Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позов до ТОВ «Єврокар Україна» про визнання недійсними договорів фінансового лізингу № 2495 від 08.06.2017 (далі - Договір1) та № 2297 від 09.06.2017 (далі - Договір2), стягнення 40000 грн. авансового внеску, сплаченого за вказаними Договорами. Позивач посилався на те, що він уклав з відповідачем Договори і після їх підписання сплатив по 20 000 грн. за кожним з Договорів, тобто разом відповідачу було перераховано 40 000 грн. За попередньою домовленістю між сторонами відповідач зобов'язався передати автомобілі по договорам на третій день після сплати рахунків по 20 000 грн. за кожним з Договорів. На обумовлену раніше дату автомобілі передані позивачу не були. Окрім цього до договорів мали бути додані додатки № 1- Графік сплати авансового внеску, № 2- Специфікація, № 3 - Графік сплати лізингових періодичних платежів, які мають бути підписані як позивачем так і відповідачем, що фактично не було зроблено та у позивача відсутні дані додатки. Звернувшись до фахівця у галузі права, позивачу стало відомо, що даний договір укладено з порушеннями діючого законодавства та як наслідок останній може бути визнаний судом недійсним. Договори порушують його права як споживача послуг через несправедливі умови. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону) (п.п. 12.1, 12.2, 12.5, 12.6, 12.7 Договору). Зміст Договорів від 08.06.2017 та 09.06.2017, укладених між сторонами, дає підстави для висновку, що в них виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.ТОВ «Єврокар Україна» не має ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства. Позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2297 від 09 червня 2017 року та № 2495 від 08 червня 2017 року, укладені між ним та ТОВ «Єврокар Україна» та стягнути сплачені ним 40 000 грн. авансового внеску, 2000 грн. - витрати на правову допомогу і витрати по сплаті судового збору. Позивач у судовому засіданні 08.12.2017 дав пояснення, що він, дізнавшись з рекламних оголошень про можливість вигідно придбати автомобіль, уклав два договори: один у філії ТОВ «Єврокар Україна» в м. Харкові 08.06.2017, а інший наступного дня - у м. Суми. За першим договором він мав намір придбати автомобіль ВАЗ 2115 за 80 000 грн., та другим - автомобіль ВАЗ 2170 за трохи більше ніж 100 000 грн. При укладенні договорів у них чомусь вказали інші автомобілі, але йому пояснили, що це просто формальність, насправді йому нададуть автомобілі. які віх хоче отримати. При укладенні договорів йому пообіцяли поставити їх упродовж 3-5 днів, потім сказали - упродовж місяця. Він почав вимагати виконання договорів, телефонував до ТОВ «Єврокар Україна», надсилав їм листа, та зрештою зрозумів, що його ошукали. Відповідач повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання (а.с. 49,53,58,61). Відповідач надав до суду клопотання про передачу справи на розгляд іншому суду за підсудністю, у задоволенні якої судом було відмовлено (а.с.39-41,47). Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти розгляду справи заочно, відповідач представника до суду не направив, про причини неявки не повідомив, відповідач не подав відзив. Зважаючи на те, що існують умови, передбачені ч.1 ст. 280 ЦПК України, справа судом розглянута заочно. У судове засідання 02.02.2018 позивач не з'явився, подав заяву про закінчення розгляду справи у його відсутність. У зв'язку з неявкою у судове засідання сторін відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу 02.02.2018 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 08 червня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна», в особі представника Домли Є.О., яка діяла на підставі довіреності № 65 від 10 квітня 2017 року (надалі Лізингодавець) та [PERSON] (надалі Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №2495 (далі - Договір 1) (а.с. 22-29). 09 червня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна», в особі представника Романюк Є.С., який діяв на підставі довіреності від 06 березня 2017 року (надалі Лізингодавець) та [PERSON] (надалі Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №2297 (далі - Договір 2) (а.с. 14-21). У відповідності до п.1.1 Договорів предметами Лізингу є транспортні засоби: Ravon R2 Comfort та ЗАЗ sens standart+. Відповідно до п.1.3 Договорів Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі Предмет Лізингу, визначений у п.1.1 цих Договорів), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. На виконання умов Договору позивачем, згіднобанківських квитанцій, перший платіж (за Договором1) здійснено 09.06.2017 о 10:36:06 у відділенні «Райффазен Банк Аваль» на суму 20000 грн. та другий платіж (за Договором2) 1здійснено 21.06.2017 о 12:58:12 у відділенні «Райффазен Банк Аваль» кожен на суму 20000 грн. (а.с.62-63). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Згідно з укладеними між сторонами Договорами лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу) лізингоодержувачу, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмети лізингу та сплачувати передбачені договором платежі. Зі змісту Договорів також слідує, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору (пункт 12.1 договору). Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положення статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Відповідно до пункту 10.1 укладених Договорів лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових платежів (додаток №3 до Договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 20% річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісію за супроводження договору в розмірі 6%. Зі змісту оспорюваних Договорів вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Згідно з п. 12.14 Договорів, у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплати на користь лізингодавця неустойки (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. Також лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця з реєстрації та страхування предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Зазначений пункт Договорів суперечить ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено право споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням умов договору та є несправедливим. Крім того, за умовами Договорів достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем (п. 3.4.5), що свідчить також про порушення прав споживача. Також суд відмічає, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Відповідно до оспорюваних Договорів фінансового лізингу предметами лізингу є транспортні засоби Ravon R2 Comfort та ЗАЗ sens standart+. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та суперечить вимогам законодавства. Судом також не встановлені відомості про внесення ТОВ «Єврокар Україна» до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, який веде Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Крім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Тобто, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16. Отже, враховуючи зазначені вище норми цивільного законодавства, оскільки Договори фінансового лізингу містять несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не спрямовані на настання правових наслідків зі сторони відповідача щодо купівлі для позивача автомобілів та передачі йому придбаних транспортних засобів, предмети договорів фінансового лізингу є не конкретизованими, при укладенні Договорів не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору та відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання договору фінансового лізингу недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім грошових коштів у розмірі 40000 грн. - авансового внеску задоговорами фінансового лізингу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений останнім при зверненні до суду з даним позовом судовий збір у розмірі 1280 грн. та 2000 грн. - витрати на правову допомогу (а.с. 2,10,11).

Outcome: approved