Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 13 024 Євро за договором позики, оформленим розпискою від 28 травня 2021 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач надав відповідачу позику у сумі 45 908,00 Євро, що підтверджується розпискою від 28.05.2021, яку відповідач написав власноручно. Враховуючи ту обставину, що [PERSON] в обумовлений розпискою строк, а саме - до 04.06.2021, грошові кошти повернув частково у сумі 32 873,00 Євро, то просить суд стягнути з відповідача залишок заборгованості у сумі 13 034,00 Євро. Ухвалою судді від 1 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник подав на адресу суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, при цьому, повідомив, що відповідачем 12.08.2021 було сплачено 848,00 Євро, що підтверджується відповідною розпискою позивача, в решті позовні вимоги підтримали в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що 28 травня 2021 року відповідачем одержано від позивача в борг грошові кошти в сумі 45 907,00 Євро готівкою, які останній зобов`язувався повернути в строк до 04.06.2021. Наведена обставина підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом розписки та сторонами не заперечується (а.с. 4). Відповідач кошти повернув частково у розмірі 13 034,00 Євро, що підтверджується відповідними оригіналами розписок позивача. Крім того, представник позивача у заяві від 7 вересня 2021 року повідомив, що відповідачем також було повернуто 848 Євро. Таким чином, станом на час розгляду справи відповідач свого обов`язку щодо повернення грошових коштів у розмірі 12 186 Євро не виконав, що стало причиною звернення до суду з позовною заявою. Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлені розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передавання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець за цим договором набуває тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми . Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як слідує із розписки, борг відповідачем мав бути повернутий в строк до 4 червня 2021 року. Строк повернення коштів за договором позики минув, однак, відповідачем грошове зобов`язання у повному обсязі в строк, передбачений розпискою, не виконано. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. Враховуючи ту обставину, що позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, позику у повному обсязі в установлений розпискою строк не повернув, то таку суму боргу слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку. Так, станом на день розгляду спору сума заборгованості становить 12 186,00 Євро (28.05.2021 - 12 335,00 Євро, 01.06.2021 - 12 315,00 Євро, 08.06.2021 - 8 223,00 Євро, 12.08.2021 - 848,00 Євро), яку слід стягнути з відповідача за розпискою від 28.05.2021. В той же час, як вбачається з матеріалів справи заборгованість у розмірі 848,00 Євро була сплачена 12.08.2021, тобто після відкриття судом провадження у справі (ухвала суду від 1 липня 2021). У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Таким чином, провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення заборгованості у розмірі 848,00 Євро слід закрити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача слід стягнути 3 985,65 грн. сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: partial