Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою, якою просить оголосити свого батька [PERSON] , громадянина України, [INFO] - померлим. В обґрунтування заяви зазначив, що у 2005 році, його батько [PERSON] , громадянин України, [INFO] , виїхав до Російської Федерації на заробітки. На теперішній час з ним не має ніякого зв`язку, не відомо де він. З того часу, як батько виїхав до Російської Федерації, минуло більше 15 років, однак ніяких відомостей про місце перебування так і не надійшло. Заявник зазачає, що його батьку [PERSON] відповідно до рішення Фрунзенського районного суду у справі №645/9477/15, належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Визнання батька померлим заявнику необхідно для вступу у спадщину його спадкоємців, які зможуть оформити право власності на квартири в порядку спадкування. Одним з таких спадкоємцем є заявник. Ухвалою суду від 12 лютого 2021 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. В судовому засіданні заявник та представник заявника заявлені вимоги повністю підтримали, просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у заяві та оголосити померлим [PERSON] . В судове засідання представник заінтересованої особи Відділ ДРАЦС по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бєлова І. не прибув. Повідомив суд, що заперечень проти заяви [PERSON] про оголошення фізичної особи померлою не має, просив суд розглядати справу без його участі. В судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її онуком, [PERSON] її син. Останній раз бачила сина в 2005 році, він зареєстрований за її місцем проживання але з того часу жодного разу не з*являвся, не телефонував та не писав. До правоохоронних органів для розшуку сина вона не зверталася але зверталася на програму «Жди меня», результати відсутні. Куди саме поїхав її син, їй не відомо, але чоловік казав, що син поїхав на північ. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що [PERSON] знає є його бабусею, [PERSON] колишній зять. Останнього разу [PERSON] бачила в 2005 році, розшуковими діями вона не займалася, після розірвання шлюбу у 2005 році контактів з [PERSON] не підтримували. Свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] її син, [PERSON] колишній чоловік. В останнє бачила [PERSON] коли розірвали шлюб, у них не було нормального життя, постійні сварки, п`янки, з 2005 року ніяк дій для розшуку у неї не було, син шукав батька. На час розлучення сину було 12-13 років. З родичів [PERSON] ніхто не шукав. З спільними друзями він не підтримував зв*язок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] його онук, [PERSON] колишній зять. В останнє бачив його в 2005 році, з зятем були відносини нормальні. Людина зникла та ніяких новин від нього немає. Заслухавши заявника та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно дост. 246 ЦПК Українизаява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місце перебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Згідно до п. 1ст. 249 ЦПК Українисуд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.03.1992 року (а.с. 16). Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 02.06.1970 р. [PERSON] , народився [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 12.01.2021 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 22). Судом вивчалося Свідоцтво про право власності на житло від 19 липня 1993 року реєстраційний № [NUMBER] , виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, з якого вбачається, що квартира [ADDRESS] була приватизована та зареєстрована на праві спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується (а.с. 17-18). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.04.2016 визначено розмір частки за кожним із співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] житловою площею 28,10 кв.м, загальною площею 43,80 кв.м. - [PERSON] належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] ; [PERSON] належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] ; припинено право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 10-12). Згідно акту, який знаходиться в матеріалах справи та складений сусідами, які мешкають в будинку [ADDRESS] , в квартирі [ADDRESS] мешкає [PERSON] . Крім того в квартирі зареєстрований [PERSON] , але в квартирі не мешкає, речей його не має, відомостей з 2005 року про його місце перебування не має. З відповіді Міністерства закордонних справ України від 24.11.2020 № 71/ВКЗ/19-091-74391 вбачається, що [PERSON] 18.09.2020 звернулася з заявою про розшук [PERSON] , 1970 року народження на території РФ, але отримала відповідь, що не встановлено будь-якої інформації щодо перебування та території РФ громадянина [PERSON] (а.с 21). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] [PERSON] 09.03.2005 року розірвав шлюб з [PERSON] (а.с. 23). Згідно дослідженої відповіді Генерального консульства Російської Федерації в м. Харків, Україна від 30.06.2021 № 2610 - Генеральне консульство не має інформації про громадянина [PERSON] . Крім того, згідно довідки дільничного офіцера поліції СП Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області ст. лейтенанта поліції Присухіної Інни від 25.09.2020 - 08.09.2020 р. до Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява від гр. [PERSON] , [INFO] , в якій просить органи поліції посприяти виписці [PERSON] з квартири. Крім того судом вивчалася заява [PERSON] про розшук особи, з якої вбачається, що заявник 09.07.2021 року звернувся до ВП № 2 ХРУП № 2 ГУ НП в Харківській області з заявою про розшук [PERSON] , [INFO] . Допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , судом встановлено відсутність з 2005 року [PERSON] за місцем реєстрації та проживання. Про причини відсутності та обставини його зникнення свідки не обізнані. З урахуванням встановлених обставин, суд керується наступним. Відповідно до п.3 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Відповідно до ст. 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України. Відповідно до ст.47 ЦК України правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, не мають права відчужувати протягом п`яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв`язку з відкриттям спадщини. Нотаріус, який видав спадкоємцеві свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, накладає на нього заборону відчуження. Відповідно до п.9 ч.1 ст.9-2 Закону України «Про оперативно - розшукову діяльність», оперативно розшукова справа повинна бути закрита у разі смерті особи, щодо якої заведено оперативно-розшукову справу. Оголошення особи померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме. Рішення про оголошення фізичної особи померлою приймається судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку - протягом шести місяців. Особливості цієї категорії справ, є те що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущені смерті особи. Пункт 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертає увагу суду на необхідність відрізняти оголошення особи померлою від встановлення факту смерті особи. Оголошення фізичної особи померлою це ствердження судовим рішенням припущення про смерть даної особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. Встановлення факту смерті можливо, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, обставини, за яких настала смерть і факт неможливості реєстрації органом державної РАЦС факту смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав безвісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим. Згідно ст.47 ЦК України правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, не мають права відчужувати протягом п`яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв`язку з відкриттям спадщини. Нотаріус, який видав спадкоємцеві свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, накладає на нього заборону відчуження. Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України, суд вправі оголосити фізичну особу померлою за місцем проживання заявника. Згідно ст. 306 ЦПК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Отже, заявник повинен мати особисту цивільно-правову заінтересованість у зміні правового статусу особи, яку просить оголосити померлою. Як стверджує заявник, оголошення [PERSON] померлим необхідне заявнику [PERSON] для реалізації його права на оформлення спадщини з метою розпорядження квартирою, яка розташована за адресою [ADDRESS] , та власником якої є [PERSON] та [PERSON] . При цьому, системний аналіз вказаних вище норм законодавства України дозволяє дійти до висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання, не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина. Вказану правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 6 листопада 2019 року у справі № 226/3053/18. Також суд наголошує, що метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст.77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Враховуючи наведене, саме на заявника покладений обов`язок доказування обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина та оголосити його померлим на підставі належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів. Однак, заявником не надано суду жодних належних доказів, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина та суд може оголосити фізичну особу померлою, а сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання, не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Натомість, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у період з 2005 року по 2020 рік, ні заявник, ні близькі родичі з приводу розшуку [PERSON] до правоохоронних органів не зверталися, а також осіб, які могли б надати пояснення з приводу можливого місця знаходження [PERSON] , не встановлено, оскільки жодних доказів розшуку [PERSON] у вказаний період суду не надано. Також в матеріалах справи відсутні будь-які інші достовірні відомості про те, що [PERSON] пропав за обставин, що загрожували йому смертю або дають підстави припустити його загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом тощо. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів, а заявником не доведено обставин та не надано об`єктивних даних, які б давали суду підстави зробити вірогідне припущення про смерть громадянина [PERSON] , громадянина України, [INFO] , та оголосити його померлим, а тому вимоги заявника задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 7 ст.294ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed