Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначає, що він, позивач, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується копією договору купівлі-продажу від 07.04.1994 (реєстраційний напис від 28.04.1994, реєстровий №608). На підставі копії довідки вих. №3687 від 04.12.2018, виданої виконавчим комітетом Осипенківської сільської ради підтверджується той факт, що в належному [PERSON] на праві приватної власності будинку зареєстрований, зокрема, [PERSON] , 1978 р.н., його син. Згідно копії акту обстеження умов проживання, вих. №3686 від 04.12.2018, завіреного уповноваженими членами комісії виконавчого комітету Осипенківської сільської ради, складеного за підписами сусідів [PERSON] та [PERSON] , в належному [PERSON] будинку, розміщеному за адресою: [ADDRESS] , відповідач не проживає з 2011 року. Відповідач був зареєстрований за вказаною вище адресою, як член родини заявника з 18.11.2004. Відповідач витрат на утримання будинку не несе, комунальні послуги не сплачує. Наявність реєстрації місця проживання відповідача в належному заявнику будинку, створює перешкоди у здійсненні прав власника будинку, оскільки не дає можливості, зокрема, оформити субсидію зі сплати комунальних платежів. Враховуючи вказані вище обставини, заявник звернувся до суду із даним позовом, свою позицію з цього приводу обґрунтовує, виходячи із наступного. Відповідно до ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1. ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також і ст.405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої ст.156 ЖК УРСР передбачено, щодо членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим житлом (приміщенням), а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином, відповідно до положень ст.391 ЦК України, заявник як власник майна (будинку), має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги, просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно із ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. На підставі зазначеного, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно договору купівлі-продажу від 07.04.1994, зареєстрованого в реєстрі за №608 (а.с. 4-5) житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно довідки виконавчого комітету Осипенківської сільскої ради (а.с. 9), [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користуванням цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до акту від 04.12.2018, [PERSON] у зазначеному будинку не мешкає з 2011 року (а.с. 10). Свідок [PERSON] суду повідомила, що [PERSON] з 2011 року не проживає у будинку свого батька по [ADDRESS] , участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг не приймає. Таким чином, судом встановлено що відповідач [PERSON] більше ніж рік не мешкає у зазначеному будинку. За таких обставин [PERSON] слід вважати таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] .

Outcome: approved