Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Черкаській області, відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби [PERSON] управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] управління юстиції у Черкаській області, прокуратури Черкаської області про відшкодування шкоди, посилався на те, що постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 02.12.2010р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 16.11.2011року, визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Золотоніської міської ради Черкаської області щодо невиплати йому у 2010році щорічної грошової допомоги до 5 травня, зобовязано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Золотоніської міської ради Черкаської області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] допомогу до 5 травня у відповідності до ЗУ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого ч.1 ст.28 ЗУ Про загальнообовязкове пенсійне страхування, встановленої на час виплати з урахуванням раніше проведених виплат. У позовних вимогах про зобовязання нарахувати та виплатити недоплачену щорічну одноразову допомогу до 5 травня у розмірі 4010грн. відмовлено. Зобовязано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Золотоніської міської ради Черкаської області виконати постанову негайно. Проте у добровільному порядку рішення суду не виконано, а тому [PERSON] просив стягнути з держави Україна в особі [PERSON] управління державного казначейства у Черкаській області 3150,00грн. матеріальної шкоди та 4000,00грн. у відшкодування моральної шкоди. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.03.2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 29.05.2014р., у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014р. рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.03.2014р. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 29.05.2014р. в частині вирішення позову [PERSON] до держави Україна в особі [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Черкаській області, відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби [PERSON] управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] управління юстиції у Черкаській області, прокуратури Черкаської області про відшкодування моральної шкоди скасовано. Справу у цій частині передано на новий розгляд. У решті рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.03.2014р. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 29.05.2014р. залишено без змін. В судове засідання позивач не зявився, на адресу суду скерував лист в якому просить справу за його позовом розглядати у його відсутність, на позовних вимогах наполягає повністю. В судове засідання представник відповідача [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Черкаській області не зявився, на адресу суду скерував заперечення на позовну заяву, які приєднані до матеріалів справи. У заяві представник відповідача просить суд справу проводити без участі представника [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Черкаській області. Представник відповідачів за довіреністю відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби [PERSON] управління юстиції у Черкаській області та [PERSON] управління юстиції у Черкаській області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказала, що позивачем не доведено факту наявності моральної шкоди та не надано жодного доказу, а тому просила суд у позові відмовити. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд у їх задоволенні відмовити. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи в результаті повного та всебічного їх дослідження суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 02.12.2010р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 16.11.2011року, визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Золотоніської міської ради Черкаської області щодо невиплати [PERSON] у 2010році щорічної грошової допомоги до 5 травня, зобовязано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Золотоніської міської ради Черкаської області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] допомогу до 5 травня у відповідності до ЗУ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого ч.1 ст.28 ЗУ Про загальнообовязкове пенсійне страхування, встановленої на час виплати з урахуванням раніше проведених виплат. У позовних вимогах про зобовязання нарахувати та виплатити недоплачену щорічну одноразову допомогу до 5 травня у розмірі 4010грн. відмовлено. Зобовязано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Золотоніської міської ради Черкаської області виконати постанову негайно. Проте у добровільному порядку рішення суду не виконано, а тому [PERSON] просив суд стягнути з держави Україна в особі [PERSON] управління державного казначейства у Черкаській області 3150,00грн. матеріальної шкоди та 4000,00грн. у відшкодування моральної шкоди. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.03.2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 29.05.2014р., у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014р. рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.03.2014р. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 29.05.2014р. в частині вирішення позову [PERSON] до держави Україна в особі [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Черкаській області, відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби [PERSON] управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] управління юстиції у Черкаській області, прокуратури Черкаської області про відшкодування моральної шкоди скасовано. Справу у цій частині передано на новий розгляд. У решті рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.03.2014р. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 29.05.2014р. залишено без змін. Згідно частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Положеннями частини другої цієї статті встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Тобто, обовязковою умовою виникнення цивільних прав є дії особи, повязані із настанням певного юридичного факту, наприклад, укладення правочину, вчинення цивільного правопорушення, прийняття акту цивільного законодавства тощо. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша). Частиною другою цієї статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною третьою наведеної статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, згідно з якою моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. За визначенням Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду від 01.12.1994 № 266/94-ВР моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Абзацом другим пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивачем не доведено факту наявності моральної шкоди та у підтвердження своїх доводів не надано жодного належного доказу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, що позивачем зроблено не було. Відповідно до частини першої статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частина третя статті 60 ЦПК України). Частиною першою статті 10 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Гарантією реалізації принципу змагальності є широке коло процесуальних прав, встановлених ЦПК України, від ефективності використання яких залежить хід судового процесу та його результат. Основний зміст принципу змагальності у цивільному судочинстві полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України). Згідно з частиною другою статті 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи норми цивільно-процесуального законодавства судом встановлено, що позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, у тому числі речових і письмових, які б обґрунтовували вимогу, на яку він посилається, та підтверджували факт заподіяння моральної шкоди, також позивачем не доведено, що вони звільнені від доказування у цій справі. Окрім цього судом встановлено, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Хайнацький та інші проти України від 9 січня 2014 (Заява № 12895/08 та 249 інших заяв, у тому числі [PERSON]С.), де встановлено, що при виконанні постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 2 грудня 2010 року мало місце порушення п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини та ст.1 Протоколу до Конвенції і встановлення Європейським судом з прав людини порушення з боку держави в особі відповідних державних органів прав позивача на своєчасне виконання судового рішення, за яким видано виконавчий документ, присуджено протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які досі підлягають виконанню, та сплатити 2000,00євро кожному заявнику в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та компенсації судових витрат, а також будь-який податок, що може нараховуватись. Одним з таких заявників є [PERSON]. З огляду на викладене судом встановлено, що за несвоєчасне виконання рішення суду від 02.12.2010р. Золотоніського міськрайонного суду рішенням Європейського суду з прав людини у справі Хайнацький та інші проти України від 9 січня 2014 (Заява № 12895/08 та 249 інших заяв, у тому числі [PERSON]С.) на користь [PERSON] вже присуджено до стягнення моральна шкода. Згідно ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення . Юридична відповідальність має індивідуальний характер. Повторна виплата за одним тим самим рішенням суду (повторне притягнення за одне й те саме правопорушення) не допускається. Таким чином, враховуючи вище викладене та беручи до уваги той факт, що на державу - відповідача вже покладено відповідальність рішенням Європейського суду з прав людини у справі Хайнацький та інші проти України від 09.01.2014. При цьому, п. 5 рішення встановлено, що в якості відшкодування моральної і матеріальної шкоди держава-відповідач протягом трьох місяців має сплатити 2000 євро кожному заявнику, в тому числі і [PERSON] (міститься в матеріалах справи), тому суд приходить до висновку, що оскільки до держави відповідача вже застосовано відповідальність певного виду і позовні вимоги не містять іншого роду відповідальності, тому позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed