Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , з вимогою про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Також, просив стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказав, що за вказаною адресою окрім нього зареєстровані [PERSON] , яка є його рідною донькою з якою в нього спору щодо зняття з реєстрації її місця проживання немає, [PERSON] - колишня його дружина, [PERSON] , яка є матір`ю колишньої дружини, [PERSON] - донька [PERSON] від попереднього шлюбу та [PERSON] , який є сином [PERSON] . Отже, оскільки [PERSON] була дружиною позивача, тобто членом його сім`ї, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] є близькими родичами [PERSON] , а тому позивач надав дозвіл на реєстрацію їх місця проживання в належному йому житловому будинку, як близьким родичам своєї дружини. Окрім того, після народження у відповідача [PERSON] - сина [PERSON] , відповідно до положень частини 4 статті 29 ЦК України, місце проживання дитини також було зареєстровано за місцем проживання матері. Оскільки на теперішній час відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, але значений час не проживають з позивачем, тим самим перешкоджають [PERSON] належним чином користуватись, володіти та розпоряджатись приватним житловим приміщенням, а тому останній звернувся до суду з позовом та просив його задовольнити, зазначивши, що у добровільному порядку знятись з місця реєстрації проживання, відповідачі не бажають. Позивач в позові зазначає, що таке становище суттєво порушує його права та інтереси, не дає можливість користуватись своїм приватним житлом. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 18 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] про розгляд даної справи був повідомлений належним чином, судову повістку отримав особисто 13 лютого 2020 року (а.с.88), на адресу суду надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення (а.с.75). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] тричі в судові засідання не з`явилися з невідомих суду причин, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, згідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, на їх адресу були тричі направлені судові повістки, які вони отримали 24 грудня 2019 року (а.с.43-45), 20 січня 2020 року (а.с.71-73) та 13 лютого 2020 року (а.с.89-91). Крім того, виклик відповідачів до суду було здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.59-64, 77-82). В порушення вимог ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд дані особи не повідомили. На адресу суду відзиву на позовну заяву відповідачі не надали, клопотань та заяв від [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на адресу суду не надходило. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно зі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 березня 2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів (а.с.92-93). Згідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу від 22 листопада 2001 року є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується технічним паспортом на житло, в якому вказано власником [PERSON] (а.с.11-14). Згідно з довідкою, виданою виконкомом Підсереднянської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області від 01 квітня 2019 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та разом з ним зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] (а.с.15). Позивач вказує, що відповідачі були зареєстровані в належному йому будинку, як члени сім`ї: [PERSON] , як його дружина, [PERSON] , як дочка його дружини, [PERSON] , як мати його дружини. На теперішній час шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, відповідачі добровільно знятись з місця реєстрації не бажають, при цьому, тривалий час в будинку не проживають. Як вбачається з рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 19 березня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 08 травня 2015 року(а.с.17). Згідно акта обстеження матеріально - побутових умов проживання від 21 жовтня 2019 року, при обстеженні будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , засвідчено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстровані за вказаною адресою, але фактично на даний час за цією адресою з 2013 року не проживають. [PERSON] фактично проживає з бабусею в с. Гнилиця Великобурлуцького району Харківської області(а.с.16). Представником [PERSON] - [PERSON] було направлено на адреси відповідачів лист - вимогу в якому відповідачі були попереджені, що у разі якщо останні добровільно не зв`яжуться з позивачем для узгодження питання зняття з реєстрації місця проживання, [PERSON] вимушений буде подати до суду відповідну позовну заяву (а.с.18). Незважаючи на цей лист, відповідачі в добровільному порядку не знялися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Внаслідок цього власнику житла створюються перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житлом. Докази наявності поважних причин не проживання відповідача в житловому приміщенні в матеріалах справи відсутні. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Оскільки власником спірної будинку є позивач, то саме за ним закріплено право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що узгоджується з положенням ч. 1 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи встановлено, що відповідачі в житловому будинку позивача були прописані, як члени сім`ї: [PERSON] , як дружина позивача, [PERSON] , як дочка дружини позивача, малолітній [PERSON] , як син [PERSON] , [PERSON] , як мати дружини позивача. Відповідачі не є власниками будинку, не проживають з 2013 року, а дитина [PERSON] мешкає з 2016 року з бабусею в с. Гнилиця Великобурлуцького району Харківської області. Отже, реєстрація та одночасне не проживання вказаних осіб чинить перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном. При визнанні судом відповідачів [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі тривалий час не проживає у зазначеному будинку. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Відповідно до вимог ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником будинку перешкод відповідачам у користуванні жилим приміщенням. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] втратили право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутні у даному житловому приміщення понад один рік, чим перешкоджають власнику у здійснені права користування та розпоряджання будинком. Окрім того, відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р., № 6-709цс16. Таким чином, вирішуючи даний спір встановивши, що відповідачі з 2013 року і на момент звернення до суду з цим позовом у спірному будинку, як член сім`ї позивача не проживали, а так само малолітня дитина відповідача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , не проживав у спірному будинку з моменту народження, суд приходить до висновку, що вимоги позову є достатньо обґрунтованими та доведеними. Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і зазначення про це у рішенні суду є зайвим. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно до ст.141 ЦПК України, суд враховую те, що позовні вимоги задоволено, у зв`язку із чим, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved