Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР №4-13-9 та повернути його до [PERSON] сільської ради Звенигородського району; зобовязати [PERSON] сільську раду відшкодувати середню вартість землі площею 2,18 га по державному акту ЧР №4-13-9, яка відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку середньої вартості становить 38273,14 грн.; відшкодувати нанесені збитки від неодержання доходу за невикористання земельного паю на протязі десяти років з 2005 по 2014 роки в сумі 10000 грн. та розділити збитки порівну між відповідачами; відшкодувати збитки за незаконне відведення земель по державному акту ЧР №4-13-9, які не належать до земель сільськогосподарського використання, не нанесення відміток на плані про проходження високовольтної лінії електропередач напругою ПЛ-35кВ та 110кВ, захисних охоронних зон, що привело до збитків при залісненні землі, яка йому частково не належить в сумі 8000 грн., які розподілити порівну між відповідачами; відшкодувати моральні збитки нанесені діями або бездіяльністю [PERSON] сільської ради протягом трьох поколінь в сумі 46273 грн.; відшкодувати моральні збитки нанесені діями або бездіяльністю відділу Держземагенства у [PERSON] районі в сумі 10000 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що надана йому в приватну власність земельна ділянка площею 2,18 га згідно державного акту ЧР 4-13-9 не відповідає за цільовим призначенням для використання для господарських угідь і тільки мала частка належить до кадастрової, а вся інша надана із земель загального користування та не придатна для технічного обробітку без спеціальної техніки. Це яр, крутосхили з рівчаками, які утворюються при обробітку, високовольтна лінія електропередач з охоронною зоною 43 м, що унеможливлює її використання для заліснення. Також йому стало відомо, що [PERSON] сільська рада по акту вибору від 22.11.2001 року виділила поле для чотирьох пайщиків площею 9,7 га. Один з пайщиків відмовився і йому була надана ділянка в іншому місці. З 9,7 га на трьох було виділено 6,59 га та повинно залишитись 3,11 га, але коли він власноручно переміряв те, що залишилось, то виявив рівну площу в 11 га. Якщо відокремити невеликі нерівності, то чиста рівна земля становить 8,12 га. Тобто виявилось, що відповідачі своїми діями замість 9,7 га кадастрового поля, яке оброблялося в бувшому колгоспі «Ленінська іскра», перетворили на поле вдвічі більше за рахунок земель загального користування не придатних для обробітку. Протягом 10 років 8,12 га землі не обробляється і не використовується для сільгоспвиробництва. За його зверненням частину належної йому земельної ділянки було законсервовано під заліснення та залуження. Він придбав саджанці сосни та хотів посадити їх на своїй земельній ділянці, однак працівники енергомережі заборонили саджати дерева висотою більше 4 м біля лінії електропередач. Він змушений був висадити ці саджанці на землі під лісом сільської ради. Всього ним було висаджено 5638 дерев. Державний акт на право приватної власності на землю є недійсним, оскільки надані йому 2,18 га землі не є землями сільськогосподарського призначення, а є землями загального користування. Також він є недійсним, оскільки відповідно до рішення [PERSON] сільської ради від 21.03.2002 року №17/2 про консервацію земель та укладення договору на період по 2027 рік, в державний акт було незаконно внесено тимчасові зміни в плані земельної ділянки, а в розділі державного акту про зміни меж і розміри земельних ділянок не вказано, до якого періоду ділянки виведені. В державному акті відсутні власники землі по лінії від А до Г, що дозволяє вважати ці землі такими, що не мають власника, та за 12 років він набув право власності на новостворену власність, а саме землі площею 0,81 га та новостворене майно - сосновий ліс. Земельна ділянка площею 1,19 га була здана ним в оренду 25.03.2002 року, але договір був розірваний 04.08.2004 року СТОВ «Мурзинці» в звязку з тим, що земля не придатна для обробітку. Згодом ним було укладено договір оренди землі з приватним підприємцем [PERSON], від 01.11.2014 року, однак цей договір неможливо зареєструвати в звязку з відсутністю кадастрового номеру земельної ділянки. З цих же причин він не може відмовитися від земельної ділянки та передати її у власність сільської ради. До початку розгляду справи по суті від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він з урахуванням інфляції, вважає за необхідне змінити суму позову щодо вартості землі, яка була розрахована за цінам минулого року, та збільшити суму на 100%, що становить 76\~546 грн. 28 коп. Також просить збільшити вартість затрат на заліснення, що становить 8000 грн., та визначити відшкодування з урахуванням знецінення гривні з 2002 року в пять разів до 2014 року, в розмірі 40000 грн. Загальна сума збитків становить 182819,42 грн. Також позивач просить визнати за ним право власності на землю з посадженим ним лісом, що розташовані в адміністративних межах [PERSON] сільської ради Звенигородського району Черкаської області загальною площею 13,37 га та передати їх на баланс [PERSON] ради Звенигородського району Черкаської області, а йому відшкодувати за рахунок сільської ради вартість насіння сосни згідно дублікату-ордеру № 6432 від 18 серпня 1998 року на суму 1181, 49 грн. з урахуванням інфляції на загальну суму 7088,94 грн. Відшкодувати моральні збитки за рахунок [PERSON] районної державної адміністрації Черкаської області, як відповідального органу по приватизації та контролю, координації нагляду за виконанням законності та звернення громадян при приватизації землі в [PERSON] районі в розмірі 7088,94 грн. Загальна сума збитків, нанесених відповідачами становить 196997,30 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні збільшені та змінені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Пояснив, що неодноразово звертався до сільської ради та державних органів з приводу неможливості використання земельної ділянки, однак не отримав жодних результатів. Для сільськогосподарських потреб земля не придатна, а посадити сосни він на ній не може, через проходження лінії електропередач та наявність охоронної зони. Також через наявність земельної ділянки він не може оформити субсидію на газ, оскільки жоден орган не може видати йому довідку про неотримання доходів із земельної ділянки. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Звенигородського району Черкаської області [PERSON] позов не визнав та просив відмовити його задоволенні. Пояснив, що позивач отримав у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення відповідно до вимог земельного законодавства та немає підстав для визнання недійсним державний акта. В 2002 році позивач здавав земельну ділянку в оренду та не мав жодних претензій до сільської ради. Про надання земельної ділянки в іншому місці не заявляв. Потім орендар відмовився від обробітку землі та позивач звернувся до сільської ради із заявою про зміну цільового призначення землі із сільськогосподарського на лісовий фонд. Було створено комісію та прийнято рішення про часткову консервацію землі позивача для заліснення та залуження через малопродуктивність. Було укладено відповідний договір з позивачем на строк до 2027 року. Також представник пояснив, що з 2002 року позивач не звертався до сільської ради з приводу непридатності землі до використання, а почав звертатися лише після того, як йому відмовили в оформленні субсидії на газ через наявність земельної ділянки. Добровільно відмовитися від земельної ділянки на користь громади на пропозицію сільського голови позивач відмовився. Жодних порушень прав позивача з боку сільської ради не було, а тому підстав для відшкодування збитків немає. Представник відповідача відділу Держземагенства в [PERSON] районі [PERSON] позов не визнала та провила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що підстав для визнання недійсним державного акту та тим більше для відшкодування збитків позивачу немає. Він, як власник земельної ділянки, має право розпоряджатись нею на власний розсуд, однак для цього їй необхідно присвоїти кадастровий номер. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що позивач неодноразово звертався до районної державної адміністрації з різних земельних питань та йому надавались відповідні розяснення. Вважає, що райдержадміністрація не порушила жодним чином прав позивача, а тому підстави для відшкодування збитків відсутні. Також немає підстав для визнання недійсним державного акта на право власності на землю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити повністю, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до сертифікату серії ЧР № 0280330 на земельну частку (пай) від 28 січня 2000 року, виданого на імя [PERSON], йому належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Ленінська іскра» розміром 3,52 га, яка в подальшому була передана за договором дарування [PERSON] (позивачу у справі), [PERSON] та [PERSON] у відповідних частках (а.с. 55). Також згідно сертифікату серії ЧР № 0280331 на земельну частку (пай) від 28 січня 2000 року, виданого на імя [PERSON], їй належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Ленінська іскра» розміром 3,52 га, яка в подальшому була передана за договором дарування [PERSON] (позивачу у справі), [PERSON] та [PERSON] у відповідних частках (а.с. 56). Як вбачається з Державного акта на право приватної власності на землю серії ЧР 4-13-9 від 22.12.2001 року та акту прийому-передачі земельних часток (паїв) від 22.11.2001 року [PERSON] отримав у приватну власність на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 5 червня 2001 року № 12/9 земельну ділянку розміром 2,18 га, яка розташована в межах [PERSON] сільської ради Звенигородського району Черкаської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 5, 10). Як пояснив позивач, вказана земельна ділянка та земельні ділянки передані у власність його братам [PERSON] та [PERSON] були виділені в натурі одним масивом в районі хутора Олександрівка за їх заявою. Із заяв [PERSON] до [PERSON] сільської ради Звенигородського району Черкаської області та [PERSON] районного відділу земельних ресурсів вбачається, що він звертався з проханням перевести цільове призначення його землі з сільськогосподарського в лісовий фонд частково або повністю в звязку з тим, що земля є малопридатною для обробітку та на ній є охоронна зона під лінією електропередач, а також звільнити його від плати за землю (а.с. 13-14). При цьому позивач не звертався до органу місцевого самоврядування з проханням надати йому земельну ділянку в іншому місці, а просив лише надати дозвіл на заліснення цієї ділянки. При цьому, як пояснив сам позивач, саджанці сосни були висаджені ним ще в 1998 році, тобто до виділення земельної ділянки в натурі та отримання державного акта на право власності. Відповідно до акту обстеження земельної ділянки [PERSON] (позивача у справі), [PERSON] та [PERSON] від 19.02.2002 року комісія рекомендувала власникам земельних ділянок звернутися із заявами до [PERSON] сільської ради про консервацію цих ділянок для подальшого заліснення та залуження (а.с.16-18) Рішенням [PERSON] сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 21.03.2002 року №17/2 про консервацію земель було віднесено до малопродуктивних земель земельну ділянку [PERSON], державний акт ЧР № 4-13-9 площею 0,99 га сільськогосподарських угідь із загальної кількості 2,18 га (а.с.19). Здійснено консервацію земельної ділянки шляхом припинення її господарського використання, відповідно подальшого заліснення або залуження цієї ділянки та доручено відділу земельних ресурсів внести відповідні зміни до державного акту на право приватної власності (а.с.19). 24 березня 2002 року на підставі вказаного рішення сільської ради було укладено договір між [PERSON] сільською радою та [PERSON] про віднесення 0,99 га землі [PERSON] до малопродуктивних земель та їх консервацію для заліснення та залуження на строк до 2027 року. Також на підставі цього договору [PERSON] було звільнено від плати за земельну ділянку, що перебуває в стані сільськогосподарського освоєння або поліпшення її стану, в звязку з деградацією та малопродуктивністю земель (а.с.20-21). Згідно з договором № 16 оренди земельної частки (паю) від 25.03.2002 року [PERSON] надав в оренду СТОВ «Мурзинці» в особі директора [PERSON] земельну частку розміром 1,19 га, який за користування даною часткою землі зобовязався сплачувати орендодавцю орендну плату, яка складається з 200 кг зерна пшениці щороку. Договір було укладено на пять років та умовами договору було визначено можливість його припинення лише за взаємною згодою сторін (а.с. 22). Всупереч вказаним вимогам договору директор СТОВ «Мурзинці» [PERSON] листом від 04.08.2004 року в односторонньому порядку відмовився від подальшої оренди в звязку з непридатністю землі для обробітку та вирощування сільськогосподарських культур (а.с.23). Така відмова [PERSON] не оскаржувалась. В подальшому згідно договору оренди 01 листопада 2014 року [PERSON] передав в оренду приватному підприємцю [PERSON] свою земельну ділянку площею 2,18 га, вартістю 38273,14 грн., а останній зобовязався виплачувати за користування землею орендну плату в розмірі 1400 грн. щороку (а.с.36). Державна реєстрація цього договору оренди не відбулась через відсутність кадастрового номера земельної ділянки [PERSON] Позивач пояснив у суді, що він не має коштів для внесення даних про земельну ділянку до державного земельного кадастру. За змістом статей 78, 116 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною 1 статті 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Судом встановлено, що позивач правомірно отримав у приватну власність земельну ділянку площею 2,18 га шляхом виділення в натурі (на місцевості) належної йому земельної частки (паю). Як власник цієї землі він має право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд. При цьому позивач має дотримуватись прав та обовязків власників земельних ділянок, що передбачені ст.ст. 90, 91 ЗК України. [PERSON] скористався своїми правами та передавав належну земельну ділянку в оренду СТОВ «Мурзинці», звертався до органу місцевого самоврядування з приводу консервації землі відповідно до ст. 171, 172 ЗК України. На даний час договір оренди з ПП [PERSON] не може бути зареєстровано через відсутність кадастрового номера та невнесення даних про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, що є обовязковою умовою для будь-яких подальших юридичних дій з цією землею. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання державного акта про право власності на землю недійсним. Відповідачі жодним своїм рішенням, дією чи бездіяльністю не порушили права позивача, а тому підстав для відшкодування шкоди немає. Крім того, позивач вказав, що сосни на земельній ділянці, яка частково йому не належить, він висадив ще в 1999 році, тобто до отримання державного акта та виділення земельної ділянки в натурі, а тому його вимоги про відшкодування вартості насіння та саджанців не підлягають до задоволення. Також суд не може вирішувати питання про визнання права власності на земельну ділянку, на якій позивач висадив сосни за набувальною давністю, оскільки він користується нею лише 12 років та, як повідомили відповідачі, вказана земля перебуває у державній власності. Як вбачається з викопіровки з плану землекористування [PERSON] сільської ради, через належну [PERSON] земельну ділянку розміром 2,18 га дійсно проходить лінія електропередач (а.с. 6). Листом Державного департаменту електроенергетики України від 28.02.2002 року № 5-1/11-65 на звернення [PERSON] щодо відшкодування збитків, а також відносно відсутності в державному акті даних щодо проходження ПЛ по земельній ділянці йому було повідомлено, що зазначена електролінія побудована в 1985 році, а державний акт на земельну ділянку датований 22.12.2001 року і тому для отримання юридичного посвідчення на право користування нею доцільно було б заздалегідь оглянути цю земельну ділянку і навіть вже при отриманні державного акта йому необхідно було перевірити відповідність даних юридичного документа дійсному стану земельної ділянки в натурі, а також йому необхідно звернутися до органу, який видав державний акт на земельну ділянку (а.с.24). Також позивачу було розяснено, що в охоронній зоні поряд з лінією електропередач не можна висаджувати лише дерева, що ростуть вище 4 метрів та можливо садити інші культури, в тому числі плантації новорічних ялинок, однак позивач бажає вирощувати лише сосни. Враховуючи вищевказані обставини та оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку що в позові слід відмовити повністю. В звязку з відмовою в позові понесені ним судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed