Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту укладений [PERSON] на [PERSON], посвідчений 25 грудня 2003 року Першою Київською державною нотаріальною конторою. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що за життя чоловік відповідачки [PERSON] свої спадкові права за заповітом [PERSON] ніяким чином не оформив, правовстановлюючого документа на спадкове майно - свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримав. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на спотворені факти викладені у матеріалах справи, до суду надала письмові заперечення. Суд, заслухавши пояснення сторін дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в сукупності, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи зі слідуючого. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла [INFO] залишивши заповіт на свого рідного брата [PERSON] Відповідно до ст.ст.1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Перелік осіб, які мають право на обов»язкову частку, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягаю. Крім того, як зазначено в матеріалах справи, [PERSON] була розлучена з 14 червня 1979 року, дітей не мата. Спільні батьки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] померли, а саме мати [PERSON] померла [INFO], батько [PERSON] помер [INFO]. Таким чином, [PERSON], позивач по справі згідно ст. 1241 ЦК України на обов»язкову частку не закликається до спадкування. Крім того, звернутися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним може лише та особа, права та інтереси якої порушено заповітом. Такими особами можуть бути: спадкоємці з обов»язковою часткою у відповідальності до вимог ст.. 1241 ЦК України, спадкоємці за законом, які у разі відсутності заповіту отримали б у спадок майно. [PERSON] у шестимісячний строк подав заяву до Дванадцятої державної нотаріальної контори на прийняття спадщини за заповітом [PERSON] і заповіт не був визнаний недійсним. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до заперечень наданих відповідачем по справі [PERSON] [PERSON] та [PERSON] до дня її смерті [INFO] проживали та були прописані разом в одному будинку [ADDRESS], тобто з спадкодавцем на час відкриття спадщини, а отже [PERSON] автоматично вважається таким, що прийняв спадщину і який протягом 6-ти місяців не заявив відмову від неї. Крім того, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить вже спадкоємцеві, тобто [PERSON] а не [PERSON] колишньому спадкодавцю. Згідно ч.1. ст.1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Видача даного свідоцтва строками не обмежується. На протязі 2002-2007 років, [PERSON] та [PERSON] ще при житті, звернулись до Святошинського районного суду м.Києва з позовом від 18.02.2008 року до Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації, третя особа: Київське БТІ, Головне управління юстиції у м.Києві про визнання права власності на самочинно перебудований будинок [ADDRESS]. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 02.09.2008 року за [PERSON] було визнано право власності на самочинне будівництво по квартирі [ADDRESS] на 0,56 частин від будинку. За [PERSON] було визнано право власності на самочинне будівництво по квартирі 2 в будинку [ADDRESS] на 0,44 частин від будинку. За [PERSON] право власності на самочинне будівництво- гараж-сарай по [ADDRESS]. 16 вересня 2013 року після смерті [PERSON] відкрилась спадщина та залишилось спадкове майно, яке йому належало на день його смерті. [PERSON] дружина померлого [PERSON], як спадкоємиця першої черги подала в шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до Дванадцятої державної нотаріальної контори, згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України, до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця та другий з подружжя, який пережив спадкодавця. [PERSON], яка є дочкою відповідача та померлого [PERSON] народженя в шлюбі, від спадщини на спадкове майно ? частини відмовилась на користь [PERSON] написавши заяву в нотаріальній конторі 28.11.2013 року. Судом встановлено, що відповідач з дня одруження 07.12.1984 року постійно проживала зі своїм чоловіком [PERSON] до дня його смерті [INFO] в будинку [ADDRESS], де проживала і [PERSON], яка померла [INFO]. Також відповідач [PERSON] і на сьогоднішній день проживає за вищевказаною адресою. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 кодексу, саме на момент вчинення правочину. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Посвідчення заповіту, що здійснюється із порушенням норм ст. 1251 ЦК України, є підставою нікчемності заповіту відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України. Враховуючи викладене, у судовому засіданні позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо недійсності укладеного заповіту. Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову щодо визнання заповіту недійсним та призначення спадкування за законом. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому вони не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed