Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунальної установи «Скадовський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти», про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до наказу № 79-к від 08.12.2014 позивача призначено на посаду техніка-теплотехніка Комунальної установи «Скадовський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти». 23.09.2016 його було письмово попереджено про скорочення займаної посади та звільненням через два місяця в звязку із скороченням штату працівників. У звязку з тим, що при ознайомленні з рішенням про скорочення його посади, йому не було запропоновано посаду спеціаліста з будівництва, яка являлася вакантною та наявністю відповідної освіти, 27.09.2016 позивач самостійно звернувся до відповідача з письмовою заявою для вирішення питання про переведення його на вказану вакантну посаду. 23.11.2016 наказом № 61-к його звільнено з посади техніка-теплотехніка КУ «Скадовський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» в звязку із скороченням штату працівників. При цьому про розгляд заяви про переведення на іншу посаду його не повідомили. З наведених підстав позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 61-к від 23.11.2016 про його звільнення, зобовязати відповідача запропонувати йому іншу роботу, відповідно до штатного розпису та стягнути судові витрати. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів викладених в позовній заяві. Також представник позивача, посилаючись на положення Наказу Міністерства соціальної політики України від 29 грудня 2004 року N 336 «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», зауважив про незаконність відмови відповідача шляхом розгляду неповноважною комісією заяви позивача про переведення його на вакантну посаду. Представник Комунальної установи «Скадовський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» [PERSON] позов не визнав та просив відмовити у задоволенні заявлених в ньому вимог зазначивши, що позивачу було відмовлено у переведенні його на посаду спеціаліста з будівництва через відсутність у нього стажу роботи за даною професією, оскільки згідно посадової інструкції обовязковим є наявність стажу за фахом не менше одного року. До того ж у керівництва установи наявні зауваження щодо виконання трудової дисципліни [PERSON] Заслухавши доводи та заперечення учасників цивільного процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов до наступних висновків. Статтею 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Між тим, трудовим законодавством України передбачено право власника або уповноваженого ним органу на розірвання за власною ініціативою трудового договору з робітником. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Суд встановив наступні обставини справи. Відповідно до записів у трудовій книжці [PERSON] на підставі наказу № 79-к від 08.12.2014 призначений на посаду техніка-теплотехніка Комунальної установи «Скадовський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» (а.с. 7). 23.09.2016 [PERSON] було письмово попереджено про скорочення займаної посади та звільненням через два місяця в звязку із скороченням штату працівників, про можливість переведення на іншу посаду не повідомлявся, що визнається сторонами по справі, а тому на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Також сторонами в судовому засіданні визнано наявність в штаті Комунальної установи «Скадовський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» на день звільнення [PERSON] вакантної посади спеціаліста з будівництва та підтверджується штатним розписом установи (а.с. 3). Копією диплома підтверджується, що [PERSON] закінчив Донбаський гірничо-металургійний інститут за спеціальністю промислове та цивільне будівництво, рішенням державної екзаменаційної комісії від 17.06.1995 йому присвоєно кваліфікацію спеціаліста інженера-будівельника (а.с. 5). 27.09.2016 позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою з проханням запропонувати йому посаду спеціаліста з будівництва, так як в нього наявна відповідна освіта (а.с. 4). Наказом № 61-к від 23.11.2016 [PERSON] звільнено з посади техніка-теплотехніка КУ «Скадовський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» в звязку із скороченням штату працівників (а.с. 2). Як зазначив представник відповідача, в день звільнення позивач з 11.45 год. був відсутній, про що складено відповідний акт (а.с. 24), тому наказ про звільнення йому було спрямовано поштовим відправленням (а.с. 25-26). Із протоколу розгляду заяви [PERSON] щодо запропонування йому посади спеціаліста з будівництва установи вбачається, що за результатами обговорення комісією прийнято рішення про відмову у наданні [PERSON] посади спеціаліста з будівництва (а.с. 27). Як вбачається з копії супровідного листа про направлення наказу про звільнення позивачу (а.с. 25-26), в додатках відсутні докази спрямування йому відомостей про результати розгляду заяви з проханням запропонувати позивачу посаду спеціаліста з будівництва, й таких доказів суду надано не було. При цьому суд констатує порушення відповідачем розгляду вказаної заяви, оскільки як вбачається з протоколу, до складу комісії по розгляду заяви позивача крім інших двох працівників входив керівник установи, який повідомив про необхідність врахування під час прийняття рішення відсутність у [PERSON] стажу роботи за фахом та відповідних навичок у даному напрямку роботи, окрім того висловив незадоволення щодо виконання трудової дисципліни [PERSON] Наведене свідчить про упередженість комісії при розгляді заяви позивача з проханням запропонувати йому вакантну посаду. При цьому судом не приймаються до уваги посилання представника відповідача на наявність непогашеного дисциплінарного стягнення відносно [PERSON] (а.с. 23), оскільки вказане не позбавляє обовязку керівника установи запропонувати працівникові, який підлягає звільненню у звязку із скороченням штатної чисельності, іншу роботу. Тоді як виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України можна дійти висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці зобовязаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Також суд вважає неприйнятними та такими, що не впливають на висновки суду доводи представника відповідача на порушення трудової дисципліни позивачем, що виразилося у його відсутності на робочому місці в день звільнення, оскільки вказаний факт зафіксований, але по ньому не прийнято будь-яких рішень. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Як вже зазначалось судом частина 3 статті 49-2 КЗпП України закріплює обовязок роботодавця працевлаштувати працівника, посаду якого скорочено, за наявності його згоди, на посаду, що відповідає його професії чи спеціальності. У вказаній нормі відсутні посилання на можливість роботодавцем визначення при цьому умов щодо наявності у працівника певного стажу роботи за спеціальністю. З наведених підстав, суд вважає неспроможними посилання представника відповідача на вимоги закріплені в посадовій інструкції щодо стажу роботи. Під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] має відповідну спеціалізацію для зайняття вакантної в установі посади спеціаліста з будівництва. Представником відповідача не доведено того, що позивач не може виконувати роботу, визначену для вказаної посади. Суд вважає, що не запропонувавши позивачу переведення його на вакантну посаду та відмова в задоволенні його заяви з цього приводу з посиланням на відсутність певного стажу роботи за спеціальністю є порушенням гарантій, визначених ст. 5-1 КЗпП України щодо забезпечення права на працю. Таким чином, враховуючи наведені вище встановлені судом обставини справи, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд дійшов висновку про незаконність звільнення [PERSON] із займаної посади. З огляду наведеного суд вважає необхідним задовольнити заявлені в позовній заяві вимоги. При цьому суд не приймає доводи представника відповідача про необхідність, на його думку у випадку задоволення позову, стягнути з позивача на користь відповідача сплачених йому при звільненні коштів, оскільки з такими вимогами в порядку передбаченому ч. 3 ЦПК України, представник відповідача не звертався й вказане питання може бути вирішене судом у випадку відсутності в сторін домовленості щодо вирішення вказаного питання в добровільному порядку. Також на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу, з розміром яких в сумі 2000 грн. суд погоджується з урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», часу витраченого представником позивача в судових засіданнях під час розгляду справи. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за двома вимогами не майнового характеру в розмірі визначеному на день подачі позову 1102,40 грн. (551,20 Х 2 = 1102,40), що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» та узгоджується з розясненнями, викладеними у постанові Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014.

Outcome: approved