Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення та вселення у житловий будинок. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником 2/3 частини будинковолодіння, що знаходиться за в [ADDRESS] на підставі договору дарування посвідченого 25 квітня 1977 року секретарем виконкому Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області та зареєстрованого державним реєстратором 27 лютого 2015 року. Позивач зазначив, що в будинковолодінні він проживав разом з дружиною та дітьми до жовтня 2006 року. Власником 1/3 частини будинковолодіння є [PERSON] - мати відповідача та його колишньої дружини [PERSON] . Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. У квітні 2012 року, за незаконного сприяння [PERSON] , позивач\~ був незаконно знятий з реєстрації за вищезазначеною адресою, але на підставі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області\~ реєстрацію місця проживання поновлено. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року поділено в натурі будинковолодіння [ADDRESS] . Позивачу виділено в користування частину житлового будинку « [ADDRESS] [ADDRESS] , а саме: кімнати 1-1 площею 7,3 кв.м, 1-2 площею 11,6 кв.м, 1-3 площею 17,6 кв.м, 1-4 площею 8,9 кв.м, 1-5 площею 6,5 кв.м, 1-6 площею 7,8 кв.м, 1-7 площею 3,7 кв.м, 1-8 площею 7,9 кв.м, та частину надвірних споруд по [ADDRESS] , а саме: ганок\~ «а», літню кухню «Б» з сараєм, прибудову до літньої кухні «б», погріб «пд», сарай «Ж», убиральню «З», душ «И», навіс тимчасовий «61», навіс тимчасовий «62», зливну яму № 5, огорожі № 1 (21,77 п.м) та № 5 (хвіртка). В спільному користуванні залишено криницю «К» та встановлено порядок користування земельною ділянкою. В будинковолодінні зареєстровані та проживають [PERSON] - колишня дружина позивача та [PERSON] мати відповідача. [PERSON] відповідач\~ по справі, не допускає позивача до належного йому житла, вчиняє сварки, перешкоджає вселенню в будинок, користуватись та розпоряджатись ним, публічно ображає, поводиться агресивно, неодноразово намагалась спричинити тілесні ушкодження у присутності сторонніх осіб, погрожує розправою, що унеможливлює співжиття та проживання для позивача з відповідачем в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу, як зазначив позивач,\~ виявились безрезультатними. 05 липня 2016 року позивач поштовим повідомленням направив вимогу відповідачу у 10-денний строк звільнити житлову площу у будинку та\~ в подальшому його не використовувати, на що відповіді не отримав. Відповідач добровільно виселитись і звільнити належне йому на праві власності та виділені в користування житлові та підсобні приміщення, категорично відмовляється, чим порушує його право на користування та розпорядження 2/3 частинами будинковолодіння, порушує право на спокійне життя та завдає позивачу моральних страждань. З приводу незаконних дій [PERSON] позивач неодноразово звертався до Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області та Констянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області. За результатами розгляду заяв, [PERSON] винесено застереження про недопущення вчинення нею неправомірних дій. Просив виселити [PERSON] з 2/3 частин будинковолодіння [ADDRESS] та знаходиться на земельній ділянці площею 1902,5 кв.м., без надання іншого житла, вселити\~ його у вищезазначену частину будинку та стягнути судові витрати по справі. 18 грудня 2019 року позивач надав суду заяву про уточнення позовних вимог та просив виселити\~\~\~\~\~\~ [PERSON] з 2/3 частин будинковолодіння [ADDRESS] та знаходиться на земельній ділянці площею 1902,5 кв.м., без надання іншого житла, вселити\~ його у вищезазначену частину будинку та стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача та позивач заявлені вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві та просили виселити [PERSON] з 2/3 частин будинковолодіння [ADDRESS] та знаходиться на земельній ділянці площею 1902,5 кв.м., без надання іншого житла, вселити\~ [PERSON] у вищезазначену частину будинковолодіння та стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач пояснив, що йому на належить на праві власності 2/3 частин будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] . В своїй частині будинку\~ він не проживає з 2006 року, оскільки відповідач чинить моральний тиск на нього, через що він не взмозі проживати в ньому, а тому виїхав проживати до Республіки Крим. Спірний\~ будинок він залишив добровільно, а також залишив половину своїх речей,\~ решту речей забрав із собою, а тому з цих підстав просив вселити його у спірний будинок та виселити відповідача з частини його будинку, яка належить йому на праві власності. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що спірне будинковолодіння належало [PERSON] ,. батьку відповідача, який подарував 2/3 частин спірного будинку позивачу. Відповідач [PERSON] з моменту свого народження постійно була зареєстрована та проживала по [ADDRESS] . До цього часу відповідач проживає у спірному будинку, сплачує комунальні платежі та здійснює за будинком належний догляд. Представник відповідача зазначив, що відповідач у користуванні будинком\~ не перешкоджає позивачу та систематично не порушує умови та правила проживання у ньому. Позивач звернувся тільки один раз до правоохоронних органів\~ щодо створення перешкод в користуванні та розпорядженні своїм майном, тобто зазначив, що це не було систематичним порушенням. Крім того, послався на те, що до Костянтинівської сільської ради, яка знаходиться поряд через два будинки, позивач також не\~ звертався. Представник відповідача зазначив, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що відповідач саме зареєстрована в 2/3 частинах спірного будинковолодіння. Позивач має своє житло, в якому проживає. Також вказав, що перешкод у вселенні позивача у його частину будинку відповідач не чинить та не вбачає підстав для його вселення, оскільки він є власником 2/3 його частин. Просив у позовних вимогах [PERSON] відмовити повінстю.\~ Суд вивчивши матеріали справи,\~ заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, надані сторонами докази,\~ дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України\~ визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Як вбачається із дублікату договору дарування від 25 квітня 1977 року посвідченого секретарем Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області\~ [PERSON] В.І. подарував, а [PERSON] прийняв в дар 2/3 частини жилого будинку, площею 44 кв.м., що знаходиться в с. Костянтинівка Смілянського району Черкаської області (а.с. 10). Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 34354463 від 02 березня 2015 року вбачається, що [PERSON] є власником 2/3 частин будинковолодіння [ADDRESS] на підставі дублікату договору дарування\~ (а.с. 11). Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року [PERSON] виділено в користування частину житлового будинку « [ADDRESS] [ADDRESS] , а саме: кімнати 1-1 площею 7,3 кв.м, 1-2 площею 11,6 кв.м, 1-3 площею 17,6 кв.м, 1-4 площею 8,9 кв.м, 1-5 площею 6,5 кв.м, 1-6 площею 7,8 кв.м, 1-7 площею 3,7 кв.м, 1-8 площею 7,9 кв.м, та частину надвірних споруд по [ADDRESS] , а саме: ганок\~ «а», літню кухню «Б» з сараєм, прибудову до літньої кухні «б», погріб «пд», сарай «Ж», убиральню «З», душ «И», навіс тимчасовий «б1», навіс тимчасовий «б2», зливну яму № 5, огорожі № 1 (21,77 п.м) та № 5 (хвіртка). Залишено в спільному користуванні криницю «К» та встановлено порядок користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою (а.с. 12-13). Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2019 року припинено [PERSON] право спільної часткової власності на 2/3 частин будинковолодіння [ADDRESS] (а.с. 92-93). Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення суду набрало законної сили 02 серпня 2011 року (а.с. 9). З довідки Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області від 14 липня 2016 року № 409 вбачається, що в [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1950 року народження, [PERSON] , 1928 року народження, які фактично проживають. Власником 2/3 частин цього будинковолодіння є [PERSON] , а 1/3 частини [PERSON] (а.с. 22). Із повідомлення від 04 липня 2016 року вбачається, що [PERSON] звертався до [PERSON] та [PERSON] з вимогою звільнити його житлову площу (а.с. 26-27). Як вбачається із висновку про результати розгляду звернення від 01 квітня 2016 року\~ [PERSON] винесено усне застереження про недопущення вчинення нею неправомірних дій (а.с. 23). Як вбачається із висновку про результати розгляду звернення громадянина від 28 липня 2016 року за результатами перевірки не виявлено порушень кримінального законодавства\~ (а.с. 80). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК Україничлени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістомстатті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з частинами другою та третьою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом встановлено, що сторони\~ перебували в шлюбі до 22 липня 2011 року та спільно проживали у будинковолодінні [ADDRESS] з моменту укладення договору дарування від 25 квітня 1977 року. Згідно зістаттею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першоюстатті 116 ЖК УРСР. Відповідно частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Як роз`яснив судам пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.\~\~\~\~\~ Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у справі\~ № 569/4373/16-ц від 21 серпня 2019 року дійшла висновку,\~ що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Відтак, суд дійшов наступного висновку, що [PERSON] набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як колишній\~ член сім`ї\~ позивача та член сім`ї своїх батьків. Крім того, з наданих позивачем доказів, а саме довідки № 409 від 14 липня 2016 року Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області,\~ не вбачається, що [PERSON] зареєстрована саме в 2/3 частинах будинковолодіння [ADDRESS] . Також, позивач не надав суду належних та допустимих доказів\~ на предмет систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або\~ доказів того, що [PERSON] використовує будинковолодіння не за призначенням, або систематично порушує правила соціалістичного співжиття чи робить неможливим для позивача проживання в одному будинку, або, що\~ заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР, позивачем не зазначено. Крім того, суд вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.\~ Отже, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Відтак, відповідач\~ як колишній член сім`ї позивача та член сім`ї своїх\~ батьків, яка не має іншого житла набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Посилання позивача на створення йому відповідачем перешкод у користуванні належним йому житловим будинком свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки доказів створення таких перешкод позивачем не надано. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, оскільки з пояснень представника відповідача [PERSON] зареєстрована у спірному бидинковолодінні з народження,\~ тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для її\~ виселення відсутні. Що стосується позовної вимоги позивача про вселення його у спірний будинок, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В ході розгляду справи позивачем зазначалося, що він з 2006 року добровільно виселився із спірного будинку, оскільки поїхав проживати до Криму, частину речей забрав із собою, а деякі з них залишились у спірному будинку. Відповідач лише морально чинить тиск на нього в частині перешкоджання користування належним на праві приватної власності майном. У 2016 році він\~\~ звертався із заявами до Смілянського відділку поліції ГУНП в Черкаській області, щоб [PERSON] не чинила перешкоди у користуванні його земельною ділянкою та проживання в\~ будину в [ADDRESS] по результатам розгляду яких винесено усне застереження [PERSON] про недопущення нею неправомірних дій. Однак, з наявних в матеріалах справи доказів на підтвердження заявленої позовної вимоги позивачем про вселення його у спірну частину будинку не вбачається чинення йому перешкод з 2006 року у користуванні будинком відповідачем та не доведено\~ в чому виражалися такі перешкоди і які заходи вживалися позивачем щодо їх усунення. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної\~ вимоги щодо вселення, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на предмет перешкоджання йому у вселенні у\~ спірний будинок відповідачем [PERSON] . Згідно ст. 141 ЦПК України судові витарти віднести за рахунок позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed