Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до [PERSON], [PERSON], Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, та просить визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS]; визнати недійсними та скасувати розпорядження УЖКГ Виконавчого комітету Одеської міської ради №215568 від 22 січня 2010 року та відповідне свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №56/01-06 від 07 лютого 2008 року та ордеру на жиле приміщення серії МР №8282 від 02 грудня 2009 року він разом з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] був заселений в квартиру [ADDRESS], в якій в подальшому були зареєстровані. Позивач також вказує, що розпорядженням УЖКГ Виконавчого комітету Одеської міської ради №215568 від 22 січня 2010 року вказану квартиру було приватизовано лише на ім'я [PERSON] та [PERSON], що порушує право позивача на участь у приватизації. На підставі вказаного розпорядження було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким спірна квартира належить в рівних частинах на праві власності лише відповідачкам. Позивач вважає вищевказані розпорядження та свідоцтво про право власності незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки всупереч вимогам ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» його було позбавлено права на приватизацію. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, та вказав, що позивач дійсно відмовився від участі в приватизації спірної квартири, оскільки не знав про те, що має право на доприватизацію житла в тому разі, якщо під час попередньої приватизації ним не була використана можливість приватизації жилої площі в межах встановленої санітарної норми, а саме 21, 0 кв. м. загальної площі на людину. Представник відповідачки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вказали, що під час здійснення приватизації вищевказаної квартири позивач особисто подав заяву, в якій просив провести таку приватизацію без його участі, так як він використав своє право на безоплатну приватизацію за адресою: [ADDRESS]. Тому вважають, що дійсні позовні вимоги є безпідставними. Представник Департаменту міського господарства Одеської міської ради у судовому засіданні пояснила, що приватизація була проведена на підставі наданих документів у відповідності з чинним законодавством. Представник Виконавчого комітету Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] згідно розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №1202/01-04 від 09 грудня 2005 року перебував на квартирному обліку як особа, що займала посаду судді Апеляційного суду Одеської області (а. с. 4). Відповідно до ст. 132 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» позивачу, як судді, була надана трьохкімнатна квартира [ADDRESS], житловою площею 55, 2 кв. м., на склад сім'ї з трьох осіб (позивач, його дружина - [PERSON] та донька [PERSON]), в тому числі додаткова площа, в якості службового кабінету позивача, що підтверджується розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №56/01-06 від 07 лютого 2008 року (а. с. 3) та ордеру на жиле приміщення серії МР №8282 від 02 грудня 2009 року (а. с. 5). Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію, наявної в матеріалах справи, у вищевказаній квартирі зареєстровані були [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а. с. 37). Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду. Згідно ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. За ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно п. 18 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 р. громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Судом також встановлено, що 15 січня 2010 року [PERSON] разом з відповідачками звернувся до органу приватизації з заявою про здійснення приватизації квартири [ADDRESS] (а. с. 36). Однак, згодом заявою від 21 січня 2010 року [PERSON] просив здійснити приватизацію вищевказаної квартири на ім'я [PERSON] та [PERSON] без його участі, так як він використав своє право на безоплатну приватизацію за адресою: [ADDRESS] (а. с. 39). На запит суду від 20 січня 2014 року була отримана довідка Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області №201 від 02 квітня 2014 року (а. с. 82), з якої вбачається, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], та приймав участь у приватизації вищевказаної квартири, в розмірі 17, 04 кв. м. У зв'язку з вищезазначеним, розпорядженням УЖКГ Виконавчого комітету Одеської міської ради №215568 від 22 січня 2010 року (а. с. 35) вказану квартиру було приватизовано лише за [PERSON] та [PERSON] та видано свідоцтво про право власності на житло від 22 січня 2010 року, зареєстрованого за №8-23000, відповідно до якого спірна квартира належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], в рівних частках (а. с. 34). Проте, в подальшому, Конституційним Судом України в рішенні від 10 червня 2010 року №1-38/2010 в аспекті конституційного звернення було роз'яснено положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за яким право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, у судовому засіданні доведено, що [PERSON] дійсно мав право на доприватизацію житла в межах площі встановленої санітарної норми, тобто мав право на участь в приватизації квартири [ADDRESS] в порядку ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», так як використав своє право на приватизацію частково, а саме в межах площі 17, 04 кв. м., приймаючи участь в приватизації квартири [ADDRESS]. Однак, цим правом позивач при приватизації спірної квартири не скористався. Тому свідоцтво про право власності від 22 січня 2010 року, видане на підставі розпорядження УЖКГ Виконавчого комітету Одеської міської ради №215568 слід також вважати недійсним згідно ст. 215 ЦК України. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, позивач звернувся з вищевказаним позовом лише 27 грудня 2013 року, пропустивши трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав відповідно до ст. 267 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed