Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 16 квітня 2019 року між ними було укладено шлюб, від якого спільних дітей не мають; на даний час їх сімейні стосунки припинені через відсутність спільних інтересів, взаєморозуміння, різні погляди на життя, втрату почуття любові та взаємоповаги, вони разом не проживають і не ведуть спільного господарства, їх шлюб носить формальний характер, що унеможливлює подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати у судовому порядку, оскільки вирішити дане питання через органи ДРАЦС відповідачка відмовилась. Позивач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, надіслав заяву, в якій просить розглядати справу в його відсутність, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час і місце проведення розгляду справи за місцем реєстраційного обліку (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але в судове засідання не з`явилася, про причини неприбуття не повідомила, відзиву на позов не подала. Неявка в судове засідання належним чином сповіщених сторін у відповідності до ст.223 ЦПК України в даному випадку не перешкоджає розгляду справи. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 16 квітня 2019 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області за актовим записом №423. Від даного шлюбу подружжя спільних дітей не має. Сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, спільних інтересів та неповнолітніх дітей не мають, ведуть окреме господарство, примиритися не бажають, позивач наполягає на припиненні подружніх відносин, відповідачка явку в судове засідання проігнорувала, шлюб між подружжям носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року по справі №442/6319/16-ц. На підставі викладеного,

Outcome: approved