Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], про визнання договору іпотеки від 04.06.2008р. № PML-В02/048/2008 недійсним. В позові зазначив, що йому, [PERSON], згідно свідоцтва № 230 від 28 травня 1987 року, яке було видане виконкомом Вінницької районної Ради народних депутатів, зареєстрованого Вінницьким обласним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 228, належить на праві власності житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] 09.04.08р. між ним та відповідачем [PERSON] був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу вищезазначеного будинку. 23 квітня 2008 року рішенням постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» у справі № 1-147/08, цей договір купівлі-продажу був визнаний дійсним та визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] 18.04.2014 року дружина позивача - [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з заявою про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.15р. по справі №127/8010/14-ц її заяву було задоволено, а рішення третейського суду було скасовано. Під час розгляду справи Вінницьким міським судом позивачу стало відомо, що 4.06.08р. між відповідачем [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено договір іпотеки № РМL-В02/048/2008, який посвідчено Нідзельською І.Є. - приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області та зареєстровано в реєстрі за № 1344. Згідно умов договору іпотеки [PERSON] передав в іпотеку ПАТ «ОТП Банк» вищезазначений житловий будинок з прибудовами та господарськими будівлями. Позивач вважає, що даний договір іпотеки є недійсним, виходячи з наступного. Пунктом 3.1. договору іпотеки визначено, що предмет іпотеки належить Іпотекодавцю [PERSON] на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року у справі № 1-147/08. Як зазначалось позивачем раніше, дане рішення третейського суду було скасовано ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.15р. по справі № 127/8010/14-ц в зв'язку з тим, що третейський суд, нехтуючи приписами закону про те, що до його компетенції не належить розгляд вказаного спору, і цей спір підлягає вирішенню судами загальної юрисдикції, ухвалив рішення поза межами своєї компетенції, а також не взяв до уваги ту обставину, що дружина позивача - [PERSON], як співвласниця майна, не надавала згоди на укладення договору купівлі-продажу. Отже, враховуючи те, що право власності [PERSON] на предмет іпотеки посвідчувалось нікчемним договором купівлі-продажу та скасованим рішенням третейського суду, а належне позивачу майно вибуло з його володіння поза його волі, тому в силу вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України договір іпотеки є недійсним. В зв'язку з зазначеним, позивач звернувся до суду та просить визнати договір іпотеки від 04.06.2008р. № PML-В02/048/2008 недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав з підстав та за обставин викладених у позові. Суду показав, що про укладений договір іпотекі не знав, однак підтвердив, що знав, що приходили описувати його будинок та господарськи будівлі. Просив суд врахувати, що даний житловий будинок є його єдиним житлом і договір купівлі-продажу був укладений в наслідок того, що він був введений в оману. На теперішній час він залишається власником будинку, однак вважає за необхідне зняти обтяження у вигляді іпотеки. Третя особа [PERSON] позов підтримала повністю. Відповідач [PERSON] позов не визнав та суду показав, що [PERSON] розумів, який саме правочин вони укладають і знав, що будинок був переданий в іпотеку. Відповідач був обізнаний про це, однак в подальшому звернувся до суду за скасуванням рішення третейського суду. В оману позивача він не вводив, договір іпотеки уклав на законних підставах, тому просить в задоволенні позову відмовити. Представник Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» позов не визнала та суду показала, що підстав для скасування договору іпотеки немає, так як зміна власника не тягне за собою скасування договору іпотеки. Просила врахувати, що на час укладання договору [PERSON] був правомочним власником майна, яке було передано під іпотеку, банк виконав всі свої обов'язки за договором кредитування, сам договір кредитування не скасований, а отже і підстав для застосування до договору іпотеки ст.ст.215,216 ЦК України - немає. В задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступне: Згідно свідоцтва №230 від 28 травня 1987 року, яке було видане виконкомом Вінницької районної Ради народних депутатів, зареєстрованого Вінницьким обласним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 228, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] (а.с. 4 т.1). 23 квітня 2008 року рішенням постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» у справі № 1-147/08, було визнано дійсним договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] (а.с. 227 т.1). На підставі вказаного рішення третейського суду та виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом, [PERSON] 24.04.2008р. було видано реєстраційне посвідчення на право власності на вищевказаний житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами (а.с. 228, 230 т.1). В подальшому між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник ПАТ «ОТП Банк») було укладено кредитний договір та договір іпотеки від 04.06.2008р. за № PML-В02/048/2008, предметом якого став житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] (а.с.11-13 т.1). У відповідності до умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 18.03.2011р. та Договору відступлення прав вимоги б/н від 18.03.2011 р. ПАТ «ОТП Банк» продало кредитний портфель, включаючи кредитний договір з [PERSON] ТОВ «ОТП Факторинг Україна». В подальшому рішення третейського суду від 23.04.2008р. було скасовано ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.15р. по справі № 127/8010/14-ц (а.с.5-7 т.1). В зв'язку з скасуванням рішення третейського суду, позивач звернувся до суду за визнанням недійсним договору іпотеки від 04.06.2008р. на підставі ст.ст. 203, 215, 316, 317, 328, 388 ЦК України. Відповідач в особі представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в свою чергу звернувся до суду з заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд виходить з того, що у відповідності до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ст.203 ЦК України, зокрема зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов, зокрема нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Згідно з ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або такі, що є необхідними для договорів цього виду, а також усі умови, відносно яких за заявою хоч би однієї із сторін має бути досягнута згода. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Надаючи оцінку встановленим судом обставинам та поданим сторонами доказам, суд враховує, що відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, згідно частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Зі змісту оспорюваного правочину, а саме: Іпотечного договору від 04.06.2008р. №PML-B02/048/2008 вбачається, що позивач не був стороною даного правочину. Іпотечний договір було підписано його сторонами в присутності приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу - Нідзельської І.Є.; у договорі зазначено, що останній підписаний сторонами, особу громадян, які підписали договір, встановлено, їх правоздатність та дієздатність, перевірено повноваження представників та встановлено належність гр. [PERSON] майна, що передається під іпотеку. На момент укладення договору іпотеки були відсутніми підстави, які свідчили б про недійсність правочину. Іпотекодавець був цілком дієздатним, право власності на предмети іпотеки належало Іпотекодавцю, волевиявлення [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі, іпотечний договір сторони вчинили у формі, встановленій законом, що перевірено та підтверджується Договором іпотеки, який посвідчений нотаріусом. Крім того, ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2015 року, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 27.11.2015 року, за якою було скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23.04.2008р. набула чинності 27.11.2015р., майже через 7 років з моменту вчинення договору іпотеки. Тому, суд вважає, що обставин, визначених частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, при розгляді даної справи судом не встановлено, а отже відсутні підстави для визнання Іпотечного договору недійсним. Оскільки договір іпотеки є похідним від договору надання кредиту, а не рішення третейського суду, підстав для застосування ст.216 ЦПК України також не встановлено. Враховуючи вищевказане, в задоволенні позову слід відмовити. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати до розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed