Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суму боргу у розмірі 555 315.95 грн., 3% річних від простроченої суми за користування грошовими коштами за період з 01.01.2019 року по 22.08.2019 року в сумі 10 680.32 грн., збільшивши цю суму на час винесення рішення суду, та інфляційні збитки за період з 01.01.2019 року по 22.08.2019 року в сумі 36 539.79 грн. В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що [PERSON] є його знайомою, яку він знає протягом шести років, разом займались підприємницькою діяльністю та склалися дружні партнерські стосунки. Третя особа - [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] , шлюб розірвано заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.11.2018 року (справа № 645/4954/18). 16.12.2016 року [PERSON] позичила у позивача гроші у сумі 555 315.95 грн. та зобов`язалась повернути борг до 01.01.2019 року, про що власноруч написала боргову розписку на вказану суму і передала її позивачу. Гроші [PERSON] , мала намір витратити на ведення свого власного бізнесу. Свідком передачі грошей та написання боргової розписки була [PERSON] . В указаний у борговій розписці строк [PERSON] борг не повернула, по телефону на зв`язок не виходила, на дзвінки не відповідала. У лютому 2019 року позивач змушений був поїхати додому до [PERSON] . Під час зустрічі [PERSON] заявила, що грошей у неї нема і всі питання щодо повернення боргу він має вирішувати в суді, і в добровільному порядку вирішити спір вона не бажає. Позивач вказує, що станом на подачу позовної заяви відповідачка [PERSON] повинна повернути: - \~ \~ \~ \~борг у сумі 555 315.95 грн.; - 3 % річних за користування грошовими коштами по заборгованості за період з 01.01.2019 року по 22.08.2019 року в сумі 10 680.32 грн.; - інфляційні збитки за період з 01.01.2019 року по 22.08.2019 року в сумі 36 539.79 грн. також зазначив, що в зв*язку з розглядом справи 3% річних від простроченої суми повинна бути перерахована і збільшена на час постановлення рішення суду. Ухвалою Фрунзенського районного суду Харківської області від 2 вересня 2019 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи призначено в порядку загально позовного провадження. Ухвалою Фрунзенського\~районного суду\~Харківської області\~від 2\~вересня 2019\~року вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо садового будинку № [NUMBER] , загальною площею 106.8 кв.м, житловою 52.4 кв.м з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки № [NUMBER] площею 0.0600 га, цільове призначення якої ведення садівництва в садівничому товаристві «Оріон», які розташовані на землях Кулиничівської селищної ради Харківського району, Харківської області, які належать на праві власності [PERSON] (ІНД [NUMBER] ) згідно договору купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, посвідченого 30.07.2013 року ПН ХМНО Жиляєвою Н.В., р.№ 3703. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харків від 24 жовтня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення згідно заявлених позовних вимог. Крім того пояснив, що кошти в борг передавались в гривнях 16.12.2016. В борговій розписці дійсно не зазначено дати, оскільки за браком часу після складення розписки не перевірили цей момент. Кошти передавалися різними купюрами (100, 2000, 500). Свідки не були зазначені в розписці. Спільного бізнесуу не було, відповідач брала в борг кошти на розвиток свого бізнесу. Відповідач [PERSON] , яка повідомлялася рекомендованими листами, направленими їй судом на адрес останнього відомого місця проживання, останні не вручені, не повідомила про причини неявки в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавала, заперечень проти позову або заяви про розгляд справи без її участі не надала, не подавала відзиву на позов. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Також, про час та місце судового засідання він був повідомлений у відповідність до ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання та не подала відзиву, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив розглядати справу в заочному порядку. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог та зазначив, що відповідач [PERSON] це його колишня дружина, шлюб розірвали в листопаді 2018 року. Йому відомо, що вона отримувала в борг кошти від [PERSON] , які в подальшому, в зв*язку зі зловживанням спиртними напоями пропила всі гроші та прогуляла їх. Спільного бізнесу у них не було але шлюбно -сімейний бюджет був спільний. Про борг він знав. Перед розірванням шлюбу, приблизно рік разом не мешкали. Зі слів йому відомо, що [PERSON] в борг брала кошти в грудні 2016 р., але коли саме та скільки йому не відомо, бо грошей він не бачив. В судовому засіданні було допитано свідка. Так, свідок [PERSON] , зазначила, що 16.12.2016 вона зайшла на роботу до [PERSON] , щоб прогулятися через парк. Він пояснив, що зараз не може бо нього повинна прийти [PERSON] . Коли вона приїхала, то запитала чи підготував він гроші. [PERSON] віддав їй гроші, а оскільки сума була великою, то він взяв від неї розписку. Купюри були різни 100, 200 та через велику суму, було багато пачок з грошима та пачки були перемотані. Зразок розписки знайшли в інтернеті. Свідок була присутня при отримання відповідачем коштів та написанні розписки. Відповідач свідку пояснила, що кошти їй потрібні для розвитку особистого бізнесу, але просила чоловіку не казати. Передача грошей відбувалася в кабінеті за адресою [ADDRESS] . [PERSON] обіцяла повернути кошти в січні 2019 року та під час написання розписку дуже спішила піти. Чому саме така сума, свідку не відомо, бо відповідач сама назвала саме таку суму. Суд, вислухавши сторону позивача, третю особу та свідка, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Судом встановлено, що 16.12.2016 року сторони уклали договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 555 315.95 гривень з кінцевим терміном повернення до 1 січня 2019 року. Крім того, між сторонами в договірі позики було зазначено, що [PERSON] отримала грошові кошти в розмірі 555315.95 грн. На підтвердження даного договору [PERSON] надав розписку, оригінал якої містяться в матеріалах справи. Згідно заочного рішення Фрунзенського районного суду від 27.11.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Крім того вказаним рішенням встановленого причину розірвання шлюбу агресивна поведінка [PERSON] та зловживання нею спиртними напоями. Також в рішенні вказано, що спільні сімейні відносини були припинені з лютого 2016 р. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. У відповідності до частин першої та третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Таким чином, судом встановлено, що розписка [PERSON] \~наданої на\~ім*я\~ [PERSON] є договором позики, укладеним у простій письмовій формі та відповідає змісту ст. 1047 ЦК України. В силу ст. 1049 ЦК України, [PERSON] , як позичальник, зобов`язана повернути позикодавцеві [PERSON] позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строки, що встановлені розпискою. Однак відповідач свого обов`язку не виконала, не повернула гроші за відповідним договором позики, що підтверджується наявністю оригіналу розписки, яка долучена до матеріалів позову. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, зробленого постановою Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення ст. 625 ЦК України, застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях. Кредитор реально грошові кошти не отримав. Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст.526, 599 ЦК України. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11). Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, згідно ст. 625 ЦК України. Окрім того, позивач також просив суд стягнути з відповідача три проценти річних станом та інфляційні витрати на час ухвалення рішення, що становлять суму 19444.00 грн. та 22510,98 грн. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Приймаючи до уваги, що сума основного боргу відповідачем несплачена, суд доходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних також підлягають задоволенню. Приписами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи зазначене, 3 % річних та інфляційні витрати, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання. Позивачем складено розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних витрат, відповідно до якого інфляційні витрати становлять 22510,98 грн та три відсотки річних 19444.00 грн. Вказана сума заборгованості повністю узгоджується з розрахунком, який міститься в матеріалах справи, перевірений судом, та не спростований відповідачем. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач ніяких доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, і про які зазначено у оригіналі розписки, не надала. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що договори позики між позивачем та відповідачем були укладені не добровільно. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Крім того, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд вирішує питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно платіжного доручення позивачем при пред`явленні позову до суду було сплачений судовий збір у розмірі 6025,36 грн. та за заява про забезпечення позову 384.20 грн., а отже, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір сплачений ним під час звернення з позовом до суду в зальному розмірі 6 409.56 грн. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Частиною 2 статті 158 ЦПК України визначено, що клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. Згідно із ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. При вирішенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд враховує, що під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли не вжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Зважаючи на те, що за клопотання позивача було забезпечено позов та позивач в судовому засіданні просить скасувати накладену ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 2 вересня 2019 року заборону вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо майна відповідача, суд вважає можливим скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою від 2 вересня 2019 року. Враховуючи вище викладене, усі надані докази, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та скасування заходів забезпечення. Враховуючи вище викладене, перевіривши матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved