Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним правочинів, виселення з квартири із зняттям з реєстраційного обліку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 23.06.1994 року старшим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Ткачук М.Ю.,р.№ 1-1708 , квартира [ADDRESS] належала її батькові [PERSON], який[INFO] помер, не залишивши заповіту. Спадкоємцями першої черги за законом окрім неї є її брат [PERSON], який проживав разом з померлим. 15.12.2009 року державний нотаріус Другої державної нотаріальної контори Рева Л.Л. посвідчила та видала їй свідоцтво про право на спадщину за законом на 12 частку квартири [ADDRESS]. Вказала, що на даний час вона проживає за кордоном, тому користувався спадковою квартирою [PERSON], який отримав свідоцтво про право на спадщину 28.08.2010 року. Як стало їй відомо, що на початку грудня 2010 року ріелтор [PERSON], разом з іншими особами намагалися через її довірену особу та матір [PERSON] купити належну їй 12 частку квартири [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] зловживав спиртним напоями, ніде не працював,то 09.03.2011 року її довірена особа звернулася до Рівненського міського суду із позовом про захист права власності шляхом заборони [PERSON] і [PERSON] розпорядження усією квартирою. Однак [PERSON] замінила вхідні двері, та замки до квартири в яку нікого не впускала. Так, 25 березня 2011 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір дарування за яким [PERSON] подарував належну йому 12 частку квартири [ADDRESS] ,[PERSON], в свою чергу остання подарувала 12 частину даної квартири [PERSON] Оскільки вказана квартира є однокімнатною, і в силу положень ст.183 ЦУК України є нероздільною, тому вона не призначена для спільного володіння і користування особами, які не перебувають у родинних чи сімейних стосунках. Вважає, що дарування [PERSON] належної йому 12 частки вищевказаної квартири [PERSON] , як і дарування останньою цієї частки [PERSON] є удаваними правочинами, оскільки в дійсності ці правочини приховують інші правочини, а саме купівлю-продажу 12 частки у праві власності на квартиру. Метою приховування вказаних правочинів є уникнення сплати обов'язкових платежів до Пенсійного Фонду У країни та її привілейованого права на купівлю частки брата, адже відсутність її згоди, як співвласника даної квартири, робить неможливим укладення договору купівлі-продажу. Вважає, що [PERSON] незаконно придбала квартиру, вселилася до неї і зареєструвала у ній своє місце проживання та без її згоди незаконно вселила і зареєструвала у ній свою сестру [PERSON] Вказала, що тривалий час позбавлена можливості користуватися, володіти і розпоряджатися належною її частиною квартири,а тому її право підлягає захисту і поновленню,шляхом визнання правочинів дарування недійсними,виселення з квартири із зняттям з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, договори дарування укладені між [PERSON] і [PERSON], [PERSON]. і [PERSON] не були безоплатними, оскільки між ними не існувало не тільки родинних чи сімейних стосунків,а й знайомства взагалі. Просить позов задоволити. Представники позивача [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON],[PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказали, що договори дарування 12 частки квартири [ADDRESS],посвідчені 25.03.2011 року і 06.04.2011 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON],р.№№ 521 , 615 .укладені між [PERSON] і [PERSON], [PERSON]. та [PERSON] є законними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. В обґрунтування свої заперечень посилаються на те, що підстави для визнання договорів недійсними, передбачені ст. 203 ЦК України відсутні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно зясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Відповідно до ч 1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається із матеріалів справи 25.03.2011 року між [PERSON], як дарувальником та [PERSON] як обдарованою було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування 12 частки квартири [ADDRESS]. 06.04.2011 року між [PERSON], як дарувальником та [PERSON], як обдарованою було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування 12 частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдарований) безоплатно майно у власність. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач вважає, що договір дарування від 25.03.2011 року вчинено дарувальником під впливом та помилково так як відповідач [PERSON] подарував частку квартири чужій особі. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків , встановлених законом. п. 19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що відповідно до статею 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як встановлено судом [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на момент укладання договорів дарування були ознайомлені з усіма умовами, наслідками укладання договору дарування. Укладання договорів дарування проводилось з ініціативи [PERSON] та [PERSON], які розуміли значення свої дії та могли керувати ними, про що свідчать їх підписи в договорах дарування. Всі ці обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Із пояснень представників позивача вбачається, що єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним є, те що [PERSON] подарував частку в квартирі чужій людині та на даний час не має постійного місця проживання, що не може визнаватися помилкою при укладанні договору дарування в розумінні ст. 229 ЦК України. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON] на час укладання договору не помилялася щодо вчинення ними правочину, доказів на підтвердження укладання ними договору дарування внаслідок помилки суду не надали, а тому в задоволенні позову в частині визнання договорів дарування недійсним слід відмовити. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого житлового приміщення. Як встановлено судом [PERSON] вселила в спірну квартиру [PERSON] без згоди іншого співвласника, а саме [PERSON], тому суд вважає, що дії [PERSON] порушують права та законні інтереси [PERSON], як співвласника спірної квартири.

Outcome: dismissed