Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що 01.08.2015 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області було зроблено відповідний актовий запис № 358 від 01.08.2015 року. Від вказаного шлюбу у сторін народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , які є малолітніми та постійно проживають з матір`ю. Позивач зазначає, що причиною звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу стали обставини, при яких збереження шлюбу та подальше спільне сімейне життя з [PERSON] видається позивачу неможливим, оскільки відносини між сторонами в шлюбі не склались через різні погляди на життя та несумісність характерів, тому шлюбних стосунків вони не підтримують вже протягом тривалого часу, відповідно ніяких подружніх почуттів одне до одного вони не мають, не проживають разом як подружжя, та не ведуть спільного побуту. Доглядом та вихованням дітей повністю займається відповідачка, спорів про участь у вихованні дітей та визначення місця проживання дітей немає, оскільки вони добровільно погодили, що діти будуть постійно проживати з матір`ю, а кошти на їх утримання у погодженому сторонами розмірі позивач сплачує добровільно та регулярно. На підставі викладеного, позивач просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою. Тринадцятого травня 2020 року позивач [PERSON] до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, де також зазначив, що збереження шлюбу є не можливим, такий існує тільки формально, подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам. Чотирнадцятого травня 2020 року відповідачка [PERSON] подала до суду нотаріально завірену заяву, в якій зазначила, що вона підтверджує, що збереження шлюбу є неможливим, шлюб існує тільки формально, а тому підлягає розірванню. Надання строку для примирення вважає не доцільним, а збереження шлюбу є неможливим, оскільки, суперечить її інтересам та інтересам дітей. У заяві відповідачка підтвердила, що діти проживають з нею, спору щодо місця проживання дітей немає. Питання щодо поділу майна та аліментів на утримання дітей між ними врегульовані в позасудовому порядку. Жодних перешкод для розірвання шлюбу вона не вбачає. Не заперечує проти розгляду справи № 308/4122/20 без її участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд прийшов до наступних висновків. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] 01.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області 01 серпня 2015 року було зроблено відповідний актовий запис за № 358. Від даного шлюбу між сторонами народились двоє дітей, а саме син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.07.2016 року, та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.05.2019 року. Як вбачається з матеріалів справи, подружнє життя між сторонами не склалося, сторони втратили почуття один до одного, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства та побуту не ведуть. Спору щодо місця проживання дітей, поділу майна чи аліментів на утримання дітей між позивачем та відповідачем не має, оскільки дані питання між сторонами врегульовані в добровільному позасудовому порядку. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. У разі визнання відповідачем позову суд, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі наведеного, врахувавши всі обставини справи в сукупності, повне визнання позову відповідачкою, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд прийшов до переконання, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, у зв`язку з чим позов слід задовольнити, а шлюб розірвати.

Outcome: approved