Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: - визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1810136300:10:063:0012, загальною площею 0, 0567 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , видані 20.03.2007 року Житомирською міською радою: [PERSON] , на її частку розміром 0, 0454 га. серія ЯГ № 763290 та [PERSON] , на її частку розміром 0, 0113 га. серія ЯГ № 763291; - скасувати державну реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі кадастровий номер 1810136300:10:063:0012, площею 0, 0567 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності: за [PERSON] від 04.09.2019 року, за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 18.01.2019 року на земельну ділянку кадастровий номер 1810136300:10:063:0012, загальною площею 0, 0567 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати державну реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі кадастровий номер 1810136300:10:063:0007, площею 0, 032 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути на користь позивача судові витрати. В обгрунтування вимог вказано, що позивач є власником земельної ділянки, площею 0,0374 га., яка розташована в [ADDRESS] . Земельні ділянки з кадастровими номерами 1810136300:10:063:0012 та 1810136300:10:063:0007 перетинаються із земельною ділянкою, що належить позивачу, накладаються на частину земельної ділянки, на якій знаходяться підсобні господарські споруди позивача. При цьому, в технічній документації відсутні підтверджуючі документи про те, що при її виготовленні з позивачем було погоджено межі земельної ділянки кадастровий номер: 1810136300:10:063:0012, яка належить [PERSON] та [PERSON] . Згідно інформації з Міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, технічна документація із землеустрою за адресою: [ADDRESS] на гр. [PERSON] (кадастровий номер 1810136300:10:063:0007) в Міськрайонному управлінні у Житомирському районі та м. Житомирі відсутня. Позивач же стверджує, що при її виготовленні з ним також не було погоджено межі земельної ділянки кадастровий номер: 1810136300:10:063:0007, яка належить [PERSON] , не було відомо, що сусідами виготовлялася технічна документація та встановлювалися межі на земельні ділянки, які межують із земельною ділянкою позивача. В зв`язку з тим, що відповідачі використовують земельні ділянки за площами більшими, ніж передбачено їх правовстановлюючими документами, то позивачу не вистачає площі земельної ділянки у розмірі 0,0020 га. (20 кв.м.). На підставі чого, позивач вказав, що наявна невідповідність технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки розташовані за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] , яка була виготовлена КП «Житомирський міський центр земельних відносин» в 2006 році та за [PERSON] за адресою [ADDRESS] , не відповідає вимогам чинного законодавства, тому державні акти є недійсними та державна реєстрація земельних ділянок підлягає скасуванню. 15.04.2021 року від відповідача Житомирської міської ради надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві вказано, що Житомирська міська рада не є належним відповідачем у справі, оскільки є представницьким органом місцевого самоврядування, земельні ділянки, що є об`єктом спору не є комунальною власністю. На підставі чого, представник Житомирської міської ради вказала, що позовні вимоги до даного відповідача задоволенню не підлягають (а.с. 95-96). 26.04.2021 року від відповідача Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, де указано, що спірні земельні ділянки відносяться до приватної форми власності та розташовані в межах населеного пункту, а саме м. Житомира, співвідповідач не є розпорядником даних земельних ділянок, не є належним відповідачем у справі та у позивача жодних відносин з Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області не виникало. Щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав не неї, то відповідач зазначив, що реєстрація в базі Державного земельного кадастру земельних ділянок співвідповідачів відбувалася шляхом перенесення з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, що є причиною неточностей у відображенні меж в Державному земельному кадастрі. При цьому, хоча наявність «накладки» і є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки, однак програмне забезпечення, що використовується для ведення Державного земельного кадастру, таку реєстрацію дозволяє. В кожному окремому випадку, кадастровий реєстратор ретельно перевіряє документацію на підставі якої вноситься ділянка з накладкою, а також інформацію стосовно земельної ділянки, яка вже наявна в Державному земельному кадастрі та на яку накладається новосформована земельна ділянка. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за безпідставністю (а.с. 101-104). В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» - Дикий Л.В. заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Від Житомирської міської ради надійшло клопотання про проведення розгляду справи за відсутністю представника (а.с. 118). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судові засідання не з`являлись, копію ухвали про відкриття провадження у справі, матеріали позову отримали (а.с. 74-76, 78-79), правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались. Про час та місце розгляду справи відповідачі були повідомлені належним чином. Представник Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в судове засідання 09.11.2021 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні 25.05.2021 року представник відповідача - [PERSON] заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. З урахуванням викладеного, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані сторонами докази, суд дійшов такого висновку. Встановлено, що згідно державного акта від 08.07.1994 року [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0374 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Земельна ділянка, що належить [PERSON] сформована у 1994 році. Згідно державного акта від 10.04.1994 року [PERSON] на праві власності належала друга частина земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 0,1000 га (а.с. 14). Зі змісту рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22.09.2003 року ( а.с. 15) вбачається, що на підставі рішення Житомирського міськвиконкому від 31.08.1995 року № 467 за згодою [PERSON] у останнього вилучено та надано [PERSON] 320 кв. м. земельної ділянки, що також підтверджується змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 21) від 26.09.2018 року право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 1810136300:10:063:0007 зареєстровано за [PERSON] в розмірі 0,320 га. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.09.2003 року після смерті [PERSON] , в порядку спадкування визнано право власноті, зокрема на земельну ділянку, а саме за [PERSON] на 2/3 частини земельної ділянки у розмірі 453,3 кв.м.; за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину земельної ділянки у розмірі 113,3 кв.м.; за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину земельної ділянки, у розмірі 113,3 кв.м. Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 19) від 24.01.2020 року право власності на земельну ділянку загальною площею 0, 0567 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 1810136300:10:063:0012 зареєстровано за [PERSON] з 30.08.2019 р. в розмірі 113/567 частин , за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 15.01.2019 року в розмірі по 454/2835 за кожною. Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправнопозбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин 3-6, 12 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Згідно Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» кадастрові зйомки - комплекс робіт, спрямованих на вивчення необхідних топографічних елементів місцевості щодо пунктів геодезичної мережі (зокрема меж земельних ділянок з їх найменуваннями, кількісними та якісними показниками) і нанесення їх на планшет для створення планів (карт), що служать основою для кадастрів. Відповідно до положень ст. 106 ЗК України спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Витрати на встановлення спільних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду. Місцезнаходження межових знаків у разі їх визначення або встановлення відображається у матеріалах землевпорядного проектування та геодезичних вишукувань, а також на кадастрових планах земельних ділянок. Власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок. Положення статті 107 ЗК України передбачають, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно частин 2,3 ст. 152 ЗК України власники земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку. Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельні ділянки, що здійснюється з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Державного земельного кадастру про наявність/відсутність зареєстрованих речових прав щодо відповідної земельної ділянки до 1 січня 2013 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо. Згідно ст. 20 Закону України «Про землеустрій» землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі: а) розробки документації із землеустрою щодо організації раціонального використання та охорони земель; б) встановлення та зміни меж об`єктів землеустрою; в) надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок; г) встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути); ґ) організації нових і впорядкування існуючих об`єктів землеустрою; д) виявлення порушених земель і земель, що зазнають впливу негативних процесів, та проведення заходів щодо їх відновлення чи консервації, рекультивації порушених земель, землювання малопродуктивних угідь, захисту земель від ерозії, підтоплення, заболочення, вторинного засолення, висушення, ущільнення, забруднення промисловими відходами, радіоактивними і хімічними речовинами та інших видів деградації, консервації деградованих і малопродуктивних земель; е) розроблення комплексного плану території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» (далі - Закон), Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Статтею 3 Закону визначено, що Державний земельний кадастр базується, зокрема, на принципах обов`язковості внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об`єкти; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; безперервності внесення до Державного земельного кадастру відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру, що змінюються. Згідно зі статтею 6 Закону ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Стаття 15 Закону визначає перелік відомостей про земельні ділянки, що включаються до Державного земельного кадастру, зокрема, інформація про її власників (користувачів), зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера (частини 1, 5, 6 ст. 16 Закону). За положеннями ст. 24 Закону державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні, за місцем її розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи. Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подається, зокрема, оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок, та ці проекти включають, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Таким чином, здійснення Державної реєстрації земельної ділянки, яка безоплатно передається у власність громадянину, із земель комунальної власності, зокрема, в порядку статті 118 ЗК України, є можливим за наявності рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи, державна реєстрація земельної ділянки, яка була передана у власність [PERSON] відбулась на підставі рішення № 165 виконкому міської ради народних депутатів від 24.03.1994 року яке є чинним. Згідно з приписами ст. 24 Закону «Про державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: - особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; - власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; - органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності); - замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву). Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: - заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; - оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; - документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа. Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення. Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: - перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; - за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: - розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; - подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; - невідповідність поданих документів вимогам законодавства; - знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» становлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача. Частина шоста ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» установлює, що однією з підстав для відмови в проведенні державної реєстрації земельної ділянки знаходження в межах земельної ділянки, що підлягає реєстрації, іншої земельної ділянки або її частини. При цьому власник не зможе одержати кадастровий номер, який є обов`язковим у разі відчуження земельної ділянки. Це означає, що за відсутності такого номера особа не може повноцінно розпоряджатися своєю власністю: продати, подарувати земельну ділянку або будинок чи іншу споруду, розташовану на такій ділянці. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі відновлення меж земельної ділянки за її фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж кадастрові номери відповідних земельних ділянок не скасовуються, а відповідні зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до поземельних книг у порядку, визначеному частиною четвертою статті 26 цього Закону. Згідно Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Зі змісту витягів з Державного земельного кадастру вбачається, що земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в розмірі розділено на три ділянки за кадастровими номерами: 1810136300:10:063:0012 площею 0,0567 га; 1810136300:10:063:0013 площею 0,0113 га; 1810136300:10:063:0007 площею 0,0320 га (а.с. 105-110). Позивач стверджує, що земельні ділянки з кадастровими номерами 1810136300:10:063:0012 площею 0,0567 га; 1810136300:10:063:0007 площею 0,0320 га накладаються на його земельну ділянку, що призводить до порушення його прав. Позивач посилається на те, що згідно висновку експертного дослідження №469/20 від 03.10.2020 року, за результатами кадастрової зйомки було встановлено, що фактична площа земельної ділянки [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становить 0,0360 га, що на 0,0014 га менше земельної ділянки, що передана у власність. Так, згідно висновку, провівши Топографо-геодезичні роботи за адресою [ADDRESS] та 18-6 було встановлено координати фактичних меж земельних ділянок, співставивши їх місцерозташування та ідентифікувавши місце розташування цих ділянок на базі кадастрових номерів з використанням Публічної кадастрової карти, яка згідно ст. 1, 2, 35, 36 Закону України «Про Державний земельний кадастр» є офіційними відомостями Державного кадастру, експертом було виявлено, що фактичні межі не відповідають межам внесеним до бази Державного земельного кадастру, параметри (конфігурація) та площа земельних ділянок з кадастровими номерами: 1810136300:10:063:0012; 1810136300:10:063:0013; 1810136300:10:063:0007 не відповідають параметрам внесеним до бази Державного земельного кадастру (а.с. 51-52). Проте, у висновку не наведено переліку документів, на підставі яких експерт визначив, що наявна накладка, зокрема, відсутні посилання на документи щодо конкретно визначеної конфігурації земельної ділянки, що належить [PERSON] як і на документацію по землеустрою щодо земельних ділянок, які стали об`єктом спору між сторонами. Доказів того, що при видачі Держвного акта [PERSON] про право власності на земельну ділянку площею 0,0374 га за адресою: [ADDRESS] , виконувалась прив`язка до координат в матеріалах справи - відсутні. Так, позивач не оскаржує підстави набуття відповідачами права власності на земельні ділянки, а з досліджених правовстановлюючих документів, що містяться у справі судом встановлено, що [PERSON] фактично і належить земельна ділянка у розмірі, вказаному у Державному акті, а частина земельної ділянки у розмірі 0,0020 га, якої як стверджує позивач, його позбавили у зв`язку з накладенням меж, фактично знаходиться у його користуванні. При цьому, відповідачам фактично належать земельні ділянки площею, що указана у правовстановлюючих документах, що свідчить виключно про те, що фактичні межі земельних ділянок не змінювалися впродовж всього строку користування ними, з моменту видачі [PERSON] державного акта на земельну ділянку. Матеріали справи не містять доказів зміни фактичних меж земельних ділянок, внаслідок виникнення накладки. Крім того, положеннями Порядку ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10. 2012 року № 1051 визначено можливість власника земельної ділянки звернутись до територіального органу Держгеокадастру із заявою про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру; повідомлення про виявлення технічної помилки фізичною або юридичною особою; заява про виправлення технічних помилок, допущених під час ведення Державного земельного кадастру; заява про внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру. Проте, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач звертався до територіального органу Держгеокадастру для усунення виявлених неточностей та в позасудовому порядку йому було відмовлено в урегулюванні спору, що виник. Саме по собі погодження меж земельних ділянок при виготовленні технічної документації є виключно допоміжною стадією в процедурі приватизації земельної ділянки. Погодження меж самостійного значення не має, не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). У постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. З урахуванням чого, а також обставин справи, суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про встановлення спільних меж або відновлення межових знаків, витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав, оскарження дій територіального органу Держгеокадастру вразі відмови в усуненні виявлених неточностей, технічних помилок, допущених під час ведення Державного земельного кадастру та зокрема якщо позивачу в позасудовому порядку було відмовлено в урегулюванні спору, що виник. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в частині щодо визнання неналежним висновку експертного дослідження №469/20, оскільки частиною 6 ст. 106 ЦПК визначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Висновок про проведення земельно-технічного дослідження на який посилається позивач містить відомості про те , що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду, що відповідає вимогам закону. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, позивач не оскаржує підстави набуття відповідачами права власності на земельні ділянки, позивачем не зазначено в позові та не доведено в судовому засіданні в чому саме полягає незаконність та недійсність державних актів на право власності на земельні ділянки, які саме норми права порушені внаслідок видачи правовстановлюючих документів, які просить скасувати, позивачем не доведено в чому виявилось порушення при реєстрації вказаних земельних ділянок, а тому відмовляє в їх задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed