Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом та уточненнями до нього (а.с. 59), указуючи наступне. Він перебував з 23 липня 2012 року по 10 вересня 2014 року у трудових правовідносинах з ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені [PERSON] Московської», Згідно з наказом № 937-к від 11.09.2014 року його було звільнено з роботи за скороченням штату (п.1 ст. 40 КЗпП України) з 10 вересня 2014 року. Даний наказ винесено з порушенням чинного трудового законодавства, бо його ніхто не попередив за два місяця про скорочення штатів та винесений після його звільнення. В порушення вимог трудового законодавства, відповідач при звільненні та до теперішнього часу не виплатив йому заборгованість із заробітної плати у розмірі 12736,03 грн.. [PERSON] просить стягнути з ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені [PERSON] Московської» заборгованість із заробітної плати в сумі 12736,03 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 79820,58 грн., три відсотки річних в сумі 505,6 грн., індекс інфляції за період затримки в сумі 19180,46 грн. за період з вересня 2014р. по січень 2016р.. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги по підставам, викладених у позові, підтримав повністю, працював у ТДВ «Орендне підприємство «Шахта ім. Святої Матрони Московської» з 23 липня 2012 року, гірником очисного забою. Наказом № 937-к від 11.09.2014 року 2014 року був звільнений на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, з 10 вересня 2014 року, додавши, що після звільнення з «Шахта імені [PERSON] Московської» він працював у ТОВ «Технологія вугледобичі» також гірником очисного забою пів року, та отримував заробітну плату. Але роботодавець довідку про його дохід не надав. Представник відповідача ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені [PERSON] Московської», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, надавши суду письмові заперечення на позовну заяву [PERSON], в якій позов не визнав, пославшись на таке. Заборгованість із заробітної плати у розмірі 12736,03 грн. не виплачена позивачу внаслідок обставин непереборної сили (проведення АТО на території Донецької області). Крім того, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У день звільнення 10.09.2014 року позивач не працював, оскільки перебував у черговій відпустці. Заявляючи свої позовні вимоги, позивач замовчав цю обставину перед судом та не надав суду доказів про те, що він звертався до відповідача з вимогою про проведення розрахунку, а тому встановити початок строку для нарахування середнього заробітку неможливо. Також при ухваленні рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач просив враховувати ту обставину, що нестабільна ситуація у Донецькій області призвела до нестабільності у роботі відповідача, в звязку з чим підприємство не мало можливості своєчасно виконувати обовязки щодо сплати працівникам заробітної плати та сум належних працівникам при звільненні. У звязку з чим, відповідач вважає, що його вини в порушенні строків розрахунків з позивачем не має, оскільки це сталося з залежних від відповідача обставин та внаслідок дії обставин непереборної сили. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 44-45). Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений в цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з ТДВ «Орендне підприємство «Шахта ім. Святої Матрони Московської» з 23 липня 2012 року, де працював гірником очисного забою. Наказом № 937-к від 11.09.2014 року 2014 року був звільнений на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, з 10 вересня 2014 року (а.с. 6). На день звільнення [PERSON] належала до сплати від ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені [PERSON] Московської» заборгованість по заробітній платі за період з червня 2014 року по вересень 2014 року в розмірі 12736,03 грн., яка до теперішнього часу відповідачем позивачу не виплачена. Зазначені обставини підтверджуються довідкою ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені [PERSON] Московської» № 4 від 06 січня 2016 року (а.с. 33). Тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість з заробітної плати за період з червня 2014 року по вересень 2014 року в сумі 12736,03 грн.. Відповідно до вказаної довідки перед звільненням позивачу за повні робочі місяці нараховані у липня 600,87 грн. а у серпні 4503,34 грн. у 2014 році. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власника або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, Закон покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести із звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Отже, у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середньоденна заробітна плата позивача судом обчислена за два останніх повних місяця роботи, що складає 2552,11 грн. ((600,87 + 4503,34) : 2). Із цього його середньоденна заробітна плата складає 116,01 грн. (2552,11 грн. : 22 роб. дні). Нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд провадить шляхом множення середньоденного заробітку, який дорівнює 116,01 грн. на число робочих днів затримки розрахунку - 389 днів (за винятком святкових та неробочих днів) за період з 10 вересня 2014 року по день винесення рішення судом - 14 березня 2016 року. Таким чином, відшкодуванню з відповідача на користь позивача розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні [PERSON] складе 45127,89 грн. (116,01 грн. х 389 днів). За таких обставин, суд вважає таким, що позивач заслуговує стягнення з відповідача на його користь у відповідності до ст. 117 КЗпП України - 45127,89 грн.. Таким чином, суд вирішує, що на користь позивача відповідач повинен виплатити усю заборгованість по заробітній платі - 12736,03 грн., плюс середній заробіток за час затримки розрахункових - 45127,89 грн., а всього 57863,89 грн.. Разом з тим, відповідно до виписки з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків позивач [PERSON] після звільнення отримав у якості заробітної платні на ТОВ «Технологія вугледобичі» 1861,36 грн.. Ця сума підлягає вирахування з суми компенсації заробітку за час затримки розрахункових. Отже загальна сума, що бідлягає стягненню з відповідача буде становити 56002,56 грн. (45127,89 1861,36) + 12736,03). Одночасно, суд не приймає до уваги доводи відповідача на відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у звязку з тим, що позивач не працював в день звільнення та не звертався до роботодавця із вимогами про розрахунок, оскільки зазначена обставина не звільняє роботодавця від обовязку щодо виплати працівникові, належних йому сум при звільненні. Відхиляючи доводи відповідача в цій частині, суд також враховує ненадання відповідачем письмового повідомлення позивачу про належні йому суми при звільненні та тривалість періоду, за який відповідач не виплачував позивачу заробітну плату. Суд також не приймає до уваги доводи відповідача щодо не виплати позивачу заробітної плати внаслідок проведення АТО на території Донецької області, оскільки зазначена обставина не є законодавчо визначеною підставою для звільнення роботодавця від обовязку щодо виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тож, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід задовольнити частково. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних, індексу інфляції за період затримки задоволенню не підлягають з таких підстав. Установлена ч.2 ст. 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобовязання не застосовується до трудових відносин, які виникли у звязку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, та відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача трьох відсотків річних, індексу інфляції за період затримки слід відмовити. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 1218,00 грн.

Outcome: partial