Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування часток житлового будинку недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що постійно проживає за адресою [INFO], в будинку, який належить йому та відповідачу на праві спільної часткової власності. Вказує, що відповідач є його рідним сином, але не зважаючи на це виганяє його з будинку, та намагається узаконити шляхом різних звернень до суду право власності на частину будинку, на яку обманним шляхом отримав від нього договір дарування, а також іншу частину, яку успадкував після смерті його дружини. Зазначає, що 06.09.2013 року відповідач відвіз його до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу [PERSON], щоб оформити їхні усні домовленості про його утримання документально. В свою чергу [PERSON], не будучи юридично грамотним, пояснив нотаріусу [PERSON] свої вимоги до [PERSON] про довічний догляд та в разі необхідності проведення ремонту частини будинку за що останній передає у власність відповідача 21/100 частин житлового будинку, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Нова, 19. Натомість відповідач обманним шляхом підвів його до підписання договору дарування 21/100 часток житлового будинку, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Нова, 19. Також зазначає, що відповідач скориставшись його безпорадністю мав намір отримати від нього лише майно. Що в свою чергу свідчить про те, що відповідач, як сторона вищеназваного правочину від 06.09.2013 року навмисно ввів його, як другу сторону цього ж правочину, в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім цього, вказує, що про існування саме цього договору дарування 21/100 часток житлового будинку, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Нова, 19 від 06.09.2013 року позивач дізнався лише коли відповідач, після смерті його дружини 29.03.2015 року, почав виганяти його з дому, всіляко ображати та створювати постійні конфлікти та сварки. З врахуванням вищенаведеного, просить суд визнати недійсним договір дарування 21/100 часток житлового будинку, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Нова, 19 від 06.09.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за р.№ 2641. В ході судового розгляду до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу [PERSON]. Позивач та його представник в судовому засіданні, кожен окремо, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позов просили задовольнити з підстав наведених в позовній заяві та додаткових поясненнях. Відповідач та його представник в судовому засіданні, кожен окремо, проти позову заперечували з підстав наведених в письмових запереченнях, в задоволенні позову просили відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання 17 серпня 2016 року не зявилася, проте в судовому засіданні 27 травня 2016 року проти задоволення позову заперечувала, подала до суду письмові пояснення в яких просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 січня 2016 року, яке набрало законної сили 02 лютого 2016 року встановлено, що за життя [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя належало майно, а саме: житловий будинок із надвірними будівлями, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Нова, 19 та земельна ділянка,\~ площею 0,0600 га, із призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що за згоди [PERSON] [PERSON] на підставі договору дарування від 14.11.2008 року безплатно передав у власність [PERSON], а останній прийняв у дарувальника, свого батька, 49/100 часток житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами, що розташований за номером 19 у м. Луцьку Волинської області. 06.09.2013 року [PERSON] було подаровано [PERSON] 21/100 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за № 19, що розташований по вул. Нова у м. Луцьку Волинської області із належних йому на праві власності 51/100 часток вказаного майна, що вбачається із копії договору дарування. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Предметом даного позову є визнання недійсним договору дарування 21/100 часток житлового будинку, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Нова, 19 від 06.09.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за р.№ 2641. Відповідно до ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що передумовою укладення оспорюваного правочину була домовленість між усіма членами сімї, щодо перерозподілу обєктів нерухомості між ними, крім того, як вбачається з матеріалів справи за згоди [PERSON] [PERSON] на підставі договору дарування від 14.11.2008 року безплатно передав у власність [PERSON], а останній прийняв у дарувальника, свого батька, 49/100 часток житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами, що розташований за номером 19 у м. Луцьку Волинської області, з чого можна зробити висновок про те, що позивач не одноразово укладав договори дарування та розумів різницю між договором дарування та договором довічного утримання. Крім того, судом встановлено, що у позивача у власності є частка у спірному будинковолодінні, проте до суду про виділення даної частки в натурі для належного її використання до суду не звертався, так само як з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке перебуває у його власності. Таким чином, на думку суду в даному випадку має місце сімейний конфлікт між сторонами, проте така обставина не може бути підставою, згідно вимог чинного законодавства, для визнання договору дарування недійсним, дана обставина крім того підтверджується і тривалим проміжком часу між укладенням договору та зверненням до суду. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 229 ЦПК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом Представником позивача, згідно вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, не доведено тих обставин, на які він покликався як на підставу своїх вимог про визнання договору дарування недійсним, зокрема факту, що на момент укладення договору дарування позивач вважав, що укладає договір довічного утримання, тобто помилявся щодо правових наслідків договору. Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу: [PERSON], про визнання договору дарування часток житлового будинку недійсним слід відмовити.

Outcome: dismissed