Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути с [PERSON] заборгованість за договором позики. Вимоги обґрунтовано\~тим,\~що 15\~червня 2016\~року між\~сторонами було\~укладено договір\~позики,\~згідно якого\~позивач передав\~відповідачу грошові\~кошти у\~сумі 5000\~доларів США.\~Факт одержання\~відповідачем зазначеної\~суми підтверджується\~розпискою від\~15\~червня 2015\~року,\~при цьому\~відповідач зобовязався\~повернути зазначені\~у розписці\~грошові кошти\~у строк\~не пізніше\~15\~червня 2016\~року,\~однак їх\~не повернув\~та ухиляється\~від виконання\~свого зобовязання.\~Окрім того,\~у разі\~неповернення вказаних\~коштів відповідач\~зобовязався сплатити\~неустойку (пеню)\~у розмірі\~10%\~від суми\~боргу за\~кожен місяць\~прострочення.\~Тому,\~просить суд\~позов задовольнити,\~стягнути з\~відповідача заборгованість\~за договором\~позики у розмірі 296973 грн. 20 коп., яка складається: суми основного боргу 132400 грн. 00 коп.; неустойки (пені) у розмірі 10% від суми боргу за кожен місяць прострочення 158880 грн. 00 коп.; 3% річних 5693 грн. 20 коп. та судовий збір у сумі 2969 грн. 73 коп.. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, зареєстровану за вх. №348/19 від 21 січня 2019 року, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити та справу розглянути у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, представник відповідача надав до суду заяву, зареєстровану за вх. №2067/19 від 11 лютого 2019 року, в якій позовні вимоги визнала частково, за виключенням 24\~650 грн. 59 коп., сплачених відповідачем на рахунок позивача в ПАТ КБ «Приватбанк» протягом 2017 року. Справу просила розглянути у її та відсутність відповідача. Ухвалою Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 квітня 2018 року, заяву [PERSON] про забезбечення позову задоволено частково та накладено арешт на рухоме та нерухоме майно [PERSON], [INFO] на суму 300000 (триста тисяч) гривень. Дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини у справі, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено,\~що 15\~червня 2015\~року [PERSON]\~надав у\~борг [PERSON]\~5000\~доларів США,\~які останній\~зобовязався віддати\~у строк\~до 15\~червня 2016\~року. Окрім того, сторонами узгоджено, що у випадку несвоєчасного повернення боргу, [PERSON] зобов'язується оплатити пеню у розмірі 10% від суми боргу щомісячно. Дані обставини підтверджується розпискою, написаною власноруч [PERSON], оригінал якої зберігається в матеріалах справи (а.с.21). Згідно довідки банківської установи Публічноко акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 21 листопада 2017 року, офіційний курс офіційний курс НБУ для гривні, станом на 21 листопада 2017 року, становить 26 грн. 48 коп. за 1 долар США (а.с.12). Відтак, суд погоджується із розрахунком заборгованості відповідача, наданим позивачем, відповідно до якого загальна сума заборгованості відповідача складає 296973 грн. 20 коп., з яких: сума основного боргу 132400 грн. 00 коп.; неустойки (пені) у розмірі 10% від суми боргу за кожен місяць прострочення (12 місяців згідно ч.2 ст.258 ЦК України) 158880 грн. 00 коп.; 3% річних 5693 грн. 20 коп. (а.с.6). Відповідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Приписами статті 8 Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (статті 4 ЦПК України). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 1,2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63 цс13 (постанова від 18 березня 2013 року), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обовязковим для виконання сторонами. Окрім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк, що встановлені договором. Відповідно до статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що позивачем, з метою урегулювання спору, поштовим відправленням було направлено [PERSON] за місцем його проживання лист претензію з вимогою виконання зобовязання за договором позики (а.с.4). У звязку із закінченням терміну зберігання, конверт було повернуто (а.с.13). Так, у розписці вказано термін повернення боргу не пізніше 15 червня 2016 року, але своїх умов відповідач не виконав, сума боргу на час вирішення спору залишається неповернутою. Таким чином, право позивача, з приводу якого він звернулася в суд, порушено і воно підлягає захисту в межах заявлених вимог шляхом стягнення з відповідача заборгованості, у розмірі 296973 грн. 20 коп.. Разом з тим, судом достовірно встановлено, що рішеннями Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 травня 2018 року стягнуто з\~[PERSON] на\~користь [PERSON]борг за договором позики від 20\~лютого 2015\~року в\~сумі41117 грн. 93 коп. та від 30 травня 2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 29 січня 2015 року в сумі 37862 грн. 71 коп.. У звязку з чим, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача, що 24\~650\~грн.\~59\~коп.,\~перераховані відповідачем\~на рахунок\~позивача в\~ПАТ КБ\~«Приватбанк» протягом\~2017\~року,\~були сплачені\~саме в\~рахунок погашення\~боргу за\~договором позики від 15 червня 2015 року, що також не підтверджується випискою з банку. Вищевказана сума підлягає вирахуванню з загальної суми боргу [PERSON] перед [PERSON] при виконанні судових рішень. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 7 та 8 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Відповідно ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved