Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, де зазначає, що [INFO] померла [PERSON]. За життя 26 лютого 1995 року [PERSON] зробила заповітне розпорядження, яким на випадок своєї смерті заповідала належну їй земельну частку (пай), розміром 6.91 умовних кадастрових гектарів, яка розташована на території Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області позивачу по справі. Як вказує [PERSON] після складання заповіту, останній було передано йому та зазначено, що вказаний заповіт буде посвідчено нотаріально після отримання відповідного сертифікату та видужання заповідача, яка на той час тяжко хворіла та не мала можливості вільно пересуватися. Оскільки позивач фактично отримав у право користування вказану частку (пай), а [PERSON] була хворою та не мала можливості займатися оформленням відповідного документа, то він і продовжив здійснювати оформлення відповідного сертифікату та такий було отримано лише 05 жовтня 2001 року, після смерті заповідача. У зв'язку з вказаними обставинами, [PERSON] на даний час не має можливості оформити право власності на земель ну частку(пай) та вчиняти будь-які дії, щодо розпорядження та володіння змеленою часткою, яка перебуває у фактичному його користуванні з 1995 року. З урахуванням того, що він правомірно набув право власності на земельну частку(пай), однак через нікчемність вчиненого [PERSON] одностороннього правочину, не може повністю реалізувати право власності, щодо безперешкодного розпорядження земельною часткою та оформленням відповідного Державного акту, у зв'язку з чим звернувся до суду. Просить суд визнати дійсним заповіт [PERSON], померлої [INFO], складений 26 лютого 1995 року на його користь та визнати за ним право власності на земельну частку(пай), розміром 6.91 умовних кадастрових гектарів, яка розташована на території Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області, що належала [PERSON] на підставі Сертифікату на земельну частку(пай), серії [NUMBER], виданого 05 жовтня 2001 року на підставі розпорядження голови Генічеської РДА від 17.09.2001 року №389, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку(пай) 24 липня 2003 року за №699. У судовому засіданні представник позивача за договором про надання правової допомоги адвокат Діденко В.Є., вимоги викладені у позовній заяві підтримав повністю. Просить суд позов задовольнити. Суду пояснив, що після смерті [PERSON], [PERSON], будучи спадкоємцем за заповітом не має можливості скористатися своїм правом, щодо оформлення спадщини, через відсутність запису про його посвідчення у відповідному спадковому реєстрі. Інших спадкоємців, які бажали б прийняти спадщину немає. Відповідач по справі, будучи єдиним спадкоємцем за законом, після смерті [PERSON], від свого права на спадщину відмовляється та таку приймати не бажає. З урахуванням ст.. 219 ЦК України, вважає, що наявні підстави для задоволення позову, оскільки заповіт складено дієздатною особою, та в ньому виражена воля [PERSON], щодо розпорядження належним їй майном. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, надіславши на адресу суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05 жовтня 2001 року на підставі розпорядження голови Генічеської РДА від 17.09.2001 року №389, на ім'я [PERSON] видано сертифікат на земельну частку(пай), серії [NUMBER], зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку(пай) 24 липня 2003 року за №699. Відповідно до вказаного сертифікату [PERSON] набула право на земельну частку(пай), розміром 6.91 умовних кадастрових гектарів, із земель колишнього КСП «Колгосп 40 років Жовтня», та яка розташована на території Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області. Зі змісту заповіту від 26 лютого 1995 року вбачається, що 26.02.1995 року [PERSON] на випадок своєї смерті заповідала все майно та майнові права, що належали їй як члену КСП «Колгосп 40 років Жовтня», який розташовано на території Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області, [PERSON], [INFO]. Відповідно до наданого заповіту встановлено, що даний заповіт, хоча і складено в приміщенні Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області, однак відомості щодо його належного посвідчення він не містить. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, зокрема копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], [PERSON] померла [INFO]. