Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , а також її неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , вирішивши питання розподілу судових витрат. В обґрунтування заявлених вимог в позовній заяві зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , право на яку підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 липня 2008 року, виданого на підставі договору дарування від 11 жовтня 2011 року. [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] . Відповідач з моменту одруження із [PERSON] , тобто, з 2005 року, проживала та була зареєстрована у [ADDRESS]. Однак, після розлучення у 2012 році знялась з реєстрації за місцем проживання колишнього чоловіка. На прохання відповідача 30 листопада 2012 року позивач зареєстрував відповідача із її неповнолітніми дітьми у належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS] . У вказаному житлі [PERSON] жодного дня не проживала, витрати на утримання майна не несе. З 2012 року відповідач кілька разів змінювала місце постійного проживання і на даний час разом із неповнолітніми дітьми проживає постійно у м.Костопіль Рівненської області. [PERSON] зазначає, що факт реєстрації [PERSON] , а також її неповнолітніх дітей : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у належному йому житлі порушує його права як власника цього майна, через що він звернувся до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник позивача пояснив, що відповідач [PERSON] є рідною сестрою позивача [PERSON] , яка була зареєстрована у належному позивачеві житлі - з метою отримання нею довідок, однак, у вказаному житлі відповідач жодного дня не проживала. На даний час [PERSON] має намір продати вказану у позові квартиру, з метою покращення своїх житлових умов, однак, цьому перешкоджає реєстрація у житлі сестри і її неповнолітніх дітей. Оскільки [PERSON] відмовляється в добровільному порядку знятись з реєстрації у квартирі [ADDRESS] , сторона просить зняти з реєстрації її та її неповнолітніх дітей в примусовому порядку. Відповідач у судове засідання не з`явилась вдруге, була повідомлена про час слухання справи належним чином, не повідомила суд про причини неприбуття, відзив на позовну заяву не подала, а тому суд на підставі ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Сарненської міської ради у судове засідання не з`явився, подав суду письмову заяву, якою просить розглядати справу у його відсутність, вимоги [PERSON] визнає. Позивачем заявлені клопотання про допит свідків та долучення до матеріалів справи додаткових доказів, які судом задоволені. Інших клопотань від сторін не надходило. Правовідносини між сторонами виникли з приводу володіння житловим приміщенням, власником якого є позивач. Вказані правовідносини регулюються нормами Житлового кодексу та Цивільного кодексу України. Надана суду позивачем копія Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 липня 2008 року, доводить, що станом на вказане число квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожного співвласника) належала [PERSON] та [PERSON] . Право власності співвласників на вказане житло було зареєстровано відповідно до закону, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданого станом на 05 серпня 2008 року. В подальшому на підставі договору дарування від 11 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського РНО, [PERSON] набув право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Отже, позивач є власником квартири [ADDRESS] , що доведено наданою суду копією Витягу про державну реєстрацію прав від 27 вересня 2012 року. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В позовній заяві позивач зазначав, що наявність реєстрації у належному йому на праві власності житлі інших осіб порушує його права власника цього майна, що стало підставою для звернення із позовом до суду. Факт реєстрації у належному [PERSON] житлі [PERSON] , а також її неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , підтверджується дослідженою судом копією будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] (надані суду позивачем копії судових рішень Сарненського районного суду Рівненської області від 20 червня 2013 року та від 06 вересня 2017 року, надані стороною на підтвердження факту родинних відносин між відповідачем та неповнолітніми дітьми, зареєстрованими у житлі позивача, не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не містять інформації щодо персональних даних сторін по справі, однак, відповідач не надала суду заперечень, що вказані позивачем неповнолітні є її дітьми). На запит Сарненського районного суду органом реєстрації - виконкомом Сарненської міської ради Сарненського району Рівненської області, надано інформацію №11/14-59 від 14 червня 2021 року, відповідно до якої [PERSON] дійсно зареєстрована у [ADDRESS] , з 30 листопада 2012 року по даний час. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 64 ЖК - члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. Допитана судом за клопотанням позивача свідок [PERSON] показала, що проживає у квартирі [ADDRESS] . Із сторонами по справі знайома тривалий час. Свідок підтвердила, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] протягом часу орієнтовно в 15 років, за цей час вона у вказаному житлі жодного разу не з`являлась, утриманням цього нерухомого майна повністю займається позивач - [PERSON] . Аналогічні покази дала в суді свідок [PERSON] , яка є матір`ю сторін по справі. Свідок пояснила, що після розлучення дочка не мала місця реєстрації, однак, була необхідність в отриманні різноманітних довідок з місця проживання для неповнолітніх дітей. В зв`язку із наведеним, за згодою позивача, відповідач була формально зареєстрована у належній останньому квартирі [ADDRESS] , де не проживала. Покази свідків доводяться документально наданою суду позивачем інформацією ТОВ «Рівнегаз збут» по особовому рахунку № [NUMBER] по [ADDRESS] , згідно із яким споживання природного газу за вказаною адресою протягом періоду часу з грудня 2018 року по травень 2021 року відсутнє. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач є зареєстрованою у належному позивачу на праві власності житлі, в якому не проживає більше року. Суд вважає, що жодних перешкод для проживання відповідача у житлі, належному позивачеві, у неї не було, оскільки доказів наявності таких перешкод для проживання, судом під час судового провадження не здобуто. Враховуючи досліджені судом докази, якими доведено факт непроживання відповідача у належному позивачу на праві власності житлі, а також ті обставини, що доказів на спростування вказаних обставин в позові обставин відповідачем, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України надано не було, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом - квартирою [ADDRESS] , підлягають до задоволення. Одночасно позивачем ставиться вимога про визнання втратившими право користування цим же житлом неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На доведення заявленої вимоги позивачем надано суду копії декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу №0001-ЕТ0К-50А0, №0001-А583-50А0, № 0001-Е10К-50А0, відповідно до яких вказані вище неповнолітні отримують первинну медичну допомогу у ТзОВ «Медичний центр «Медком»», що у м.Костопіль по вул.Рівненській 107. Крім цього, копії довідок №151, №152, №153 від 07 липня 2021 року, видані за підписом директора Костопільської ЗОШ №3, доводять, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно навчаються у цьому навчальному закладі з 2020 року. Отже, позивачем доведено, також, факт не проживання неповнолітніх дітей відповідача у належному йому на праві власності житлі. Однак, в даному випадку підстава, на якій місце проживання неповнолітніх дітей реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. На момент реєстрації у спірному житлі усі діти відповідача були малолітніми, отже, не могли самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні діти відповідача набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Вказану правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16-ц (провадження №61-11414св19). Так, суд вказав, що згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Враховуючи наведене, суд вважає, що вимога позивача про визнання такими, що втратили право користування житлом неповнолітніх дітей відповідача до задоволення не підлягає. Крім цього, позивачем заявлено вимогу про вирішення судом питання розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час звернення із позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 908 грн. відповідно до квитанції від 26 травня 2021 року. Отже, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, яким було заявлено вимогу немайнового характеру, що є пропорційним заявленим стороною вимогам. Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; ) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 25 травня 2021 року сплачено адвокату Євгеюку О.Є. 9 600 грн. за надання правничої допомоги, що доводиться наданими суду копіями вказаного договору та квитанції до прибуткового касового ордера №18/21 від 27 травня 2021 року. Вказані судові витрати, є витратами, пов`язаними із розглядом справи в сенсі ст.133 ЦПК України, через що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного, ст.ст. 379, 383, 395, 405 ЦК України,

Outcome: partial