Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться на вул. Берегівській, 86 «А» в с. Павшино Мукачівського району Закарпатської області (надалі Домоволодіння), який 18 червня 2008 року був укладений між продавцем - [PERSON] та покупцем - [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про необхідність визнання недійсним оспорюваного за предметом позову правочину, оскільки предметом договору було майно, якого продавець у власності немала, так як згідно з даними свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2002 №II-1597 у власності [PERSON] був житловий будинок під №86, а не 86 «А». В результаті таких дій, позивач як потенційний спадкоємець майнових активів за померлим батьком позбавлений права успадкувати Домоволодіння. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 203, 215, 216, 317, 319, 658 Цивільного кодексу України. Представник позивача, прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовні вимоги підтримав повністю, з підстав наведених у позові, додатково вказавши на те, що на день смерті [PERSON], позивач проживав у Домоволодінні, і фактично вступив в управління спадковим майном після його смерті. Не зважаючи на це, [PERSON], яка успадкувала спадкове майно за [PERSON] на інший будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2002 року, а саме під №86, що знаходиться по вул. Берегівській в с. Павшино Мукачівського району, без згоди позивача, розпорядилася спадковим майном та неправомірно відчужила його на підставі спірного правочину. В свою чергу, представник відповідача позовних вимог не визнав, з посиланням на те, що при посвідченні оспорюваного за предметом позову договору, [PERSON] була одноосібним власником Домоволодіння, про що свідчить [PERSON] з реєстру права власності на нерухоме майно від 22.04.2008 року №18614688, тому твердження позивача про зворотне, на його думку, є безпідставним. Наголосив також на тому, що технічні помилки в окремих правовстановлюючих документах, з урахуванням яких було укладено договір щодо фактичних даних відносно точної адреси Домоволодіння, не можуть свідчити про недійсність правочину. Про те, що у власності [PERSON] було саме Домоволодіння під №86 «А» свідчить цілий ряд інших документів, зокрема, які стосуються землі навколо буднику. Також представник відповідача просив застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності у випадку, якщо суд прийде до висновку про підставність позову, зазначивши, що позивач повинен був знати про наявність договору, який був укладений у 2008 році. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового процесу, а також дослідивши подані по справі доказові матеріали та інвентарні справи №№ 8, 56, 147, суд констатує наступне. На підставі оспорюваного за предметом позову договору купівлі-продажу (наділі - Договір), який 18 червня 2008 року був укладений між [PERSON] (надалі - Продавець) та [PERSON] (надалі - Покупець), Домоволодіння було відчужено у власність відповідача (а.с. 20-21). При цьому, право власності Продавця на обєкт нерухомості, який було відчужено Покупцю підтверджувалося правовстановлюючим документом, а саме свідоцтвом про право на спадщину від 03.04.2002 №II-1597, виданим Мукачівською райдержнотконторою та зареєстрованим ТОВ «Мукачівське РБТІ та ЕО» 22.04.2008 під №147 (п. 2 Договору). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 2 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова №9) зазначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. За визначенням, яке міститься в частині першій ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Згідно з частиною першою ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частиною першою ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 Цивільного кодексу України). Фактичний аналіз змісту положень оспорюваного Договору свідчить про те, що єдиним правовстановлюючим документом, який підтверджував право власності Продавця на майно, яке стало предметом договору було свідоцтво про право на спадщину від 03.04.2002 №II-1597 (а.с. 19). При цьому, дані свідоцтва свідчать про те, що у власності [PERSON] був житловий будинок під №86, що розташований у селі Павшино Мукачівського району, тоді як предметом Договору був будинок під №86 «А». Тобто, вищевказане свідчить про те, що у власності продавця, на момент укладення Договору, не було Домоволодіння під №86 «А», яке стало предметом вказаного правочину та було відчужено на користь відповідача. Твердження представника відповідача відносно того, що право власності його довірителя на майно було підтверджено Витягом з реєстру права власності на нерухоме майно від 22.04.2008 року №18614688 є безпідставним, оскільки витяг з Реєстру прав на нерухоме майно не є правовстановлюючим документом, так як вказаний лише підтверджує зміст інформації про об'єкт нерухомості в Реєстрі, а не право особи на майно. Крім того, у самому витягу (а.с. 143) вказано, що фактичною підставою для виникнення права власності на Домоволодіння у [PERSON] є свідоцтво про право на спадщину від 03.04.2002 №II-1597. Слід також констатувати, що свідоцтво про право на спадщину від 03.04.2002 №II-1597 (а.с. 19) було видано з урахуванням рішення виконавчого комітету Павшинської сільської ради від 11 лютого 2002 року №06 «Про оформлення права власності та реєстрацію житлового будинку» (а.с. 11 інвентарної справи №147) та свідоцтва про право власності на житловий будинок та надвірні споруд (а.с. 11 інвентарної справи №147), на підставі яких було оформлено та підтверджено право власності на будинок під №86 в с. Павшино Мукачівського району за [PERSON], за яким продавець за оспорюваним договором успадкувала домоволодіння під №86. Отже, Договір, відносно якого заявлена позовна вимога про визнання його недійсним суперечить ст.ст. 318, 655, 656, 658 Цивільного кодексу України, а також порушує спадкові права позивача як потенційного спадкоємця майнових активів за померлими батьком та матірю. Клопотання представника відповідача щодо необхідності застосування судом до вимоги за предметом позову строку позовної давності з огляду на те, що позивач повинен був знати про наявність оспорюваного Договору, який був укладений у 2008 році судом відхиляється, оскільки наявності будь яких фактичних даних, які б свідчили про обізнаність позивача з Договором, матеріали справи не містять і таких за результатами судового розгляду справи не встановлено. Крім того, з поданих до суду доказових матеріалів судом встановлено, що свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, що розташовані в с. Павшино Мукачівського району на вул. Берегівській, 86 «А» (а.с. 15, 17) позивач отримав у 2014 році, звернувшись до нотаріуса з відповідними заявами, а позов подав до суду 06 лютого 2015 року. Таким чином суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності до вимоги позивача. З урахуванням вищевказаних обставин справи, у їх сукупності та взаємозвязку, позов [PERSON] підлягає задоволенню, а оспорюваний за предметом позову правочин визнанню недійсним, із стягненням з відповідача судових витрат за розгляд справи на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: approved