Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 130000,00 доларів США у національній валюті по курсу НБУ на день стягнення, як безпідставно отриманого і утримуваного майна, мотивуючи його тим, що протягом 2007 року відповідач отримав від нього частинами вказану суму коштів в якості оплати за продаж бару на перехресті вулиць Гагаріна і Лавріщева у м. Ужгород. За твердженням позивача факт отримання грошових коштів підтверджується підписаним відповідачем протоколом від 06.04.2011 року його допиту в якості підозрюваного із участю захисника-адвоката та підписаними відповідачем письмовими поясненнями від 27.02.2015 року у кримінальній справі, порушеній за відповідною заявою позивача. Факт отримання відповідачем коштів також підтверджений дружиною відповідача [PERSON] 07.04.2011 року під час давання показань у якості свідка у цій же кримінальній справі. Оскільки відповідач не продав позивачеві вказаного вище бару, зазначені кошти отримані безпідставно та у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України підлягали поверненню. Позивач та його представник в судове засідання не зявились. Водночас, представник позивача подав суду письмову заяву від 20.10.2015 року, в якій просив розглянути справу без участі позивача і його представника, а позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про час і місце слухання справи, що підтверджується розписками про одержання особисто представником відповідача та для вручення відповідачу судових повісток про виклик до суду на 20.10.2015 року на 13 годину 00 хвилин, у судове засідання також не зявились. Письмових заперечень проти позову чи письмових пояснень суду не надали. Третя особа [PERSON] повідомлення про згоду на участь у справі суду не надіслав, свою явку у судове засідання не забезпечив, однак, в силу ст. 36 ЦПК України його відсутність не перешкоджає розгляду справи по суті. За викладених обставин суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів у відповідності до положень ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши забрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, приходить до наступного висновку. У судовому засіданні зі змісту протоколу допиту підозрюваного від 06 квітня 2011 року (абзац другий сторінки 2 протоколу) при допиті [PERSON] як підозрюваного у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 КК України, встановлено, що у 2007 році між сторонами у даній цивільній справі існувала усна домовленість про купівлю [PERSON] бару, який зі слів відповідача належав останньому і був розташований в місті Ужгороді на перехресті вулиць Гагаріна та Лавріщева, за погодженою ціною 130000,00 доларів США. Згідно з показаннями підозрюваного [PERSON] (відповідача) [PERSON] (позивач) разом зі своїм сином [PERSON] та його дружиною [PERSON] передали йому грошові кошти у сумі спочатку 100000,00 доларів США, а також частинами 30000,00 доларів США. З абзацу четвертого сторінки 2 протоколу від 06 квітня 2011 року судом встановлено, що між [PERSON] та підозрюваним відповідачем у даній цивільній справі була розмова про продаж бару по вулиці Гагаріна та Лавріщева, і що за вказаний бар [PERSON] «…дійсно отримав від [PERSON] гроші в сумі 130 тисяч доларів США.». З копії вказаного протоколу вбачається, що [PERSON] власноручним підписом засвідчив те, що протокол допиту з його слів записаний вірно та ним прочитаний (сторінка 5 протоколу). З показань підозрюваного (абзац другий сторінки 2 протоколу від 06 квітня 2011 року) вбачається, що після отримання обумовленої ціни бару «…був оформлений договір купівлі-продажу, цей договір був оформлений у 2007 році, однак в самому договорі була вказана менша сума щоб як … сказав [PERSON] він не сплачував великі податки, оскільки він мав сплачувати податки при купівлі бару.». Судом встановлено, що такі ж обставини щодо домовленостей про купівлю бару, який знаходиться у місті Ужгороді на перехресті вулиць Гагаріна та Лавріщева, за погодженою ціною 130000,00 доларів США, а також стосовно передання грошових коштів [PERSON] у 2007 році [PERSON] в розмірі 100000,00 доларів США та 30000,00 доларів США викладені і в письмових поясненнях відповідача, наданих 27.02.2015 року слідчому СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області, копія яких мітиться у матеріалах справи і також була приєднана до позовної заяви (а.с. 9-10). З долученого до позовної заяви протоколу допиту свідка від 07.04.2011 року, а саме, пятого абзацу сторінки 2 слідує, що дружина відповідача [PERSON] ствердила факт отримання відповідачем від позивача частинами 130000,00 доларів США за продаж згаданого вище бару (а.с. 11-12). Водночас, остання зазначила, що цей бар був переписаний на [PERSON]. Крім того, [PERSON], будучи допитана за клопотанням відповідача у судовому засіданні як свідок показала, що є колишньою дружиною відповідача, але продовжує з ним проживати після розірвання шлюбу. Свідок визнала, що давала викладені вище свідчення слідчому і від них не відмовляється. При цьому, вона підтвердила факт отримання її чоловіком (відповідачем) від позивача коштів у загальному розмірі 130000,00 доларів США, зауваживши, що у 2007 році вона не була особисто присутня при передачі коштів, однак, самі грошові кошти вона бачила, а про факт передачі вказаної суми саме [PERSON] їй повідомив чоловік відповідач у даній справі. Водночас, свідок заявила, що жодних договорів між сторонами спору не укладалося і таких не існує, а всі документи щодо продажу бару були оформлені на сина позивача [PERSON]. Викладені покази та пояснення відповідача також узгоджуються з наявною у матеріалах справи заявою [PERSON] (рідної сестри відповідача) від 08.07.2015 року, з її нотаріально посвідченим підписом. У цій заяві [PERSON] підтвердила факт передачі позивачем коштів відповідачу у загальній сумі 130000,00 доларів США, з яких 100000,00 доларів США передана особисто позивачем, а решта коштів у розмірі 30000,00 доларів США, які належали позивачеві, передані відповідачу на прохання позивача його сином [PERSON] та дружиною останнього [PERSON]. До цих коштів [PERSON] та [PERSON] не мали і не мають жодного відношення. Між тим, представник відповідача у попередніх судових засіданнях не міг дати відповіді на відповідне запитання представника позивача і пояснити, коли, в якій сумі та від кого саме отримав відповідач кошти за продаж бару. З огляду на це, суд за клопотанням представника позивача та з метою повного всебічного і обєктивного вирішення справи, викликав в судове засідання для надання особистих пояснень відповідача, який до суду не зявився і жодних причин своєї неявки не вказав. Викликаний за клопотанням представника відповідача у судове засідання для допиту як свідок позивач адресував суду заяву від 03.07.2015 року, якою не надав свою згоду на його допит у зазначеній цивільній справі як свідка, оскільки наявні у матеріалах справи докази є достатніми для визначення характеру спірних правовідносин, встановлення обставин справи і надання останнім належної правової оцінки, що узгоджується з положеннями ст. 62 ЦПК України. Таким чином, оцінюючи всі вказані докази в сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач отримав від позивача частинами грошові кошти в загальному розмірі 130000,00 доларів США. З наявних у матеріалах справи витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на майно (індексний номер 40049939 та індексний номер 40049939) слідує, що у власності позивача і відповідача станом на 03.07.2015 року не перебуває жодного нерухомого майна. Між тим, позивач стверджує, що передав відповідачеві всі 130000,00 доларів США частинами, а той, у свою чергу, не продав йому бару і не міг цього зробити, оскільки не був власником даного майна. Судом з матеріалів справи встановлено відсутність будь-якого договору, укладеного між сторонами у даній справі у 2007 році, предметом якого виступив бар, розташований у місті Ужгороді на перехресті вулиць Гагаріна та Лавріщева за ціною 130000,00 доларів США За положеннями частини першої, пункту 1 частини другої ст. 11, частин першої та другої ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки; до підстав виникнення цивільних прав та обовязків належать як договори та iншi правочини, так і інші юридичні факти; при цьому, зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу (частина 2 ст. 509 ЦК України). За загальним правилом, визначеним ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, яка в розумінні ст. 205 ЦК України може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом, при цьому, правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За положеннями ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом, при цьому законодавство виокремлює окремі види договорів купівлі-продажу, для яких регламентується обовязкова письмова форма укладення та обовязковість нотаріального посвідчення. Зокрема, у відповідності до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. В силу положень ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Враховуючи вищенаведене, виходячи з поведінки позивача та відповідача, як учасників цивільно-правових відносин, підстав, за яких повинно було виникнути у 2007 році договірне зобовязання та в подальшому укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] судом не встановлено, відтак, суд констатує, що спірні грошові кошти не передані в порядку виконання договірного зобов'язання, а набуті однією стороною за рахунок іншої сторони безпідставно, оскільки як позивач передав грошові кошти без правової підстави, так і відповідач збагатився за рахунок позивача не на підставі, передбаченій законом, іншими правовими актами чи правочином. У звязку з відсутністю правових підстав для набуття (збереження) майна відповідачем до правовідносин, що складися між сторонами у справі, судом застосовуються положення ст. 1212 ЦК України щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. З контекстного аналізу положень ст. ст. 177 та 190 ЦК України вбачається, що гроші є об'єктами цивільних прав, річчю, а, відтак, майном. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У звязку з наведеним позивач надіслав відповідачеві претензію-вимогу про повернення йому згаданих коштів як безпідставно отриманого і утримуваного майна, яка вручена адресату 11 квітня 2015 року, однак залишена ним без відповіді та без задоволення. За приписами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно зі ст. ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на загадах змагальності сторін та диспозитивності. З урахуванням цього, суд визнає, що позивач належними та допустимими доказами довів свої вимоги. Натомість відповідач не надав суду жодних доказів на спростування наданих позивачем обґрунтувань, зокрема, копії будь-яких договорів, укладених між сторонами спору, повернення позивачеві раніше отриманих коштів чи існування між ними інших домовленостей. На підставі викладеного суд приходить до переконання, що відповідач безпідставно отримав від позивача грошові кошти в розмірі 130000,00 доларів США і продовжує їх утримувати в даний час. Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що відповідач не виконав свого обовязку з повернення безпідставно отриманих коштів позивачеві, майнові права останнього порушені і підлягають захисту в судовому порядку на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки інший спосіб захисту порушених прав позивача відсутній. За частиною першою ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. За аналогією закону, що регулює валюту виконання договірних зобовязань, а саме, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях; якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У відповідності до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі, а у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Враховуючи вищенаведене, позов у даній справі підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 2810279,68 грн., що згідно з курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (100 доларів США 2161,7536 грн.) еквівалентно 130000,00 доларів США. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved