Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог: [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], Перша одеська державна нотаріальна контора, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання права власності на квартиру та виселення. У ході судового розгляду справи позивач неодноразово змінював, доповнював та уточнював свої позовні вимоги. У своїй уточненій позовній заяві від 15.07.2005 р., з урахуванням змін від 18.05.2006 р. до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] позивач просив суд визнати недійсними договори купівлі-продажу, виселити [PERSON] із спірної квартири, визнати за ним право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. В зв'язку зі смертю [PERSON], [INFO]., ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.05.2014 р. була залучена до участі у цивільній справі його дружина [PERSON] 12.06.2014 р. вона подала позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів недійсними, визнання права власності на ? і ? часток квартири [ADDRESS], витребування квартири з чужого незаконного володіння. За заявою позивачки про часткову відмову від позову від 26.01.2015 р. ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2015 р. було закрито провадження у справі в частині визнання недійсними договорів. В цій заяві [PERSON] остаточно просила суд визнати за нею право власності на ? і ? часток квартири [ADDRESS], витребувати у [PERSON] з чужого незаконного володіння спірну квартиру шляхом примусового її звільнення. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує на те, що вона є правонаступницею померлого [PERSON] Йому належало право власності на ? часток квартири, власником ? часток був його брат [PERSON] На підставі рішення Жовтневого місцевого суду м. Одеси від 22.11.2001 р. квартира стала власністю [PERSON], а потім за нотаріально посвідченими договорами переходила у власність відповідачам. Позивачка вважає, що квартира вибула із володіння братів [PERSON] не з їхньої волі, а за рішенням суду, скасованим апеляційним судом Одеської області 19.06.2003 р. Останній набувач квартири є недобросовісним, тому на підставі ст. 388 (ч.1), ст. 1212 ЦК України вона просить витребувати спірну квартиру у [PERSON] Крім того, [PERSON] зазначає, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті свого брата [PERSON], померлого [INFO], але не міг отримати частку у розмірі ? спірної квартири через низку вчинених відповідачами правочинів. Тому [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на ? часток квартири, які належали її чоловіку і на ? часток, що належали [PERSON] Відповідач [PERSON] звернулась з позовною заявою від 10.07.2004 р. до [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.12.2014 р. її позовна заява залишена без розгляду. 04.01.2006 р. відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. Після залучення [PERSON] в якості правонаступника [PERSON] в зв'язку з його смертю, позовні вимоги були пред'явлені до [PERSON] В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилалась на те, що стала власником квартири за оплатним договором купівлі-продажу від 16.11.2004 р., ніяких перешкод для укладення договору на той момент не було, вона є добросовісним набувачем і квартира на підставі ст. 388 ЦК України не може бути витребувана у неї. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, стверджувала, що для задоволення позову [PERSON] немає підстав, оскільки договір купівлі-продажу від 30.01.2002 р. був укладений нею з [PERSON] з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, що діяли на момент вчинення правочину. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позов [PERSON], вказавши, що квартира вибула із володіння [PERSON] і [PERSON] поза їх волею, а [PERSON] не може вважатися добросовісним набувачем. Проти зустрічного позову [PERSON] заперечував, у задоволенні просив відмовити через його безпідставність. Відповідач [PERSON], її представники не визнали позов [PERSON], просили відмовити у його задоволенні, вважаючи його необґрунтованим, недоведеним. Разом з тим, підтримали зустрічний позов [PERSON], просили задовольнити його у повному обсязі. Відповідач [PERSON], посилаючись на необґрунтованість і безпідставність позову [PERSON], просила суд у задоволенні її позову відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, їх представників, заслухавши пояснення свідків, оцінивши у сукупності надані сторонами докази, вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задовольняється у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. На підставі розпорядження органу приватизації та свідоцтва від 21.01.1994 р., виданих УЖКГ, свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.03.1995 р., виданого Другою одеською державною конторою за реєстром № 1-2033 [PERSON] та його брат [PERSON] були власниками відповідно ? та ? часток квартири [ADDRESS]. Жовтневий місцевий суд м. Одеси рішенням від 22.11.2001 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] визнав за [PERSON] право власності на спірну квартиру квартиру і стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] 6 757, 50 грн. Дане рішення суду першої інстанції від 22.11.2001 р. скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.06.2003 р. Однак, 30.01.2002 р. [PERSON] укладено договір купівлі-продажу про передачу спірної квартири у власність [PERSON], яка дану квартиру продала [PERSON]. [PERSON] за договором дарування передала у власність цю квартиру [PERSON], яка за договором купівлі-продажу від 16.11.2004 р. продала її [PERSON] [INFO] помер [PERSON], Другою одеською державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] 19.08.2002 р. заведено спадкову справу № 304/02 після померлого [PERSON], видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.09.2002 р. на ? частину грошових внесків. Розглядаючи спір, суд виходить з того, що [PERSON] є процесуальним правонаступником [PERSON], який помер [INFO]. Отже, згідно ч. 2 ст. 37 ЦПК України усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для неї так само, як вони були обов'язкові для особи, яку вона замінила. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.09.2011 р. дана цивільна справа була призначена до розгляду на 24.10.2011 р. [PERSON] неодноразово уточнював свої позовні вимоги, в останньому своєму уточненні від 15.07.2005 р.), з урахуванням змін від 18.05.2006 р. просив визнати недійсними договори, виселити [PERSON] із спірної квартири, визнати за ним право власності на ? частку квартири [ADDRESS], яка належала його брату [PERSON], тобто визнати за ним право власності на ? часток зазначеної квартири він не просив. Представник [PERSON] подав позов від 11.06.2014 р., в якому з урахуванням змін в заяві про часткову відмову від позову від 26.01.2015 р. просив суд визнати за [PERSON] право власності на ? і ? часток квартири [ADDRESS], витребувати квартиру з чужого незаконного володіння [PERSON] Враховуючи те, що згідно ч. 2 ст. 31, ч. 2 ст. 37 ЦПК України [PERSON] мав право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову лише до початку розгляду судом справи по суті - до 24.10.2011 р., а усі його дії вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника [PERSON] обов'язкові для неї так само, як вони були обов'язкові для [PERSON], суд вважає, що у [PERSON] не було правових підстав на стадії розгляду справи по суті для зміни предмету і підстави позову [PERSON] Крім того, суд вважає обґрунтованими заперечення представника [PERSON] в тій частині, що [PERSON] не могла заявляти вимогу про визнання за нею право власності на ? частки квартири, так як дана частка не входила до складу спадщини [PERSON] З урахуванням ст. 1218 ЦК України, ? частки квартири не входили до складу спадщини [PERSON], оскільки йому не належали права та обов'язки на цю частку на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За таких обставин суд вважає, що вона не мала правових підстав для звернення з цією вимогою до суду. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд виходив з того, що позивачкою не доведені підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння, передбачені ст. 388 ЦК України. Доводи позивачки відносно недобросовісності [PERSON], які проявилися в тому, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 16.11.2004 р. вона знала, що квартира спірна і що [PERSON] не мала права її відчужувати, не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами в судовому засіданні, ґрунтуються на припущеннях і в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України не можуть бути покладені в основу рішення. Договір купівлі-продажу від 16.11.2004 р. був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], яка перевірила належність [PERSON] відчужуваного об'єкту, відсутність арештів. При визначенні [PERSON] добросовісним набувачем, суд виходив з того, що суду не представлені докази, що підтверджують недобросовісність [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2004 р. Вона не приймала участі у судових засіданнях при розгляді спору стосовно квартири, про спір дізналася лише у березні 2005 р. при представництві інтересів своєї матері [PERSON] за довіреністю від 03.03.2005 р. у суді апеляційної інстанції, про що вона пояснила як свідок у судовому засіданні 16.12.2014 р. Посилання [PERSON] стосовно того, що [PERSON] не пересвідчилась щодо законності рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2004 р. про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру і знаючи про претензії на квартиру, не попередила про цю обставину [PERSON], не вказує на недобросовісність [PERSON] Навіть наявність таких порушень з боку [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу від 16.11.2004 р. не свідчить про недобросовісність [PERSON] при укладенні даного договору. Укладаючи договір купівлі-продажу з [PERSON], [PERSON] не знала і не могла знати, що [PERSON] не вправі відчужувати дану квартиру. Позивачкою, всупереч вимогам ч. 3 ст. 397 ЦК України не виконаний покладений на неї цим Законом обов'язок по доказуванню неправомірності володіння [PERSON] спірною квартирою та вибуття її з володіння братів [PERSON] поза їх волею. Скасування рішення Жовтневого місцевого суду м. Одеси від 22.11.2001 р. про визнання права власності на спірну квартиру за [PERSON], не являється доказом вибуття квартири з володіння [PERSON] не з їхньої волі. За змістом ч. 3 п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 07.02.2014 р. «Про судовому практику в справах про захист права власності та інших речових прав» недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Більш того, згідно ст.ст. 330, 334 ЦК України, п. 8 вказаної постанови Пленуму ВССУ право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це право, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації їм права на це майно. З системного аналізу законодавства, діючого на момент переходу правова власності на квартиру от братів [PERSON] до [PERSON], ст.ст. 86, 145 ЦК УУРСР в редакції 1963 р., слідує, що можливість витребування майна власником від добросовісного набувача залежить від способу вибуття майна із володіння, а не від права власності. Пунктом 1 ч. 1 ст. 388 ЦК України, на яку посилається позивачка у своєму позові, передбачено, якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Не оскаржуючи рішення Жовтневого місцевого суду м. Одеси від 22.11.2001 р., [PERSON] добровільно виконав дане рішення, передав квартиру у володіння [PERSON] и отримав від нього грошові кошти для [PERSON] за його ? частку квартири, що підтверджено розпискою від 25.01.2002 р. Як докази вибуття квартири з володіння братів [PERSON] за їх волею суд приймає розписки [PERSON]: про добровільне звільнення квартири, відсутність його особистих речей в квартирі, про добровільний виїзд з міста [PERSON], про отримання на відповідальне зберігання для свого брата [PERSON] 7 000 грн. за його частку квартири; акт посвідчення передачі завдатку від 02.02.2001 р. Крім, того дані обставини підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], письмовими поясненнями [PERSON] На судовому засіданні 16.12.2014 р. вони пояснили, що [PERSON] передав свою частку в зазначеній квартирі у володіння і повне розпорядження свого брата [PERSON], запропонував брату продати квартиру, а [PERSON], виконуючи доручення брата, передав квартиру у володіння [PERSON], який сплатив комунальні борги за квартиру і передав [PERSON] грошові кошти для послідуючого оформлення договору купівлі-продажу. Також суд враховує те, що [PERSON] при його життя не було оскаржено ані дані розписки, ані передача їм квартири у володіння [PERSON], ані договори купівлі-продажу квартири від 30.01.2002 р., від 16.02.2002 р. Неспроможним є посилання позивачки на злочинне заволодіння квартирою [PERSON], наявність порушеної кримінальної справи, так як суду не представлені допустимі законом докази. З огляду на те, що [PERSON] не доведені підстави для витребування майна, передбачені ст. 388 ЦК України, то не можуть бути задоволені її вимоги про витребування у [PERSON] з чужого незаконного володіння квартири шляхом примусового звільнення приміщення згідно ст. 1212 ЦК України. З урахуванням викладених в рішенні доказів і меж заявлених позивних вимог суд приходить до висновку, що спірна однокімнатна квартира є неподільною, а оскільки, позивачка має інше постійне місце проживання, то не могла би її витребувати навіть при наявності у неї права власності на ? частину цієї квартири. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані та недоведені, задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд вважає за можливим задовольнити позов [PERSON] у повному обсязі. Оскільки [PERSON] являється добросовісним набувачем квартири за відплатним договором від 16.11.2004 р. і квартира не може бути витребувана у неї відповідно до статті 388 ЦК України, тому на підставі ст.ст. 330, 392 ЦК України суд визнає за нею право власності на вказану квартиру.

Outcome: approved