Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг», по якій просить визнати недійсним договір №000189 фінансового лізингу від 16 березня 2016 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг», стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на його користь кошти в сумі 43891,8 грн., сплачених на виконання недійсного договору № 000189 фінансового лізингу від 16.03.2016 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у березні 2016 року позивач в мережі Інтернет знайшов оголошення про продаж автомобіля Renfult Duster у м. Харкові. Зателефонувавши за контактними телефонами, уточнив вартість вказаного автомобіля, що становила 220000 грн. та домовився про зустріч з продавцем. Працівник відповідача запевнила про наявність та перебування у власності зазначеного автомобіля та підтвердила його ціну 220 000 грн. та повідомила, що спочатку необхідно внести перший внесок в сумі 43891,8 грн., після цього автомобіль з головного офісу у м. Харкові буде доставлений до м. Кіровограда, а решту грошових коштів необхідно сплатити після отримання автомобіля. 16 березня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Холдінг» було підписано договір №000189 фінансового лізингу з додатками № 1, № 2 та № 3. На виконання даного договору 16.03.2016 року позивачем сплачено суму в розмірі 43891,8 грн. Після сплати зазначених грошових коштів на рахунок відповідача, позивач отримав свій примірник договору з якого дізнався, що підписав не договір купівлі-продажу, а договір фінансового лізингу, в якому виявилась інша ціна автомобіля у розмірі 438 918 грн. За умовами укладеного договору фінансового лізингу товариство зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля Renfult Duster Nev 1,5 D EXPRESSION та передати цей автомобіль у користування позивача, а останній у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. У додатку № 1 до договору зазначено, що комісія за організацію (10%) складає 43018,60 гривень, тобто 10 % від вартості предмету лізингу, яка складає 43891,8 гривень. Позивач вважає, що укладений з відповідачем 16.03.2016 року договір фінансового лізингу є недійсним, так як у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5. договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити, не заперечив проти винесення заочного рішення по справі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, надав до суду письмові заперечення, згідно яких позовні вимоги не визнав, вказав, що умови договору фінансового лізингу відповідають вимогам чинного законодавства та не містять жодних ознак нечесної підприємницької практики, а Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу, оскільки вказані правовідносини регулюються нормами спеціального закону, яким в даному випадку є Закон України «Про фінансовий лізинг». Заперечення мотивовані тим, що умовами договору визначені права та обов'язки сторін, порядок користування предметом лізингу та сплата лізингових платежів, умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу), порядок розірвання договору та повернення коштів, інші умови пов'язані з гарантійними зобов'язаннями, страхування» предмета лізингу, форс-мажором, прикінцевими положеннями. Позивачем наведені конкретні умови договору, однак не вказано у чому саме полягає порушення принципу добросовісності сторін, у чому полягає істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків та яким чином умови договору завдають шкоди позивачеві. Представник відповідача вказав, що оскільки сторони уклали договір непрямого лізингу, згідно умов якого предмет лізингу купується у продавця, якого обере позивач, найменування продавця не зазначене безпосередньо в договорі. Крім того, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить хто саме буде продавцем обраного ним товару. Найменування та місцезнаходження організацій, куди може звернутися Позивач у випадку порушення якості та комплектності товару зазначається в гарантійному талоні (сервісній книжці), що передається позивачу разом з предметом лізингу. Тобто, твердження позивача про те, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, що передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків є виключно припущеннями, які не підтверджені жодними доказами. Отже, договір фінансового лізингу було укладено відповідно до ст. 806 ЦК України, ст.ст. 1, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», позивача було повно, доступно достовірно проінформовано щодо всіх умов договору, що підтверджується його підписом, договір оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов, у тому чи щодо прав та відповідальності сторін договору. Суд вважає за можливе постановити заочне рішення суду відповідно до ст. 224 ЦПК України, про що представник позивача не заперечив. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, за допомогою належних та допустимих доказів. Судом встановлено, що 16 березня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №000189, за умовами якого лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу визначений у п. 3.1. цього договору), а лізингоодержувач зобов»язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору /а.с. 8-16/. Як вбачається із квитанції від 16.03.2016 року позивачем сплачено відповідачу 43891, 80 грн. на виконання зазначеного договору /а.с. 17/. У додатку № 1 до договору зазначено, що комісія за організацію (10%) складає 43891,60 грн., тобто 10 % від вартості предмету лізингу /а.с. 14/. Пунктом 12.11 договору передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору не повертається. У правовій позиції Верховного Суду України по справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно з п. 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 000189 від 16 березня 2016 року, укладений між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» нотаріально посвідчено не було. Суд дійшов висновку, що оскільки спірний договір лізингу нотаріально посвідчено не було він має бути визнаний недійсним з цієї підстави. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до договору фінансового лізингу, укладеного між позивачем та відповідачем, строк лізингу - це строк, на який предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу на умовах, погоджених у цьому договорі. Графік сплати періодичних лізингових платежів Додаток №2 до нього договору, в якому визначається строк лізингу, графік платежів (розмір лізингових платежів після отримання предмету лізингу, періодичність сплати лізингових платежів). Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до даного договору та становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 1 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу. Згідно з пунктом 8.2.3 договору лізингоотримувач зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. В матеріалах справи наявна копія заяви позивача, якою він підтвердив, що уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу №00189 від 16.03.2016 року та отримав усі конкретно викладені відповіді від менеджераконсультанта [PERSON]. Свій примірник договору та додатків до нього отримав 16.03.2016 року /а.с. 31/. Однак у спірному договорі відсутнє чітке визначення таких істотних умов договору як розмір і строк сплати лізингових платежів, зазначений договір є недійсним і з цієї підстави. Згідно із ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, враховуючи вищенаведену норму, наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він не підлягає виконанню, тобто жодна із сторін не вправі вимагати його виконання. Якщо ж правочин виконано повністю або частково (передано майно, сплачені кошти), то наслідком має бути повернення кожною зі сторін недійсного правочину другій стороні в натурі всього, що вона одержала на його виконання. Оскільки до виконання договору приступив тільки позивач (сплатив кошти), то відповідач зобовязаний повернути йому одержані на виконання договору кошти. Згідно із розрахунку часу, витраченого адвокатом на правову допомогу позивачеві [PERSON] у цивільній справі всього на правову допомогу витрачено 9 годин, а з копії квитанції від 16.03.2017 вбачається, що оплата за угодою №1/3//17 від 13.03.2017 року склала 4000 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1280 грн., а також необхідно стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 4000 грн. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 6, 12 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 4, 34 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.215, 216, 220, 799, 806, 808 ЦК України, правового висновку Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766 цс 15,

Outcome: approved