Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог [PERSON] про стягнення коштів, посилаючись на те, що 05.06.2014р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. За домовленістю сторін продаж квартири здійснено за ціною 11000 доларів США, що на момент продажу квартири становило еквівалент 132000 гривень. Сторонами узгоджено, що продаж вчиняється з відстроченням платежу, а саме 5000 дол. США (еквівалент 60000 грн.) сплачені [PERSON] в день підписання договору, а решта 6000 дол. США (еквівалент 72000 грн.) [PERSON] зобовязалася сплатити в строк до 05.06.2015р. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 04.05.2016р. договір купівлі-продажу від 05.06.2014р. розірвано. Квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], на момент розгляду справи в суді про розірвання договору подружжя припинило ведення спільного господарства. Враховуючи те, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, просив стягнути з відповідача 2500 дол. США, що еквівалентно на день звернення до суду 65050,29 грн., які були передані внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартири. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Відповідач та її представник позов не визнали, пояснили, що [PERSON] повинна повернути кошти, сплачені до підписання договору [PERSON], а не її чоловікові. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на те, що кошти, які сплачені до підписання договору в сумі 5000 дол. США є спільною сумісною власністю подружжя, однак вона заперечує проти рівності часток. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (ст. 69 СК України). Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частиною 1 статті 71 СК передбачено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 21.10.2011р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 січня 2016 року, яке набрало законної сили 15.01.2016р., розірвано. 05.06.2014р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу [PERSON] за №1522, продаж квартири вчиняється за ціною 132\~000 грн. Гроші за продаж квартири покупець [PERSON] передала для продавця [PERSON] частково, а саме 60\~000 грн. до підписання договору, а 72\~000 грн., що еквівалентно 6000 дол. США станом на 05.06.2014р., [PERSON] зобовязувалася сплатити в строк до 05.06.2015р. Зобов'язання щодо сплати 72000 грн., що еквівалентно 6000 дол. США в строк зазначений у договорі виконано не було, оскільки сторони не дійшли згоди з приводу застосування грошового еквіваленту в іноземній валюті. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 04.05.2016р. договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] розірвано на підставі ст. 651 ЦК України. Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.01.2017р. квартира №6 по вул. Добролюбова в м. Шепетівка зареєстрована на праві власності за [PERSON] з 15.06.2016р. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобовязання припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили. Встановлено, що сторонами договору купівлі-продажу були продавець [PERSON] та покупець [PERSON] При цьому, згода чоловіка покупця - [PERSON] на купівлю квартири нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу [PERSON] за №1521. 04.05.2016р., в день набрання рішенням суду про розірвання вказаного договору законної сили, зобовязання сторін припинилися. Згідно з ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобовязаннями до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовується також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні. Враховуючи те, що доказів поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] (коштів, сплачених за договором) суду не надано, частки їх не визначені, взаємної згоди на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя немає, [PERSON] заперечує проти рівності часток, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову. Виконане за договором з боку покупця має бути повернуто йому ([PERSON]І.) на підставі п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, оскільки правовідносини сторін припинилися, підстави їх набуття згодом відпали, а договором та законом інших правових наслідків щодо сплачених коштів не передбачено.

Outcome: dismissed