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої ввійшла належна померлій земельна частка(пай), яка на праві користування перебуває у позивача по справі. Як встановлено судом та вбачається зі змісту позову та підтверджено поясненнями представника позивача, наданими у судовому засіданні, після складання заповіту, останній не було посвідчено відповідно до умов вчинення нотаріальних дій, через хворобу заповідача. При цьому, заповідач, після його складання, мала намір здійснити дане посвідчення після одужання та отримання правовстановлюючого документа на майно. Однак [PERSON] після хвороби не видужала та померла [INFO]. З огляду на викладене, у зв'язку з недодержанням вимоги щодо посвідчення заповіту, то в силу Закону, такий заповіт є нікчемним. Разом з тим, суд вважає необхідним зазначити, що за загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Формою вчинення правочину є спосіб вираження волі сторін на його вчинення. Сторони мають право обирати її самостійно, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 205 ЦК воля сторін на вчинення правочину може бути виражена в письмовій формі. З аналізу наданих документів, вбачається, що правочин вчинений [PERSON] відповідає вимогам встановленим ст..ст. 203, 205 ЦК України та був спрямований на настання певних наслідків саме для [PERSON], зокрема, щодо набуття ним права власності на належне їй майно. Цивільний Кодекс України передбачене обов'язкове нотаріальне посвідчення найбільш значущих правочинів. Таке посвідчення правочину запроваджене з метою здійснення нотаріусом контролю за правильністю волевиявлення сторін та його відповідністю їхній справжній волі, а також покликане забезпечити законність, дійсність підстав для подальших дій на виконання правочину, які, як правило, пов'язані зі значними майновими затратами. Тобто, нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб'єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні. Правочини, щодо яких порушені вимоги закону про їх нотаріальне посвідчення, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК вважаються нікчемними. Це стосується як односторонніх правочинів так і договорів. Водночас в абз. 2 ч. 2 ст. 215 ЦК зазначено, що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Зокрема, в ч. 2 ст. 219 ЦК з метою захисту прав та законних інтересів особи, яка вчинила правочин, допускається визнання одностороннього правочину, який на порушення закону не був посвідчений нотаріально, дійсним у судовому порядку. Нотаріальне посвідчення односторонніх правочинів є обов'язковим для заповіту (ч. 3 ст. 1247 ЦК), відмови одного з подружжя від спільного заповіту (ч. 3 ст. 1243), довіреності на вчинення правочинів, для яких згідно із законом передбачена нотаріальна форма для довіреностей, що видаються в порядку передоручення (ч. 2 ст. 245). Визнання одностороннього правочину, щодо якого не дотримано вимог про нотаріальну форму, дійсним можливе за наявності одночасно двох умов: цей правочин має відповідати справжній волі особи, яка його вчинила (ч. 3 ст. 203 ЦК); нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від волі особи (ч. 2 ст. 219 ЦК). Як встановлено судом, вказані умови мають місце при розгляді даної справи, зокрема, щодо вільного волевиявлення [PERSON] при складанні відповідного правочину - оскільки остання підписала заповіт, та у свою чергу відсутні відомості, щодо наявності підстав відсутності такого волевиявлення. Крім того суд вважає, що перебування [PERSON] у хворобливому стані та неможливістю, у зв'язку з цим, здійснення посвідчення заповіту, є обставиною, яка у розумінні ст.. 219 ЦК України перешкоджала посвідченню відповідного заповіту. Судом перевірено, що правочин вчинений [PERSON] та виражений у формі заповіту підлягав нотаріальному посвідченню; а також не містить умов, що суперечать закону або моральним засадам суспільства. Враховуючи той факт, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]; померла за життя бажала передати йому все майно та майнові права, що належали їй як члену КСК «Колгосп 40 років Жовтня»; обставини що перешкоджали посвідченню відповідного заповіту не залежали від її волі, а також беручи до уваги відмову інших спадкоємців від свого права на спадщину, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved