Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай). В обгрунтування заявлених вимог зазначив, що в період з 1986 року по лютий 1997 року працював в КСП ім. Котовського, 29 січня 1987 року рішенням загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Котовського був прийнятий в члени колгоспу. 11.02.1997 року КСП ім. Котовського отримало Державний акт на право колективної власності на землю, де в списку осіб - членів КСП, який додається до акту він зазначений під номером 312. Однак з невідомих йому причин сертифікат на право на земельну частку (пай) на його ім`я не виготовлявся. У зв`язку з вищевикладеним, просить визнати за ним право на земельну частку (пай) в розмірі 6,46 умовних кадастрових гектарів із земель невитребуваних паїв, яка розташована на території Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, із земель колишнього КСП ім. Котовського П`ятихатського району Дніпропетровської області. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов. Відповідач Комісарівська сільська рада П`ятихатського району Дніпропетровської області свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду листа з проханням справу розглядати за відсутності їх представника, позов визнають/а.с.44/. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 08.12.1986 року по 14.02.1997 року перебував у трудових відносинах з КСП і м. «Котовського», про що свідчить копія трудової книжки та надані архівні довідки комунальної архівної установи «Трудовий архів П`ятихатського району» № 823, 824, 825, 826 від 11.09.2019 року про нарахування заробітної плати/а.с.23,15-18 /. Згідно архівного витягу протоколу № 1 загальних зборів колгоспу ім. Котовського від 29.01.1987 року [PERSON] прийнято в члени колгоспу /а.с.20/. 11 лютого 1997 року колективне сількогосподарське підприємство ім. Котовського на підставі рішення Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області від 12 травня 1995 року отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії I-ДП № 000068 від 11 лютого 1997 року/а.с.9-12/. У списку громадян-членів КСП ім. Котовського, що є додатком\~\~до\~\~ державного акта на право колективної власності, виданого КСП\~\~\~ім. Котовського 11 лютого 1997 року, значиться прізвище\~ [PERSON] \~за № 312/а.с.14/. 11 липня 1997 року рішенням загальних зборів КСП ім. Котовського [PERSON] виключено із членів колгоспу, про що свідчить архівний Витяг протоколу № 2 від 11.07.1997 року/а.с.21/. Відповідно до довідки Комісарівської сільської ради на території вищевказаної сільської ради рахуються 9 невитребуваних паїв загальною площею 60,96 га, які на даний час знаходяться в оренді СТОВ «Комісарівка», землі запасу та резервного фонду загальною площею 128,15 га, які теж перебувають в оренді/а.с.22/. Член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Таким чином, позивач [PERSON] мав право на земельну частку (пай) з дня видачі\~КСП імені Котовського державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП. Відповідно до статті 5\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Абзацом 7 статті 1\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України\~\~\~\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Оскільки спірні правовідносини виникли у 1995-1997 роках, вони регулюються положеннями Цивільного Кодексу\~Української РСР в редакції 1963 року (далі - ЦК УРСР, 1963 року). Відповідно до статті 71\~ЦК УРСР,\~1963\~року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно зі статтею 75\~ЦК УРСР,\~1963\~року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 76 ЦК УРСР\~\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позивачу [PERSON] було відомо про наявність у нього права на земельний пай ще у лютому 1997 року, а з позовом він звернувся у жовтні 2019 року. При цьому, як пояснив представник позивача в судовому засіданні, вони вважають, що право позивача на земельну частку (пай) є непорушним та підлягає захисту без обмеження строку позовної давності, у зв`язку з чим питання про поновлення строку позовної давності ними не ставиться. Обставин, які б перешкоджали позивачу протягом 20 років звернутися в установленому законом порядку за захистом своїх порушених прав не навів. Відповідно до пункту 6 «Прикінцевих та перехідних положень»\~\~ЦК України 2004 року\~\~правила цього\~\~Кодексу\~\~про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений статтею 50\~\~Закону України\~«Про власність» і статтею 71\~ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до статті 75 ЦК УРСР\~\~позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.\~\~ Таким чином, право на позов у позивача виникло ще у 1997 році, з дня видачі КСП імені Котовського державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП, і станом на\~\~1997 рік він вже безспірно знав про порушення свого права, отже трирічний строк позовної давності минув у 2001 році, ще до набрання чинності\~\~ЦК України 2004 року. Відповідно до частини першої статті 80\~ЦК УРСР,\~1963\~року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом поза межами позовної давності, питання про поновлення строку позовної давності не ставить та поважних причин для її поновлення судом не встановлено, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed