідок чого змушений був повернутись проживати до однокімнатної квартири, в якій він був зареєстрований з 2007 року, де проживав певний час, однак будь-яких доказів проживання в однокімнатній квартирі за адресою [ADDRESS] [PERSON] до суду не надав. Дане твердження [PERSON] спростовується показами свідків [PERSON] та [PERSON]. Та письмовими поясненнями [PERSON] проживаючого за адресою [ADDRESS], [PERSON] проживаючої за адресою [ADDRESS], [PERSON] проживаючого за адресою [ADDRESS] які вказали, що [PERSON] з лютого 2004 року не проживає за адресою [ADDRESS]. Судом також встановлено, що [PERSON] не ніс жодних зобов'язань щодо оплати житла та комунальних послуг. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті, обставини на які посилається як на підставу своїх позовних вимог. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним в будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. [PERSON] з лютого 2004 року не проживав у квартирі за адресою [ADDRESS]. Постійним місцем його проживання, більше шести років, було інше жиле приміщення, даний факт визнається сторонами у справі, а тому не потребує додаткового доказування. Реєстрація постійного місця проживання [PERSON] у липні 2007 році за адресою [ADDRESS], була формальною, без наміру його фактичного проживання в даній квартирі, тому він втратив право на користування цим житлом, оскільки більше одного року не проживав в ньому. Враховуючи викладене дії [PERSON] щодо вселення в однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] в період з липня 2011 року є протиправними. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються їм для власного проживання і проживання членів своєї сім'ї, мають право користуватися, володіти і розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим примішенням, оскільки він не проживав у спірній квартирі понад встановлені ст.71 ЖК України строки, а тому згідно з вимогами ст. ст. 71, 72 ЖК України є таким, що втратив право на користування цим житлом. Судом встановлено, що в червні 2011 року [PERSON] припинив проживати в квартирі за адресою [ADDRESS], де залишились його особисті речі. В судовому засіданні підтверджено сторонами по справі та письмовими доказами, що залишені речі відносяться саме до особистої приватної власності чоловіка. З цього часу фактично припинились сімейні відносини подружжя та ведення спільного господарства. На підставі ст. 59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, що належить до особистої приватної власності визначає режим володіння та користування ним. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність застосування до даних правовідносин ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, які регулюють відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням або збереженням майна. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї норми застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України). Відповідно до п. 1 ст. 1158 ЦК України якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Судом встановлено, що [PERSON] залишив свої особисті речі в квартирі за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON]. Твердження [PERSON] про те, що він залишив свої особисті речі в квартирі в якій був зареєстрований за адресою [ADDRESS] не знайшли свого підтвердження. [PERSON] уклала договір з транспортування та зберігання особистих речей [PERSON] саме в інтересах останнього, з метою не допустити настання невигідних для [PERSON] майнових наслідків. Відповідно п. 2, 3 ст. 1158 ЦК України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір. Якщо особа, яка розпочала дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, не має можливості повідомити про свої дії цю особу, вона зобов'язана вжити усіх залежних від неї заходів щодо попередження, усунення або зменшення невигідних майнових наслідків для іншої особи. Особа, яка вчиняє дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана взяти на себе всі обов'язки, пов'язані із вчиненням цих дій, зокрема обов'язки щодо вчинених правочинів. [PERSON] неодноразово письмово повідомляла [PERSON] про місцезнаходження його особистих речей та необхідність їх забрати, що підтверджується поштовими повідомленнями про отримання даних листів. Однак [PERSON] забрав належні йому особисті речі тільки 13.09.2013 року, що підтверджується його особистою розпискою. Тому суд вважає необхідним покласти на [PERSON] обов'язок відшкодувати всі витрати пов'язанні з зберіганням його особистих речей. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають на підставі нижченаведеного. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Статтею 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.п.3,5 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Всупереч вказаної норми Закону позивачем не було подано будь-яких доказів, які б свідчили про порушення будь-яких його прав з боку відповідача. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд не вбачає ознак наявності спричинення моральної шкоди передбачених ст. 23 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь, якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.12 ЦК України кожна особа, яка бере участь у справі, має право користуватися правовою допомогою, яка надається в установленому законом порядку. Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Outcome: partial