Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Із 03 серпня 1991 року по 24 лютого 2004 року він перебував у шлюбі із [PERSON] . Після розірвання шлюбу відповідачка претендувала на частку вищевказаного будинку, однак рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 15 березня 2014 року, а далі і рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2013 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] було відмовлено. За час перебування у шлюбі, [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру в [ADDRESS] , дана квартира зареєстрована на відповідачку і вона постійно в ній проживає з 2004 року. За таких обставин позивач просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житлом. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просить розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, відзив не подала. За таких обставин розгляд справи проводиться заочно у відсутності відповідачки [PERSON] , проти чого позивач не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 12 липня 1997 року, будинок [ADDRESS] зареєстровано на праві особистої власності за [PERSON] . Відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2013 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] відмовлено. Виходячи із вищевказаного, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Судом встановлено, що 02 листопада 2004 року між сторонами по справі був розірваний шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16 вересня 2010 року. Як вбачається з копії будинкової книги для прописки громадян проживаючих в будинку [ADDRESS] , зареєстровані позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] . Згідно довідки № 80 від 20.01.2020, виданої Золочівським МВЖКП, [PERSON] зареєстрований і проживає в [ADDRESS] , до складу його сім`ї входить зокрема і його колишня дружина [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов від 21 січня 2020 року, вбачається, що у будинку [ADDRESS] [PERSON] ( [INFO] ) з 02 листопада 2004 року, не проживає. Відповідно до ч.1 ст. 183 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Судом встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї позивача (власника житла). Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут, тобто право користування, може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник житлового приміщення має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, що постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З врахуванням того, що позивач є одноосібним власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідачка, зареєстрована у належному йому будинку, але не проживає у такому близько 15 років, а тому право відповідачки на користування спірним житловим будинком підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов є підставним і підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі ст. 406 ЦК України,

Outcome: approved