Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області, про визнання недійсним рішення ради та державних актів про право власності на земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що позивачеві на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. Рішенням виконкому селищної ради від 25.10.1996 року №75 йому передано у власність земельна ділянка площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку. На підставі цього рішення виготовлений та виданий 18.08.1999 року державний акт про право на земельну ділянку. У 2004 році під час приватизації суміжної земельної ділянки відповідачкою, з'ясувалось, що фактична суміжна межа яка закріплена була огорожею, не відповідає межі зазначеній в його державному акті. Позивач відмовився від погодження нової межі з відповідачкою та вважав, що це зупинить приватизацію нею земельної ділянки, однак в 2014 році остання стала вимагати знесення належних йому будівель, які опинилися на її ділянки згідно отриманого нею державного акту про право власності на земельну ділянку. Просить визнати недійсним рішення Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області №488 від 26.04.2005 року яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку 0,15 га та виданий 09.11.2005 року на підставі його державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,15 га на ім'я [PERSON] Крім цього, просить визнати недійсним виданий 18.08.1999 року державний акт про право на земельну ділянку на ім'я позивача. Проти зустрічного позову заперечує, вважає, що вказані будівлі не можуть бути знесеними так як побудовані в 70-80 роках, до набуття відповідачкою права власності на земельну ділянку. Просить в його задоволенні відмовити. Відповідачка звернулась з зустрічним позовом в якому просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та зобов'язати позивача знести будівлі «В» та «Д». Представник відповідача [PERSON] первісний позов не визнав та пояснив, що він діючи від імені та в інтересах відповідачки з 2012 року намагався узгодити з позивачем спільну межу, але сусіди не бажали вирішувати це питання. Після чого приватизацію здійснили виходячи з рішення селищної ради, тобто виділено у власність відповідачки 0,15 га земельної ділянки. Будь-яких надлишків земельної ділянки відповідачка не має. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що позивач порушив право відповідачки так як на її ділянці розташовані його самовільні незаконні будівлі, дозволів на їх будівлю не має. Фактична земельна ділянка відповідачки відповідає рішенню селищної ради. Просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити, позов відповідачки задовольнити. Заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про неможливість задоволення як первісного так й зустрічного позову з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] є відповідно власниками сусідніх будинків [ADDRESS] та [ADDRESS]. [PERSON] власниця будинку з 2003 року на підставі договору дарування. (а.с. 44 інв. справи) Право власності [PERSON] підтверджується свідоцтвом від 06.05.1981 року.(а.с. 11 інв. спр.) Рішенням виконкому Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області №75 від 25.10.1996 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку для обслуговування будинку площею 0,15 га. (а.с. 132) На підставі вказаного рішення позивачем 18.08.1999 року отриманий державний акт про право на земельну ділянку площею 0,15 га. (а.с.12). Рішенням Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області №488 від 26.04.2005 року [PERSON] виділено у власність земельну ділянку 0,15 га та 09.11.2005 року (а.с.130) нею також отриманий державний акт про право на земельну ділянку площею 0,15 га.(а.с.14) Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. В судовому засіданні представник позивача стверджує, що спільна межа у виданих сторонам державних актах про право власності на земельну ділянку для обслуговування належних їм житлових будинків, визначена невірно так як проходить по належним позивачеві господарським будівлям, тоді як має проходити за ними. Це на його думку не зменшить ділянку відповідачки та не завадить їй користуватися виділеною 0,15 га ділянкою, однак вказане твердження ґрунтується тільки на припущеннях представника так як він не зміг конкретно зазначити та надати докази судові які б безперечно свідчили про місцезнаходження спірної межі згідно державних актів сторін виходячи з графічного плану будівель та земельних ділянок виділених сторонам для обслуговування будинків. Не зміг представник позивача вказати яка площа та яких конкретно будівель опинилась на ділянці відповідачки. Посилання представника позивача на акт обстеження земельних ділянок від 18.12.2012 року (а.с. 16) не може бути використаний як належний доказ так як за допомогою металевої рулетки яку як вбачається зі змісту акту використовували спеціалісти Лазурненської селищної ради Скадовського району, Херсонської області, не може бути перевірено правильність межі та відповідність її місцезнаходження згідно державного акту. Крім того, в акті не міститься інформація щодо площ та зазначення будівель які на думку комісії опинилися на ділянці відповідачки. Також не може бути взято до уваги твердження комісії, що будівлі візуально були побудовані задовго до приватизації, отже фахівці які обстежували місцевість не мають відповідної кваліфікації давати висновки з приводу часу побудови об'єктів. Не може служити належним доказом схема (а.