Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошової суми, мотивуючи свої вимоги наступним. 28 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 1 000 доларів США строком на один рік, що підтверджується розпискою [PERSON] . Після спливу одного року вищезазначена сума позики повернута не була. 27 травня 2020 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про повернення позики, однак, на час звернення до суду сума позики за розпискою від 28 серпня 2017 року [PERSON] не повернута, що зумовило необхідність звернення до суду з даною позовною заявою. Позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 1 000 доларів США, три проценти річних в розмірі 53,96 грн., а всього - 1 053,96 доларів США. Позивач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з викладених в позові підстав, просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 1 053,96 доларів США, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 840,40 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн., надавши на підтвердження вказаної суми відповідні документи. Відповідач заперечував проти задоволення позову та пояснив суду, що він перебував з [PERSON] в трудових відносинах, частково погашав борг шляхом відрахування із його заробітної плати, яку він отримував не офіційно. Так, [PERSON] отримував частину заробітної плати «в конвертах» і щомісячно з них віддавав по 200-400 доларів США. В кінці 2017 року борг відповідачем був погашений в повному обсязі. [PERSON] зазначив, що розписки про отримання [PERSON] відповідних грошових сум він не вимагав, підтвердити факт погашення боргу він не може. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 28 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 1 000 доларів США строком на один рік, що підтверджується розпискою [PERSON] . Після спливу одного року вищезазначена сума позики повернута не була. 27 травня 2020 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про повернення позики, що підтверджується листами від 27 травня 2020 року та квитанціями ПАТ «Укрпошта» щодо направлення листів на адреси зареєстрованого місця проживання та фактичного місця проживання відповідача. 30 травня 2020 року [PERSON] отримав направлені йому вимоги про повернення позики за обома адресами, а саме - за адресою зареєстрованого місця проживання та за адресою фактичного місця проживання, що підтверджується роздрукуванням статусу відстеження відправлень за №№ 7111100921016, 7111100921024 з офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта». Однак, до теперішнього часу сума позики за розпискою [PERSON] від 28 серпня 2017 року не повернута. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку розписки позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц було викладено висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, відповідно до якого із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. За змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Період заборгованості з 29 серпня 2018 року (день виконання зобов`язань) по 31 грудня 2019 року складає 490 днів, розмір 3 % річних за вказаний період складає 40,27 доларів США (1 000 х 3 % х 490 : 365 : 100). Період заборгованості з 01 січня 2020 рок по 15 червня 2020 року складає 167 днів, розмір 3 % річних за вказаний період складає 13,69 доларів США (1 000 х 3 % х 167 : 365 : 100). Загальна сума 3 % річних за весь час прострочення складає 53,96 доларів США. Таким чином, суд приходить до висновку, що сума, яка підлягає стягненню з [PERSON] , складає 1 053,96 доларів США. У відповідності з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 вказаної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами, відповідно до якого судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою стороною. [PERSON] при подачі позову до суду був сплачений судовий збір в розмірі 840,40 грн., що підтверджується квитанцією № 49828263 від 17 червня 2020 року. Крім зазначеного, [PERSON] були понесені витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн., що підтверджено ордером на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1019172, договором про надання правової (професійної правничої) допомоги від 27 травня 2020 року, детальним описом робіт (наданих послуг) від 05 серпня 2020 року, актом приймання-передачі послуг від 05 серпня 2020 року, рахунком від 05 серпня 2020 року. Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в розмірі 5 840,40 грн., що складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. та сплаченого судового збору в розмірі 840,40 грн.

Outcome: approved