Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи: ТОВ «Мелітопольська міська біржа нерухомості» про визнання права власності на квартиру. В обґрунтування\~позову,\~позивач посилається\~на те,\~що 08 вересня 2001 року він, [PERSON] , за договором купівлі-продажу нерухомого майна №0120/2699 придбав у [PERSON] житлову квартиру [ADDRESS] . Даний Договір був укладений в Мелітопольській міській біржі нерухомості. Умови укладеного Договору купівлі-продажу були повністю виконані ним та продавцем. Відповідач по справі, [PERSON] , після продажу вказаної квартири за даною адресою не проживає, а проживаю лиши він. Нещодавно у нього виникла необхідність розпорядитися даною квартирою. Однак, нотаріальною конторою йому відмовлено у посвідченні будь-яких правочинів щодо цієї квартири, у зв`язку з тим, що ним було\~втрачено оригінал\~вказаного вище\~договору купівлі-продажу,\~що робить\~неможливим проведення\~будь яких\~нотаріальних дій. На теперішній час TOB «Мелітопольська міська біржа нерухомості» діяльності не веде, оскільки свідоцтво про державну реєстрацію цієї біржі є недійсним. Згідно із звітом про незалежну оцінку від 27.08.2020 року, вартість житлової квартири становить 103210грн. Тому на підставі викладеного, він просить суд визнати за ним, [PERSON] , право власності на житлову квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, але надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином поштовим повідомленням за останнім відомим місцем проживання. До Мелітопольського міськрайонного суду повернулися конверти з відміткою листоноші «по закінченню терміну зберігання» так як адресата не було дома та він не отримує поштове повідомлення. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Суд вважає причини неявки відповідача в судове засідання неповажними. Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. В судове засідання представник третьої особи: ТОВ «Мелітопольська міська біржа нерухомості», не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, пояснень щодо позову не надано. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.\~12\~ЦПК України,\~цивільне судочинство\~здійснюється\~на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи\~мають\~рівні права\~щодо\~здійснення\~всіх процесуальних\~прав\~та\~обов`язків,\~передбачених\~законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5\~ст.263\~ЦПК\~України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено\~в\~судовому\~засіданні, 08.09.2001\~року позивач [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу, згідно з яким позивач придбав житлову квартиру [ADDRESS] за 6480,00грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, який був зареєстрований на Мелітопольській міській біржі нерухомості за реєстровим №0120/2699 (а.с.12). З позовної заяви та матеріалів справи встановлено, що з часу придбання\~ [PERSON] \~мешкає у\~вказаній квартирі та 26.10.2001\~року зареєстрував\~за собою\~право власності\~на квартиру\~в Мелітопольському\~МБТІ, що підтверджують довідками ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» від 31.08.2020р. та Мелітопольського МБТІ від 31.08.2020р. (а.с.10-11). Згідно ч.1\~ст.317 ЦПК України,\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1, 2\~ст.319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Так, згідно позовної заяви, у 2020р. позивач звернувся до нотаріальної контори, однак, нотаріальною конторою Гудзь В.В. відмовлено у посвідченні будь-яких правочинів щодо вищевказаної квартири, у зв`язку з тим, що ним було втрачено оригінал вказаного вище договору купівлі-продажу, що робить неможливим проведення будь яких нотаріальних дій. Згідно ч.1\~ст.321 ЦПК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1\~ст.328 ЦПК України,\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, зі змісту договору купівлі-продажу від 08.09.2001р. встановлено, що договір було укладено у відповідності до ст. 15 ЗУ від 10.12.1991 року «Про товарну біржу». Так ст.5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК передбачено, що правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Положеннями ст. 42 ЦК (в редакції 1963 року), які мають застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). Згідно з вимогами ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цих вимог тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року членами біржі є прийняті до її складу вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на житловий будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Згідно ст.9 Житлового Кодексу України, громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. Згідно з частиною другою ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з частиною третьою ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Таким чином вищевказане свідчить про те, що при укладанні договору купівлі-продажу від 08.09.2001 року сторони керувались ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вони вважали, що договір купівлі-продажу укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Згідно\~ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його прав власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене,

Outcome: approved