Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про повернення малолітніх дітей до місця їх постійного проживання в Республіку Грецію, посилаючись на те, що 29 квітня 2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Шлюб укладено демархом Волакосу, [PERSON] в Епіталіо, н. Іліа. [INFO] у сторін народились діти: син - [PERSON] та дочка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про сімейний стан за №2837. Місцем народження дітей є Республіка Греція, де вони продовжували постійно проживати до липня 2013 року. До 13 жовтня 2012 року сторони по справі разом із своїм малолітніми дітьми проживали в будинку позивача, який розташований на приватній землі його батьків в [ADDRESS]. 13.10.2012 р. відповідач покинула дітей і чоловіка та залишила місце проживання, не питаючи згоди у позивача. Про цю подію позивач одразу подав заяву до відділу поліції Піргоса, від 16.10.12 року. З жовтня 2012 року діти проживали разом з батьком, відвідували початкову школу, що підтверджується довідками про навчання. За місцем проживання у дітей склались сталі зв'язки з друзями, одноліткам, однокласниками, рідними та близькими зі сторони батька. 30 березня 2013 року після розгляду заяви про Тимчасове розпорядження суду суд першої інстанції Ілії розпорядився надати відповідачу Тимчасове розпорядження, встановивши тимчасове спілкування матері з дітьми [PERSON] і [PERSON], до слухання справи про вжиття запобіжних заходів. Також, мати мала право під час літніх канікул забирати дітей на весь місяць липень та повертати їх по закінченню спілкування в тому ж місяці. Відповідач використовувала вищевказане тимчасове розпорядження про спілкування з дітьми [PERSON] та [PERSON] до [INFO]. 03.07.2013 року відповідач взяла дітей з дому позивача та повинна була повернути їх 31 липня 2013 року до 24:00 год., відповідно до вимог рішення про Спілкування. У вказаний день та час мати дітей не повернула, зникла разом дітьми у невідомому напрямку, маючи на меті незаконне викрадення та утримання дітей. Вказаними діями відповідачка порушила вимоги діючого законодавства, права позивача щодо виховання, спілкування та піклування про своїх дітей. 01 серпня 2013 р. позивач звернувся до відділку поліції Піргосу та подав позов проти відповідача за порушення Тимчасового розпорядження, за самоуправство та викрадення дітей. 23 жовтня 2013 року рішенням за № 562/2013 суд першої інстанції Іліа доручив остаточне право на опіку над неповнолітніми дітьми, [PERSON] і [PERSON], позивачу - батьку [PERSON]. Наказав передати вищевказаних дітей батьку (позивачу) та стягнути з відповідача штраф у розмірі 500 євро, і затримати її на один місяць, одразу, якщо вона не виконає попередній наказ. В телефонній розмові відповідач по справі повідомила позивачу, що вона з дітьми перебуває на території України та не має наміру повертатись з дітьми в Республіку Грецію, в країну народження та походження дітей. З огляду на викладене та те, що місцем походження малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] є Грецька Республіка, де вони протягом семи років постійно проживали разом із своїми батьками, вільно володіють грецькою мовою, відвідували дошкільні заклади і на даний час відвідують школу, позивач вважає що дітей слід невідкладно повернути до місця походження його проживання в Грецьку Республіку. Позивач просить повернути малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON], [INFO], до місця їх постійного проживання в Грецьку Республіку, у супроводі їх батька [PERSON] [INFO] У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив його задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, повідомивши про те, що відповідач разом з дітьми проживає у м. Уфі, Башкиртостані, Російській Федерації. Відповідач одружена, діти навчаються у школі. Представник третьої особи без самостійних вимог - Головного управління юстиції у Хмельницькій області проти позову заперечив, пояснивши, що згідно довідки міграційної служби відповідач не перетинала кордон України. Наявність довіреності відповідача, з якої вбачається, що [PERSON] з дітьми перебуває в Російській Федерації, дає управлінню юстиції право звернутися в інтересах позивача до управління юстиції Російської Федерації за його особистою заявою про повернення дітей. Підстави для такого звернення наявні. Представник третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей Хмельницької міської ради - проти позову заперечив, пояснивши, що згідно акту обстеження житлових умов, діти відсутні у м. Хмельницькому за місцем реєстрації їх матері. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із преамбулою Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Визначення поняття «права піклування» для цілей Конвенції міститься у статті 5 Конвенції. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає. Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 2, 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» № 952 від 10 липня 2006 р. функції центрального органу за виконує Мін'юст безпосередньо та через територіальні органи - Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, мм. Києві та Севастополі, а також районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні управління юстиції та вживає всіх заходів для забезпечення негайного повернення дитини і виконання інших положень Конвенції. Фізична або юридична особа, яка має право на опіку (піклування) над дитиною (далі - заявник), може звернутися до Мін'юсту або центрального органу будь-якої іншої держави, що є Стороною Конвенції, із заявою про сприяння поверненню дитини (незалежно від напрямку її вивезення (переміщення) - з-за кордону на територію України чи з території України за кордон) та заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини. Судом встановлено, що 29 квітня 2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується актом цивільного стану про шлюб. Мають дітей: сина - [PERSON] та дочку - [PERSON], [INFO]. Місцем народження дітей є Республіка Греція, де вони продовжували постійно проживати до липня 2013 року До 13 жовтня 2012 року сторони по справі разом із своїм малолітніми дітьми проживали в будинку позивача, в районі Рофья в Епіталіо громади Волакос, муніципалітету Піргос Іліі Республіці Греції. 13.10.2012 р. відповідач покинула дітей і чоловіка та залишила місце проживання, не питаючи згоди у позивача, про що позивач заявою від 16.10.12 року повідомив поліцію Піргоса. 3 жовтня 2012 року діти проживали разом з батьком, відвідували початкову школу. [PERSON] вступив до першого класу початкової школи, провчився до кінця навчального року та перейшов у наступний клас, має реєстраційний номер учня 2-38, що підтверджується довідкою про навчання. [PERSON] вступила до першого класу початкової школи, провчилася до кінця навчального року 2012-2013 та перейшла у наступний клас, має реєстраційний номер учня 2-37, що підтверджується довідкою про навчання 30 березня 2013 року після розгляду заяви про Тимчасове розпорядження суду, суд першої інстанції Ілії розпорядився надати відповідачу Тимчасове розпорядження, встановивши тимчасове спілкування матері з дітьми [PERSON] і [PERSON], до слухання справи про вжиття запобіжних заходів. Також, мати мала право під час літніх канікул забирати дітей на весь місяць липень та повертати їх по закінченню спілкування в тому ж місяці. Відповідач використовувала вищевказане тимчасове розпорядження про спілкування з дітьми [PERSON] та [PERSON] до [INFO]. 03.07.2013 року відповідач взяла дітей з дому позивача та повинна була повернути їх 31 липня 2013 року до 24:00 год., відповідно до вимог рішення про Спілкування. У вказаний день та час мати дітей не повернула, зникла разом дітьми у невідомому напрямку, маючи на меті незаконне викрадення та утримання дітей. Вказаними діями відповідачка порушила вимоги діючого законодавства, праве позивача щодо виховання, спілкування та піклування про своїх дітей. 01 серпня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області зроблено запис № 203. 01 серпня у спробі знайти дітей позивач звернувся до відділку поліції Піргосу та подав позов проти відповідача за порушення Тимчасового розпорядження, за самоуправство та викрадення дітей. 23 жовтня 2013 року рішенням № 562/2013 суд першої інстанції Іліа доручив остаточне право на опіку над неповнолітніми дітьми, [PERSON] і [PERSON], позивачу - батьку [PERSON]. Наказав передати вищевказаних дітей батьку та стягнути з відповідача штраф у розмірі 500 євро, і затримати її на один місяць, одразу якщо вона не виконає попередній наказ. В телефонній розмові відповідач по справі повідомила позивачу, що вона з дітьми перебуває на території України та не має наміру повертатись з дітьми в Республіку Грецію, в країну народження та походження дітей. [PERSON] зареєстрована у кв. [ADDRESS], що підтверджується довідкою відділу адресно-довідкової роботи УДМС України у Хмельницькій області від 10.10.2014 р. Згідно акту обстеження умов проживання, складеного службою у справах дітей Хмельницької міської ради 31.03.2014 р. у [ADDRESS] зі слів бабусі - [PERSON] зареєстровані: [PERSON], [PERSON] із своїм онуком [PERSON]. [PERSON] проживає у квартирі одна, з донькою - [PERSON] стосунки не підтримує і де донька проживає разом з онуком їй невідомо. Суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не доведено того, що піклування про дітей, яке здійснювалося за місцем їх постійного проживання, було достатнім для їхнього нормального розвитку, а також того, що повернення дітей до Республіки Греції без матері буде відповідати їхнім інтересам. Окрім того, позивачем не доведено факту переміщення [PERSON] і [PERSON] з Республіки Греції до України. Згідно довідки №3595-0-30-14/12 від 19.08.2014 року Державної прикордонної служби України діти перетинали кордон України 13 серпня 2012 року і до України не поверталися. Також, згідно довідок № 432 від 03.12.2014 р. та № 434 від 03.12.2013 р., виданих МБОУ СОШ №85 [PERSON] і [PERSON] навчаються в 1А класі Муніципальної бюджетної загальноосвітньої установи Середньої загальноосвітньої школи № 85 Орджонікідзевського району міського округу м. Уфа Республіки Башкортостан, що свідчить про те, що діти вже прижилася у своєму новому середовищі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed