Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя без реального виділення. В обґрунтування позову посилається на те, що 30.04.1991 року вони з відповідачкою зареєстрували шлюб. Під час проживання у шлюбі в 2000 році ними було придбано житловий будинок, розташований в [ADDRESS], за їхньою. Спільною згодою та оформлено на відповідачку. На підставі рішення Роменського міськрайонного суду від 24.05.2004 року у справі № 2-557/2004 р. 25.11.2016 року Роменським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Сумській області проведено реєстрацію розірвання шлюбу. Також у березні 2014 року [PERSON] отримано Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0800 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Проте відповідачка з листопада 2016 року не допускає його в будинок та не надає правовстановлюючих документів на будинок, чим позбавила його зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання та ускладнила можливості захисту права власності в судовому порядку у зв'язку з відсутністю документів про право власності на нерухоме майно. Тому просить поділити спільне сумісне майно подружжя без реального виділення і визнати за ним та відповідачкою право власності, по 1/2 частині за кожним: на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,0824 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Позивач та його представник надали суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали , просили їх задовольнити. Справу просили слухати без їх участі. Відповідачка надала суду заяву , в якій позовні вимоги визнала повністю , не заперечувала проти їх задоволення. Просила справу слухати без її участі. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені. Відповідачка не обмежена в цивільній процесуальній дієздатності, а тому розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, включаючи і право на визнання позову. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання відповідачкою пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб і є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Визнання відповідачкою позову слід прийняти і задовольнити позов.

Outcome: approved