Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Жовтнева районна у м. Дніпропетровську рада, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство №35, Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Сектор громадянства, міграції і реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив що у квартирі за адресою: [ADDRESS], згідно до даних паспортного обліку зареєстровано чотири особи, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також [PERSON]. Зазначену квартиру було виділено позивачу в порядку ст. 42 ЖК УРСР на склад сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі рішення Жовтневого районного виконавчого комітету ради народних депутатів м. Дніпропетровська №46 від 20 січня 1988 року, у відповідності до чергового квартирного обліку [PERSON], як працівника заводу «Шахтної Автоматики», як потребуючого покращення житлових умов. В листопаді 1999 року [PERSON] по туристичній путівці поїхала до Італії, по закінченню якої не повернулась, пояснивши позивачу, що вона знайшла собі роботу та залишається проживати в Італії, на що позивач категорично заперечував. Таким чином у вищевказаній квартирі залишились проживати позивач та [PERSON] З 2000 року [PERSON] співмешкала та проживала з [PERSON] У липні 2000 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та переїхала на постійне місце мешкання до свого чоловіка, однак з реєстрації за адресою: [ADDRESS], не знімалась. В жовтні 2000 року у [PERSON] народився син - [PERSON]. [PERSON] проживала разом з [PERSON] до 2004 року. В 2004 році [PERSON] разом з сином поїхали до Італії по туристичній путівці і також не повернулись. Отже [PERSON] з 1999 року, а [PERSON] с 2004 року по сьогоднішній день проживають в Італії. За цей період [PERSON] приїжджала у Дніпропетровськ чотири рази, а [PERSON] один раз - у 2011 році - для вирішення особистих питань. Позивачу [PERSON] пояснила, що [PERSON] в Італії вийшла заміж за італійця, проживає разом зі своїм сином [PERSON] у свого чоловіка, а також те, що вона буде постійно проживати в Італії разом зі своєю донькою та онуком, у зв'язку з чим зажадала розірвати шлюб з позивачем, який і було у подальшому розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2012 року. У зв'язку з вищевикладеним, враховуючи що відповідачі на даний час мають постійне місце мешкання в іншій країні, позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно письмової заяви позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розгляд справи провести без його участі, на підставі документів, наявних в матеріалах справи, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Треті особи до суду не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, при цьому від СГІРФО Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Враховуючи викладене у заяві позивача про розгляд справи без її участі та неявку відповідачів і представника третьої особи, суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ч. 4 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи без участі сторін, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, квартиру за адресою: [ADDRESS], було виділено позивачу в порядку ст. 42 ЖК УРСР на склад сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі рішення Жовтневого районного виконавчого комітету ради народних депутатів м. Дніпропетровська №46 від 20 січня 1988 року, у відповідності до чергового квартирного обліку [PERSON], як працівника заводу «Шахтної Автоматики», як потребуючого покращення житлових умов (а.с. 4). Як встановлено рішеннями Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №1-8808/2011 від 30 листопада 2011 року (а.с. 7), 412/15141/2012 від 12 березня 2013 року (а.с. 8), №412/14565/2012 від 13 березня 2012 року (а.с. 6), [PERSON] та [PERSON] тимчасово виїхали з постійного місця проживання до Італії, де працевлаштувались. Факт укладення шлюбу [PERSON] та громадянина Італії [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 25 червня 2009 року (а.с. 11), нотаріально засвідченим перекладом 24 грудня 2012 року (а.с. 12), а також весільними фотокартками (а.с. 9, 10). Крім того, факт виїзду відповідачок до Італії підтверджується наступними доказами: - нотаріально засвідченим від 24 грудня 2012 року перекладом заяви громадянина Італії [PERSON] до візового відділення посольства Італії в Україні про надання візи [PERSON] для «на возз'єднання з родиною» від 16 грудня 2009 року (а.с. 16-17, 18-20). - нотаріально засвідченим від 24 грудня 2012 року перекладом дозволу Єдиної служби прийому документів в питаннях імміграції в Вітербо (Італія) від 13 листопада 2009 року, виданого відповідачці [PERSON] на возз'єднання з відповідачкою [PERSON] (а.с. 21-22, 23-25). Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно п. 9 та п. 10 ст. 110 ЦПК України, позови до відповідача, місце проживанням невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за місцем його перебування або за останнім відомим місцем проживання відповідача чи постійного його заняття (роботи). Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 405 ЦК України житлом члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначає, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. В даному випадку з наданих позивачем доказів судом вбачається що відповідачки [PERSON] та [PERSON] вибули до Італії, за зареєстрованим місцем проживання тривалий час не мешкають, однак з реєстрації не знімались, у зв'язку з чим позивач вимагає визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги обґрунтованість позовної заяви [PERSON], суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Визначаючись в питанні розподілу судових витрат, суд вважає, що на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору по 114,71 гривень з кожної, на загальну суму 229,42 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved