Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] міської ради Черкаської області, [PERSON] управління Держгеокадастру у Черкаській області, за участі третьої особи відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі, Черкаської області, про визнання права постійного користування земельною ділянкою. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що згідно рішень [PERSON] районної ради, Черкаської області від 11.03.1993 року, 31.03.1994 року, 16.05.1996 року та 16.02.2001 року, йому, для ведення та розширення фермерського господарства, були надані в користування земельні ділянки загальною площею 45,85 га які розташовані в адміністративних межах [PERSON] міської ради. 07.07.1997 року, він отримав Свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) субєкта підприємницької діяльності - юридичної особи селянське (фермерське) господарство «Софіївський фруктовий сад - 1888 рік» по вул. Тургенєва, 77, м. Городище Черкаської області, видане [PERSON] райдержадміністрацією. На підставі вищевказаних рішень, він передав відповідний пакет документів в ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» для виготовлення проекту землеустрою та така документація була виготовлена, що підтверджується відповіддю на його звернення за підписом заступника директора ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Разом з тим, після виготовлення проекту землеустрою, документи з ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», повинні були передати до відділу Держгеокадастру (на той час [PERSON] районний відділ земельних ресурсів) у [PERSON] районі Черкаської області, оскільки замовнику (тобто йому), на той час, документи на руки на видавалися. Відповідно до вищенаведеної відповіді директора ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», де знаходяться його документи в даний час - не відомо. Раніше, на його усні звернення, йому надавалась усна відповідь, що документи передані в [PERSON] районний відділ земельних ресурсів. Він, неодноразово звертався до відділу Дерржгеокадастру в [PERSON] районі Черкаської області щодо з'ясування місцезнаходження документів та одержання Державних актів на підставі вищенаведених рішень та виготовленої технічної документації, однак йому спочатку в усній формі, а потім і письмово було роз'яснено, що вказані документи у відділі Дерржгеокадастру в [PERSON] районі відсутні. Про втрату Державного акта на право постійного користування землею серії ЧР № 1-55 від 12.11.1993 року, ним подано оголошення до газети «Вісник Городищини», яке опубліковане в № 51 від 18.12.2015 року. З початку 2013 року видача Державних актів на право власності на землю не здійснюється, а право власності на земельні ділянки реєструються у новоствореному Реєстрі прав на нерухоме майно. На зміну Державним актам з 01.01.2013 року видавалися Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та [PERSON] з Державного реєстру прав. А з 01.01.2016 року, фактично підтвердженням реєстрації прав власності на земельну ділянку є електронна форма. Для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельні ділянки, реєстрацію яких проведено до 01.01.2013 року, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв'язку із втратою, пошкодженням чи зіпсуванням відповідного Державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою подаються: копія примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого Державного акта; оголошення про втрату документа у друкованих засобах масової інформації за місцем розташування земельної ділянки. Таким чином, за результатами розгляду поданих документів реєстратор проводить державну реєстрацію права власності, підтвердженням якого є електронна форма та, за бажанням власника, паперова форма без використання спеціальних бланків, проставлення підпису та печатки державного реєстратора. 02.11.2016 року, він звертався до державного реєстратора прав на нерухоме майно, щоб зареєструвати своє право постійного користування на земельну ділянку загальною площею 45,85 га. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 02.11.2016 року за № 32164705, йому було відмовлено у проведенні такої реєстрації, оскільки він не надав державного акта (або його копії) на право постійного користування на вказані земельні ділянки так як вказані документи у нього відсутні, оскільки він їх передав для виготовлення документації із землеустрою до ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та у нього не залишилось навіть їх копій та, як вказувалось вище, вказані документи безслідно зникли. Посилаючись на вищезазначене, просив суд визнати за ним право постійного користування земельними ділянками загальною площею - 45,85 га: в т.ч. рілля - 35,2 га, пасовища - 4,5 га, ставки - 6,15 га. розташованими в адміністративних межах [PERSON] міської ради та наданих йому у постійне користування на підставі рішень дванадцятої сесії [PERSON] районної [PERSON] народних депутатів XXI скликання від 11.03.1993 року, п'ятнадцятої сесії районної [PERSON] народних депутатів XXI скликання від 31.03.1994 року та п'ятої сесії районної [PERSON] народних депутатів від 16.05.1996 року. В судовому засіданні, позивач, посилаючись на обставини та підстави, наведені в поданій позовній заяві, свої вимоги повністю підтримав. Представник відповідача [PERSON] міської ради позовні вимоги не визнала. Представник відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Черкаській області в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині. Листа про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі, Черкаської області заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, представника третьої особи, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засідання, вважає наступне. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї норми передбачені способи захисту прав та інтересів, зокрема, визнання права. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 2 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою набувають підприємства, установи, організації, що належать до державної та комунальної власності. Відповідно до статті 1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. При цьому частиною 2 цієї ж статті встановлено, що права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство. Чинним земельним законодавством на час виділення земельних ділянок [PERSON] було передбачено надання Радами народних депутатів, із земель державної власності, земельних ділянок у постійне користування, зокрема, громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства. Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. За Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 положення вищенаведеного пункту щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано неконституційним. Верховний Суд України у своїй постанові від 26.09.2011 у справі №6-14цс11 вказав, що п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення. Судом встановлено, що 11.03.1993 року, на дванадцятій сесії [PERSON] народних депутатів ХХІ скликання, було вирішено відвести [PERSON] земельну ділянку для ведення фермерського господарства, загальною площею 11,8 га, з них ріллі 9,0 га, пасовищ 0,8 га земель запасу в адмінмежах [PERSON] міської [PERSON] народних депутатів (копія архівного витягу від 03.03.2016 року № 58/04-03). 31.03.1994 року, на пятнадцятій сесії районної [PERSON] народних депутатів ХХІ скликання, було вирішено змінити межі фермерських господарств [PERSON] і [PERSON], шляхом обміну рівноцінними по площі ділянками і внести до державних актів на право постійного користування відповідні зміни (копія архівного витягу від 17.03.2016 року № 58/04-03). Згідно архівного витягу від 02.01.2018 року № 1/04-03, 16.05.1996 року, на пятій сесії районної [PERSON] народних депутатів ХХІІ скликання, було вирішено надати земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства громадянам [PERSON] та [PERSON] 14,1 га ріллі на двох за рахунок ліквідованого фермерського господарства [PERSON]. Згідно рішення [PERSON] районної ради № 14-3 від 16.02.2001 року «Про внесення змін в землекористування району», було припинено діяльність фермерського господарства [PERSON] на площі 14,0 га ріллі. Земельну ділянку передати в землі запасу [PERSON] міської ради. Цим же рішенням, було надано земельну ділянку, площею 14,0 га ріллі із земель запасу [PERSON] міської ради для розширення фермерського господарства «Софіївські сади 1888» [PERSON] (копія архівного витягу від 25.03.2016 року № 58/04-03). Таким чином, з викладеного вище вбачається, що, згідно рішень [PERSON] районної ради, [PERSON], для ведення та розширення фермерського господарства, були надані земельні ділянки загальною площею (11,8 га + (14,1 : 2) + 14,0 га) = 32,85 га. На підтвердження своїх вимог, [PERSON] надав суду, незавірену належним чином та без підпису, копію рішення [PERSON] районної [PERSON] № 5-22 від 16.05.1996 року «Про відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства», згідно якого йому була відведена земельна ділянка для розширення та ведення фермерського господарства, площею 14 га із земель запасу [PERSON] районної [PERSON] народних депутатів в адмінмежах [PERSON] міської [PERSON] народних депутатів. Згідно архівного витягу архівного сектору [PERSON] РДА Черкаської області від 02.01.2018 року № 1/04-03 та листа від 04.01.2018 року № 1/04-03, встановлено, що рішенням пятої сесії районної [PERSON] народних депутатів ХХІІ скликання від 16.05.1996 року, про що зазначалось вище, [PERSON] та [PERSON] надавалась земельна ділянка загальною площею 14,1 га на двох. Щодо надання, згідно зазначеного рішення земельної ділянки одноосібно [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства площею 14 га, інформація в даному рішенні відсутня. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про визнання за ним права користування земельною ділянкою загальною площею 45,85 га не підтверджені належними та допустимими доказами в частині виділення йому земельної ділянки площею 14 га, згідно рішення [PERSON] районної [PERSON] № 5-22 від 16.05.1996 року «Про відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства». Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, суд не вважає за належний доказ виділення позивачу земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства рішення від 31.03.1994 року пятнадцятої сесії районної [PERSON] народних депутатів ХХІ скликання, про зміну меж фермерських господарств [PERSON] і [PERSON], яким питання щодо виділення [PERSON] земельної ділянки не вирішувалось. Щодо наданої позивачем довідки № 659/01-8 від 13.04.2004 року, виданої [PERSON] районним відділом земельних ресурсів та довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (станом на 31.12.2015 року) № 97-28-0.3-2038/15-16 від 12.08.2016 року, виданої відділом Держгеокадастру у [PERSON] районі Черкаської області, згідно яких, за фермерським господарством [PERSON] обліковуються земельні ділянки загальною площею 45,67 га, то суд не може взяти їх до уваги, оскільки вони носять інформаційний характер, в них не зазначені рішення, на підставі яких позивачу виділялись земельні ділянки та вони не є документами (рішеннями) органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно яких фізичним та юридичним особам виділяються земельні ділянки. Виходячи з вище наведеного, суд вважає, що позивач довів у суді та підтвердив належними доказами те, що йому, для ведення та розширення фермерського господарства були виділені земельні ділянки загальною площею 32,85 га, а тому вимоги у цій частині підлягають до задоволення. Також, слід зазначити, що позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради про визнання права постійного користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 122 ЗК України, [PERSON] міська рада, яка є відповідачем у справі, надає у користування та власність землі комунальної власності, що знаходяться на території міста. Як встановлено в судовому засіданні, земельні ділянки, на які просить визнати право постійного користування позивач, знаходяться в адмінмежах [PERSON] міської ради, тобто за межами міста. Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у власність або у користування для всіх потреб. В звязку з наведеним, в ході розгляду справи, до участі у справі, у якості співвідповідача було залучене Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, яке, на думку суду, і є належним відповідачем. А тому, вимоги позивача до [PERSON] міської ради до задоволення не підлягають, оскільки остання не є належним відповідачем. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне, пропорційно до задоволених позовних вимог, стягнути з відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Черкаській області на користь [PERSON] судові витрати у сумі 458 гривні 54 копійки. На підставі наведеного та

Outcome: approved