Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Макіїввугілля» про відшкодування моральної шкоди в сумі 40000 грн. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилається на наступні підстави: З 26.05.2013 р. він працював ВП «Шахтоуправління імені В.І. Леніна» ДП «Макіїввугілля», у якості машиніста гірничих виїмкових машин 6 розряду. 30.05.2013 року стався нещасний випадок - при виконанні наряду під час проїзду стикового з'єднання рейкового шляху, вагон зійшов з рейкового шляху та впав на бік, при цьому прижав [PERSON] до металевого кріплення виробки. Внаслідок цього він отримав множинний перелом тазу, тупу травму живота з пошкодженням внутрішніх органів. За результатами розслідування нещасного випадку складено акт №21 від 20.06.2013 р. Висновком МСЕК від 18.09.2103 р. позивачу встановлено 80% втрати працездатності та друга група інвалідності. Внаслідок ушкодження здоров'я змінився його звичайний спосіб життя, він вимушений проходити тривале лікування, багаторазові обстеження, має протипоказання щодо праці зі значним фізичним навантаженням. Це призвело до вимушених змін у життєвих і особистих зв'язках. Посилався на ст. 55 Конституції України, ст. ст. 173, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 23, 1168 ЦК України. У судове засідання позивач не з'явився. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача Беседа О.Ю. проти задоволення позову заперечував, посилаючись на пропуск позивачем тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, а також на те, що нещасний випадок з позивачем стався з його вини, внаслідок порушення ним правил безпеки на виробництві. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд вислухав пояснення сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступні фактичні обставини: При виконанні трудових обов'язків на підприємстві відповідача за професією машиніста гірничих виїмкових машин 6 розряду, позивач 31.05.2013 р. о 4:45 год. отримав травму, а саме - поєднана травма тіла: тупа травма живота, розрив брижейки тонкої кишки, розрив товстої кишки; тупа травма тазу, відкритий перелом таза справа; забій правого плечового суглоба; гемологічний шок 2 ступеню. Зазначені обставини підтверджуються актом проведення спеціального розслідування нещасного випадку з тяжкими наслідками від 20.06.213 р. (а.с.6-9) та актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом №21 від 20.06.2013 р. (а.с. 11-13), випискою з медичної карти №9631/758 від 29.07.2013 р. (а.с. 5). Згідно довідки МСЕК №231392 від 18.09.2103 року позивачу встановлена втрата професійної працездатності 80% та друга група інвалідності (а.с. 4). Відповідно до встановлених фактичних обставин, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності при виконанні трудових обов'язків в період роботи на підприємстві вугільної промисловості. Відповідно до ст. 153 ч. 2 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно - правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким законодавством є відповідні норми ЦК України, зокрема ч. ч. 3,4,5 ст. 23, п. 1 ст. 268, ст. ст. 1167, 1168 зазначеного Кодексу, про що зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008. У зв'язку з втратою чинності положеннями ст. ст. 21, 28, 34 Закону щодо обов'язку Фонду відшкодувати моральну шкоду, спірні правовідносини регулюються ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає право на відшкодування моральної шкоди потерпілого на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання за рахунок роботодавця. В даному випадку, право на відшкодування моральної шкоди позивачу випливає зі змісту ст. 237-1 КЗпП України, яка регулює ці правовідносини, і право на відшкодування моральної шкоди у позивача пов'язано з травмою, що призвела до втрати ним професійної працездатності у розмірі 80 відсотків, що йому було встановлена висновком МСЕК. Факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності [PERSON] на думку суду, доведено, дослідженими письмовими доказами по справі: копіями актів про нещасні випадки, довідками МСЕК. Суд приходить до висновку, що втрата позивачем працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан його здоров'я погіршено. Тому суд вважає доведеним, що [PERSON] внаслідок втрати працездатності заподіяно моральну шкоду, так як він відчув фізичні та моральні страждання: біль пов'язаний з травмою, тривале лікування, позбавлення можливості виконувати роботу з фізичним навантаженням, яку міг виконувати до травми. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що наслідки травм змусили позивача змінити спосіб життя та докласти додаткових зусиль для організації життя, у зв'язку з цим, у позивача, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, з моменту встановлення йому стійкої втрати працездатності, виникло право на відшкодування йому моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, за рахунок роботодавця. В п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України № 1-рн/2004 від 27 січня 2004 року зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом, та про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, а тому не застосовуються вимоги ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору. Встановлюючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує конкретні обставини, характер і ступінь моральних страждань позивача, а також його вину в нещасному випадку, який стався 31.05.2013 р. внаслідок порушення [PERSON] п. 1.17.10 «Інструкції з охорони праці для машиніста гірничих виїмкових машин», що підтверджується Актом №21 від 20.06.2013 р. про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом та Актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався від 20.06.2013 р. Згідно протоколу №27 від 11.10.2013 р. засіданням комісії з охорони праці ВП «Шахтоуправління імені В.І. Леніна» ДП «Макіїввугілля» зменшено розмір єдиноразової допомоги [PERSON] на 5%. Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди [PERSON] суд також керується вимогами ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, та враховує характер та обсяг фізичних та душевних страждань, які зазнав та продовжує зазнавати, важкість вимушених змін в житті позивача, характеру додаткових зусиль для організації його життя.

Outcome: partial