Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину. Позов мотивований тим, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 28 серпня 2014 року. Під час шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] . Починаючи з 18 квітня 2019 року син проживає з позивачем. Тривалий період відповідач отримувала від позивача аліменти на утримання сина і користувалася ними на власний розсуд, хоча в той період син фактично вже проживав з позивачем. Вказуючи, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, разом із ними не проживає, жодних витрат на дитину не несе, досягнути домовленості з відповідачем щодо розміру та добровільної сплати аліментів не вдалося, позивач просив ухвалити рішення, яким стягувати з відповідача на його користь аліменти в розмірі 1/4 всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. 14 лютого 2020 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що питання щодо визначення місця проживання сина [PERSON] не вирішено, дитина періодично проживає то з позивачем, то з нею, та вони обоє беруть участь у його вихованні і матеріальному забезпеченні, що підтверджується довідкою Мокрецької сільської ради Турійського району Волинської області від 11 лютого 2020 року. Крім того, відповідач зазначає, що дійсно вона отримувала від позивача аліменти на утримання сина згідно з рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 квітня 2019 року, проте подала до виконавчої служби заяву про повернення їй виконавчого документа та з 1 грудня 2019 року аліментів не отримує. 18 лютого 2020 року позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, у якій ствердив, що спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини немає. Син [PERSON] з 18 квітня 2019 року за власним бажанням постійно проживає з ним за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Мокрецької сільської ради Турійського району Волинської області від 17 лютого 2020 року, яка видана на підставі акта обстеження від 17 лютого 2020 року. За вказаною адресою знаходяться особисті речі сина, підручники, одяг та взуття. Відповідач періодично приходить та спілкується з сином, однак питання про зміну його місця проживання не ставить. У судове засідання позивач не з`явився, 15 квітня 2020 року подав до суду письмову заяву, в якій просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та розглядати справу без його участі (а.с. 73). Відповідач у судове засідання 15 квітня 2020 року не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи в контексті положень пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України належним чином була повідомлена, оскільки у надісланому судом відповідачу поштовому повідомленні проставлено відмітку про відсутність [PERSON] за адресою її зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання: [ADDRESS] (а.с. 72). Іншої адреси для надсилання кореспонденції відповідач суду не повідомляла і в усіх поданих до суду документах (відзив, заяви) зазначала вищевказану адресу. Про причини неявки суд не повідомляла, клопотання про відкладення розгляду справи не подавала. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на дитину є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Обов`язок батьків щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям та способи й порядок його виконання врегульовано у главі 15 Сімейного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин першої, третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України). За змістом частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками свого обов`язку по утриманню неповнолітньої дитини, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, має право звернутися до суду із відповідним позовом і в такому разі аліменти на дитину відповідно до вимог статті 183 СК України можуть бути присуджені у частці від доходу. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28 серпня 2014 року розірвано (а.с. 13). Під час шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22 серпня 2019 року, в якому батьком дитини записаний позивач [PERSON] , а матір`ю - відповідач [PERSON] (а.с. 12). Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 квітня 2019 року ухвалено стягувати з позивача [PERSON] в користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1100 гривень щомісячно, починаючи з 25 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 37-38). Проте, постановою Турійського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 18 листопада 2019 року виконавчий лист про стягнення з позивача у цій справі аліментів повернуто стягувачу [PERSON] за її заявою (а.с. 39-40). Право на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів відповідно до положень частини третьої статті 181 СК України належить одному з батьків, разом з яким проживає дитина. За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З матеріалів справи видно, що з 18 квітня 2019 року [PERSON] проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками Мокрецької сільської ради Турійського району Волинської області № 453 від 25 червня 2019 року № 521 від 21 серпня 2019 року, № 115 від 17 лютого 2020 року, № 46/3.5 від 17 лютого 2020 року, актом обстеження фактичного проживання від 17 лютого 2020 року (а.с. 14, 15, 51-53). Посилання відповідача на довідки сільської ради та повідомлення директора загальноосвітньої школи, де навчається дитина (а.с. 34, 42, 43), в яких зазначено про періодичне проживання дитини і з матір`ю та участь матері у вихованні і шкільному житті дитини, не спростовують факту проживання дитини з позивачем. Крім того, у судовому засіданні 18 лютого 2020 року відповідач підтвердила факт постійного проживання сина за власним бажанням із позивачем з 18 квітня 2019 року, вказуючи, що лише інколи по вихідних син ночує у неї та вона проводить з ним час. Покликання відповідача на те, що вона частково забезпечує дитину, купує інколи необхідний одяг, речі і продукти не має правового значення для розгляду цієї справи, оскільки право на отримання аліментів у разі відсутності домовленості між батьками належить тому з батьків, з ким фактично постійно проживає дитина, не залежить від участі другого з батьків в утриманні дитини і такі обставини не входять до переліку визначених статтею 182 СК України обставин, що враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд відповідно до вимог статей 180, 182 СК України бере до уваги те, що обов`язок утримувати дитину покладається рівною мірою на матір і батька, позивач працює підсобним робітником у Фермерському господарстві «Поліська родина», отримує заробітну плату близько 6000 гривень (а.с. 67), відповідач працює на посаді вихователя у дошкільному навчальному закладі села Мокрець, отримує заробітну плату в середньому близько 10 000 гривень (а.с. 65), інших дітей чи непрацездатних осіб на утриманні не має. У ході судового розгляду справи позивач стверджував, що витрати на утримання дитини становлять 1000-1500 гривень щомісяця, отримуваної заробітної плати йому не вистачає для належного й повноцінного забезпечення рівня життя, навчання та розвитку дитини. З огляду на вказане та виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, розміру встановленого законом прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 до 18 років на час розгляду справи (2218 гривень), суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення позову і вважає за доцільне та достатнім стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/5 всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, що відповідає вимогам статей 182, 183, 191 СК України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору на підставі закону, то відповідно до вимог частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (80 %) підлягає стягненню встановлений на час звернення позивача до суду судовий збір в розмірі 614.72 грн. (768.40 грн * 80 % / 100% = 614.72 грн). На підставі викладеного, статей 180-182, 183, 191 СК України та

Outcome: partial