Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, вказуючи на те, що з 17 березня 1979 року він перебував в зареєстрованому шлюбу з [PERSON]. 29.06.1992 року вони купили в колгоспі «Правда» ? частину будинку в двохквартирному будинку по [ADDRESS] За договором купівлі - продажу, посвідченого секретарем виконкому Атюшівської сільської ради, покупцем вказаної квартири є [PERSON] На підставі рішення виконкому Атюшівської сільської ради № 40 від 22.08.2011 року [PERSON] взамін договору купівлі-продажу було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. Державна реєстрація вказаної квартири була проведена 12.10.2011 року Коропським РБТІ. З квітня 2012 року [PERSON] припинив шлюбні відносити з [PERSON] і з того часу не проживає в квартирі, яка розташована в [ADDRESS]. Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 30.11.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З оголошення в газеті [PERSON] дізнався, що в [ADDRESS], продається квартира. З часом [PERSON] дізнався, що 05.12.2013 року [PERSON] без його згоди продала їхню квартиру [PERSON], який 21.12.2013 року продав [PERSON]. Обидва договори купівлі-продажу квартири посвідчувались приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], якому [PERSON] надала письмову заяву, в якій стверджувала, що квартира не є спільною сумісною власністю, оскільки на час набуття права власності на неї в зареєстрованому шлюбі, чи фактичних шлюбних відносинах вона не перебувала. А тому [PERSON] просить суд витребувати у [PERSON] ? частку квартири, яка розташована в [ADDRESS], та стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримав та просив її задовольнити по вищевикладеним мотивам. Представник відповідача, третіх осіб [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, вказавши, що відповідач купила квартиру за відплатним договором, не знала, що на вказану квартиру є право інших осіб, в договорі купівлі-продажу квартири в п. 1.5 наявні гарантії купівлі-продажі, договір нотаріально посвідчений, а отже відповідач є добросовісним набувачем. Крім того у 2000 році вказана квартира згоріла і на час вказаного випадку, крім позивача та [PERSON] в ній проживали [PERSON] та [PERSON], які приймали участь у відбудові квартири, однак вони не претендують на свою частку і зустрічного позову заявляти не мають наміру. Докази того, що квартира в [ADDRESS], відбудована за спільні грошові кошти членів сім*ї, відсутні. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третіх осіб, суд приходить до наступного висновку. Відповідно ст.ст. 41, 47 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно статей 22, 28 КпШС, чинних на час виникнення спірних правовідносин, набуте подружжям за час шлюбу майно, вважається його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування, розпорядження спірним майном. Виходячи з зазначених положень закону, беручи до уваги, що квартира була придбана та оформлена на ім*я [PERSON], як одного із подружжя, в період перебування позивача та [PERSON] у шлюбі, що майно вважається їх спільною сумісною власністю, а тому обидві сторони мають право на це майно по ? частині кожний. Оскільки відносини між сторонами щодо порушення права власності у спільному сумісному майні виникли після 01.01.2004 року, відповідно до даних правовідносин застосовуються норми Сімейного та Цивільного кодексів України, які набули чинності з 01.01.2004 року. Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу, співвласники перестають бути подружжям, однак правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім - спільною сумісною власністю, як вже колишнього подружжя. Колишнє подружжя може бути співвласниками протягом невизначеного строку, аж до поділу майна, знищення чи до смерті одного з них. Відповідно ч.2, 3, 4 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно п. 26 вказаної постанови, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відповідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 березня 1979 року. Перебуваючи в шлюбі, [PERSON] купила ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] в колгоспі «Правда» с. Атюша, Коропського району, Чернігівської області. 12.10.2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Атюшівської сільської ради, Коропського району, Чернігівської області від 22.08.2011 року № 40 [PERSON] видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, квартиру в [ADDRESS], загальною площею 92,4 кв.м., житловою площею 50,1 кв.м., сарай загальною площею 47,0 кв.м., погріб загальною площе 9,3 кв.м. 30.11.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Таким чином квартира в [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Доказів того, що майно в [ADDRESS], є спільною сумісною власністю також сина та невістки [PERSON] та [PERSON], в силу ч.4 ст. 368 ЦК України, в суді не добуто. Відповідно договору купівлі-продажу квартири та належних до цього договору документів, посвідченого 05.12.2013 року зареєстрованим № 5948 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, яка розташована в [ADDRESS], була продана за відплатним договором купівлі продажу [PERSON] В заяві наданій [PERSON] приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON] остання вказувала, що відчужувана нею квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю, оскільки на час набуття права власності в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебувала, і осіб, які б могли поставити питання про визнання права власності на відчужувану квартиру (її частку), в тому числі і відповідно до статей 60, 61, 65 та 74 Сімейного кодексу України, немає. Відповідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], 21.12.2013 року квартира в [ADDRESS] продана за відплатним договором купівлі-продажу [PERSON] В заяві наданій [PERSON] приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON], останній довів до відома [PERSON], відповідача у справі, та усіх зацікавлених у тому числі осіб, що малолітні та неповнолітні діти не мають права користування відчуджувальною квартирою [ADDRESS]. Таким чином суд вважає, що [PERSON] була добросовісним набувачем, а [PERSON] в порушення вимог ч.2 ст. 369, п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України розпорядилась майном, квартирою [ADDRESS], що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], поза волею [PERSON], а тому вказане майно повинне бути витребуване у добросовісного набувача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved