Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку з 2007 року зареєстрований його племінник [PERSON] .. Протягом року він користувався житлом, як наймач, але в 2009 році виїхав на постійне місце проживання до АР Крим, де мешкає до теперішнього часу. Зазначає, що з 2009 року із відповідачем не спілкується та стосунків не підтримує, тому домовитись про можливість добровільного зняття із реєстрації у нього не має. Вказує, що реєстрація відповідача у будинку змушує нести позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг та створює перешкоди в оформленні субсидії на комунальні послуги. У зв`язку із цим, просить суд визнати відповідача, таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути із відповідача на його користь сплачений ним судовий збір у розмірі 840,80 грн. У судовому засіданні позивач - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Проти проведення заочного розгляду справи та постановлення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з`явився, і від нього не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 квітня 1996 року, зареєстровано в реєстрі за №І-468. Згідно довідки Виконавчого комітету Партизанської селищної ради від 27 листопада 2020 року № 1099 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник майна), [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (мати), [PERSON] (племінник), [PERSON] (донька). З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї складеного депутатом Партизанської селищної ради 26 листопада 2020 року вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2009 року. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила, що [PERSON] не проживає в будинку позивача приблизно з 2009 року, на теперішній час мешкає в АР Крим, та в будинку [PERSON] не з`являється. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив, що живе по сусідству із позивачем, [PERSON] не бачив, також йому відомо, що відповідач у будинку позивача не мешкає приблизно з 2009 року. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Перевірка достовірності доказів проводиться судом у процесі дослідження доказів. Суд визнає достовірними докази, якщо за результатами перевірки та дослідження цих доказів підтверджується правильність відомостей, які в них містяться. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем належними, допустимими та достовірними доказами доведено обставини (факти), якими обґрунтовуються його позовні вимоги, зокрема те, що він є власником житлового будинку, в якому зареєстрований відповідач, останній більше шести місяців у даному будинку не проживає, факт реєстрації місця проживання відповідача порушує права позивача, як власника даного будинку та призводить до несення ним додаткових витрат на сплату комунальних послуг. За таких обставин, враховуючи встановлення вищевказаних фактів, які ходять до предмету доказування у даній справі, суд приходить до висновку, що з метою захисту майнового права позивача, відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі з відповідача на корить позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved