Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], [PERSON] Леонідівни, ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] про визнання недійсним договорів оренди. 25.04.2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про відшкодування витрат на утримання майна.\~ Ухвалою від 27.04.2016 року було обєднано в одне провадження первинний та зустрічний позови.\~\~ Первинний позов мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.10.1984 року та 03.06.2014 року їх шлюб було розірвано. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2014 рокувизнано мирову угоду про поділ майна подружжя згідно якої визнано за [PERSON] право власності на: 2/5 частки приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по вул. Свердлова, 172 в м. Вінниці, квартиру [ADDRESS], автомобіль марки КІА моделі CERATO 1.6 білого кольору 2011 року випуску реєстраційний № [NUMBER]; визнано за [PERSON] право власності на: 2/5 частки приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по вул. Свердлова, 172 в м. Вінниці, автомобіль марки TOYOTA моделі CAMRY 2.4 L 2008 року випуску червоного кольору реєстраційний № [NUMBER], визнано за [PERSON] право власності на: 1/5 частку приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по вул. Свердлова, 172 в м. Вінниці. Право спільної часткової власності зареєстровано у частці 2/5 приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по вул. Свердлова. 172 в м.Вінниці за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно договору дарування від 16.06.2015р. зареєстрованого в реєстрі за №1125, 1/10 частка належить, [PERSON], що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №54101235 від 26.02.2016р. Таким чином, приміщення 181, 182, що розташовані по вул. Свердлова, 172 в м.Вінниці перебувають у приватній спільній частковій власності в наступних частках: 1/10 частки за [PERSON]; 3/10 частки за [PERSON]; 1/5 частку за [PERSON]: 2/5 частки за [PERSON]. Порядок користування цим майном не встановлювався. У лютому 2016 року позивач дізнався про те, що [PERSON] 30.12.2015 року уклала ряд договорів оренди щодо приміщення, яке перебуває у приватній спільній частковій власності, а саме: договір оренди приміщення № 2 з ФОП [PERSON], договір оренди приміщення № 3 з ФОП [PERSON], договір оренди приміщення № 4 з ФОП [PERSON], договір оренди приміщення № 6 з ФОП [PERSON], Договір оренди приміщення № 7 з ФОП [PERSON], договір оренди приміщення № 8 з [PERSON] Леонідівною, договір оренди приміщення № 11 з ФОП [PERSON], договір оренди приміщення № 17 з ФОП [PERSON]. Всі ці договори оренди були укладені щодо приміщення, яке перебуває у приватній спільній частковій власності лише одним із співвласників, без відома позивача і без погодження з позивачем жодних умов. Наведене змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. Зустрічний позов мотивований тим, що приміщення магазину змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по вул. Свердлова, 172 в м.Вінниці перебувають у приватній спільній частковій власності в наступних частках: 1/10 частки за [PERSON]; 3/10 частки за [PERSON]; 1/5 частку за [PERSON]: 2/5 частки за [PERSON]. З 01.01.2014 року по 31.03.2016 року відповідач відмоляється нести витрати по утриманню, не дбає про нього, не утримує і не вчиняє будь-яких дій по відшкодуванню понесених збитків. Відповідно до частки [PERSON] у спільному майні яка складає 40% він повинен сплатити комунальні витрати по утриманню майна приміщення 171, 172 які розташовані по вулиці Свердлова, 172 в м.Вінниці за період з 01.01.2014 року по 31.03.2016 року на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON] в сумі 131691,25 гривень. Заявою від 10.08.2016 року позивачі по зустрічному позову збільшили розмір позовних вимог і просили стягнути з первісного позивача за період з 2014- 2015 роки і І півріччя 2016 року заборгованість в загальній сумі 281151,06 гривень. В судовому засіданні позивач - відповідач [PERSON] та представник позивача [PERSON], первинний позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просили суд позов задоволити. Зустрічний позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні. Про незгоду з зустрічним позовом надали суду письмові заперечення (а.с. 199). Представник відповідача позивача [PERSON] адвокат [PERSON] та одночасно представник позивачів за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON]в судовому засіданні первинний позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримав, з підстав зазначених в ньому. Відповідачі за первинним позовом ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] прийняли участь в судовому засіданні,яке відбулось 27.04.2016 року і не визнали первісний позов (а.с. 108). В подальшому [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з заявами про слухання справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що первинний позов підлягає задоволенню, а зустрічний задоволенню не підлягає з наступних підстав. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного Кодексу України - далі - СК України). Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є\~\~майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст.. 256 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В ч. 1 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст.. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1,2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Сторони по справі є співвласниками у справі спільної часткової власності на майно, яке розташоване по вулиці Свердлова, 172 в м.Вінниці і спору про розмір часток у цьому майні належному кожному співвласнику немає. Майно, що є у спільній частковій власності між співвласниками в натурі не поділене у і у кожного із співвласників немає своєї окремої частки, якою він має право самостійно розпоряджатись, а отже, відповідно до ст.. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Всупереч зазначеним нормам закону співвласник майна, якому належить 2/5 частки уклала 30.12.2015 року договори оренди № 2, № 3, № 4, № 6, № 7, № 8, № 11, № 17 відповідно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідно до яких надала орендарям в тимчасове користування частину приміщення по вулиці Свердлова, 172 в м.Вінниці зі стягненням щомісячно з орендарів орендної плати зі строком дії з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року не одержавши на укладення договору оренди згоди інших співвласників, зокрема [PERSON], якому належить також 2/5 зазначеного приміщення. Тобто самостійно, всупереч закону, розпорядилась майном. Позивач просить на підставі зазначених дій відповідача визнати дані договрии оренди недійсними, що суд визнає як правомірну вимогу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1,2 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначено в п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Постільки укладаючи договори оренди з ФОП [PERSON] діяла односторонньо, без одержання згоди на укладання договорів оренди від іншого співвласника зазначеного майна [PERSON], з додержанням від укладених договорів орендної плати, тобто з використанням всього майна, хоча їй належить лише 2/5 частки цього майна, зазначені дії суперечать вимогам ст.. 358 ЦК України, а тому вимога первісного позивача про визнання цих договорів оренди недійсними підлягає до задоволення. Вирішуючи вимоги зустрічного позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат на утримання майна суд приходить до наступного. Позивачі в зустрічній позовній заяві посилаються на положення ст.. 360 ЦК України відповідно до якої співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном і просять стягнути з відповідачаТєлєги О.Ю. за період з 2014-2015 роки і за І півріччя 2016 року витрати на утримання майна (комунальні та інші платежі0 в загальній сумі 281\~151,02 гривень. Свої вимоги позивачі по зустрічному позову підтверджують вимогами до відповідача про необхідність оплати витрат та бухгалтерськими довідками по витратам складеними позивачами [PERSON] і як зазначено головним бухгалтером [PERSON] Дані розрахунки витрат на комунальні послуги, які позивачі по зустрічному позову просять стягнути з відповідача є неналежними доказами для підтвердження позовних вимог. Так, ці розрахунки не є офіційними, складеними стороною по справі позивачем [PERSON] самостійно, на розрахунках відсутні печаті; не зрозуміло яку організацію представляє головний бухгалтер [PERSON]; в розрахунок включено період І півріччя 2016 року за який у відповідача просять стягнути витрати по комунальним та іншим платежам в розмрі 56\~830,17 гривень, хоча в цей період приміщенням користувались орендарі, які використовували електроенергію, воду, газ, користувались послугами Укртелекому тощо, тобто відповідачу [PERSON] пропонується сплатити витрати за послуги, якими користувались орендарі. З зазначених підстав суд не визнає розрахунок витрат на комунальні послуги як належний і допустимий доказ. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З цих підстав зустрічний позов задоволенню не підлягає. Розподіл судових витрат суд вирішує

Outcome: approved