с. 21, а.с. 19) до вказаного акту так як вона не містить будь-якого посвідчення та зазначення повноважень осіб які її виготовили. Посилання в акті про використання знімку зробленого ПП «[PERSON]» не має істотного значення, так як невідомо чи має право вказане підприємство займатися відповідною діяльністю. Теж саме стосується акта про перенесення в натурі зовнішніх меж від 11.09.2012 року, який не містить підписів сторін, зазначення представника селищної ради. Крім цього, вказаний акт не підтверджує та не спростовує твердження представника позивача щодо розташування межі. Крім цього, враховуючи, що позивачем не надано судові жодного документу який свідчить про законність будівництва господарських будівель, їх площу та визначене у відповідності до закону дозволене місце розташування на земельній ділянці, а також строки їх будівництва, перебудови або добудови, які натомість не зазначені у свідоцтві про право власності на житловий будинок, посилання на неправильність встановлення державними актами межі яка начебто проходить по вказаним будівлям, а тому порушує право позивача, на думку суду не ґрунтується на вимогах закону. Не знайшли свого підтвердження доводи представника позивача про будівництво будівель до приватизації відповідачкою земельної ділянки, так як матеріали інвентарної справи містить один єдиний графічний план розташування житлового будинку та господарських будівель позивача який датується 26.09.2012 року, (а.с. 4 інв. справи) тоді як питання про приватизацію відповідачкою ділянки вирішувалось в 2005 році. Оціночний акт від 30.07.1985 року в якому зазначені сараї та гараж літ «Г» та «В» (а.с. 19 інв. справи) не містить даних щодо їх та той час розташування, що утруднює їх ідентифікацію з будівлями які перебувають на ділянці зараз. Однак слід звернути увагу, що сарай позначений в оціночному акті літерою «В» на період 30.07.1985 рік мав площу 8,8 кв. м, тоді як на графічному плані від 26.09.2012 року та оцінювальному акті від 27.09.2012 року площа будівлі під літерою «В» становить вже 21 кв. м. Теж саме стосується будівлі літ. «Г», яка на 30.07.1985 рік мала площу 18 кв. м, тоді як на 27.09.2012 року вже 21 кв. м. ( а.с. 5-б, 5-в інв. справи) Це свідчить про те, що це або різні будівлі, а в такому випадку акт від 30.07.1985 року не має доказового значення або будівлі «В» та «Г» істотно перебудовані після 1985 року, тобто збільшені принаймі в своїй площі. Таким чином, позивачем не доведено, що побудова та перебудова сараю та гаражу відбулась в законному порядку до приватизації відповідачкою земельної ділянки. Слід зауважити, що господарські будівлі не зазначені в Свідоцтві позивача про право власності на житловий будинок яке видане 06.05.1981 року (а.с. 11 інвен. справа) Нічим не доводиться твердження представника позивача, що в разі скасування державних актів та перенесення спільної межі за вказані будівлі, відповідачка фактично зможе володіти 0,15 га земельної ділянки які їй виділені, отже ніяких спеціальних досліджень з цього приводу не проводилось. Представником позивача не обґрунтована необхідність в скасуванні рішення Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області № 488 від 26.04.2005 року яким виділено у власність відповідачці 0,15 га земельної ділянки так як не доведено, що фактично така площа їй виділена бути з яких то причин не може. Враховуючи, що доводи представника позивача стосуються документального розташування спільної межі, вони не стосуються розміру виділеної відповідачці ділянки, отже сам представник стверджує, що перенесення межі не завадить відповідачці користуватися 0,15 га земельної ділянки. Крім цього, факт не підписання позивачем акту узгодження меж земельної ділянки під час приватизації, сам по собі не свідчить про незаконність виділення відповідачці земельної ділянки. Таким чином, суд робить висновок, що твердження представника позивача про порушення права позивача не ґрунтуються на вимогах закону, а позов базується на припущеннях. За таких обставин відсутні підстави для скасування державних актів сторін та рішення Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області № 488 від 26.04.2005 року. Однак ґрунтуються на припущеннях також й зустрічні позовні вимоги, отже в передбачений законом спосіб місце розташування спірної межі згідно державних актів сторін не перевірялось. Представником відповідача таких даних судові не надав. Вирішити за таких обставин, яку площу земельної ділянки що перебуває у власності відповідачки, займають будівлі позивача, які саме та наскільки істотно вони порушують право відповідачки не уявляється за можливе. За таких обставин вирішити питання про їх знесення неможливо, отже знесення будівель це крайня міра яка застосовується у разі неможливості поновити право особи іншим шляхом. Відповідно до ч.1 ст. 143 ЦПК України, для з'ясування обставин справи, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, наведене, беручи до уваги, що представники сторін категорично відмовилися від призначення та проведення по справі судово-будівельної експертизи, з'ясувати в судовому засідання місце розташування межі згідно державних актів сторін та підтвердити належним чином наявність факту перетину межою конкретних будівель чи їх частин, істотність порушення права відповідачки та можливості його поновлення, в судовому засіданні не уявляється за можливе. Таким чином, в задоволені зустрічного позову також має бути відмовлено.

Outcome: dismissed