Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Український промисловий банк», треті особи - ПАТ «Дельта Банк», [PERSON], про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Ухвалою суду від 10.11.2015 року неналежного відповідача ТОВ «Український промисловий банк» замінено на належного - «ПАТ «Дельта Банк». В позові зазначив, що 21 березня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №28- 0111001/ФКВ-08, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати кредитні кошти у розмірі 35000,00 доларів США, з розрахунку 12,00 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 21 березня 2008 року по 20 березня 2023 року. Мета кредитування - споживчі цілі. В забезпечення кредитного договору укладений договір іпотеки №28- 0111001/Zфквіп-08 від 21.03.2008р, згідно з яким предметом іпотеки є нерухоме майно - трикімнатна квартира [ADDRESS]. Позивач є співвласником зазначеної квартири. 13 січня 2009 року ТОВ «Укрпромбанк» направив позичальнику [PERSON] вимогу №07/2-139 про повне дострокове повернення кредитних коштів протягом 30 календарних днів та попередив про можливість примусового стягнення предмету іпотеки в разі невиконання цієї вимоги. Позивач в своєму позові зазначає, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом 13 січня 2009 року, кредитор, відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання, згідно з яким датою повернення кредиту визначено 14.02.2009 року. Згідно п. 4.2. Договору Іпотеки в разі залишення вимоги про усунення порушень без задоволення протягом 30 днів, Іпотекодержатель набуває право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до Договору Іпотеки на квартиру [ADDRESS] накладена заборона відчуження (зареєстрована в реєстрі за №58/1694), яка обмежує співвласників цієї квартири у праві вільного володіння та розпорядження майном. Позивач вважає, що Іпотекодержателем втрачено право на звернення стягнення на предмет іпотеки через пропуск строків позовної давності та просить усунути перешкоду у вільному користуванні майном шляхом скасування заборони відчуження, зареєстрованої в реєстрі за №58/1694. В судове засідання позивач не з'явилась, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності його представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача, у судовому засіданні, проти позову заперечувала з підстав викладених у письмових запереченнях. Третя особа [PERSON], у судовому засіданні, позов підтримав. Суд, дослідивши письмові докази по справі, заслухавши пояснення представника відповідача та третьої особи, дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Згідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, коли суд виконав всі вимоги цивільного судочинства й вирішив справу згідно із законом на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядкч примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті З Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. Вищезазначені висновки, викладені у постанові ВСУ від 15.05.2017 року, якою вирішувалось питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме:17 ЗУ «Про іпотеку» у взаємозв'язку із ст. 266, 267,509, 598, 599 ЦК України. З оглядом на викладене суд приходить до висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позивачем не надані докази повного виконання основного зобов'язання, як того вимагають умови Договору Іпотеки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed