Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], у якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, якою було змінено матеріально-правові підстави позову, просить стягнути з [PERSON] майно отримане без достатньої правової підстави, а саме 8993,16 гривень, що еквівалентно 900 доларів США, моральну шкоду у розмірі 10000 гривень, а також судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 7 грудня 2010 року, 16 січня 2011 року та 21 січня 2011 року [PERSON] особисто отримав від [PERSON] грошові кошті у загальній кількості 1500 доларів США, що знайшло своє відображення у постанові Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2011 року про закінчення кримінальної справи № 1-1158/11 за звинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. В ході особистого обшуку [PERSON] та його кабінету слідчими органами вилучені та залучені до кримінальної справи 600 доларів США, питання про повернення яких було вирішене судом 4 жовтня 2011 року. Проте, 900 доларів США [PERSON] до теперішнього часу не повернув, як зазначено у постанові Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2011 року «витратив на особисті потреби та ліки», з огляду на що дані грошові кошти набуті ним безпідставно. Крім того, у зв'язку із діями відповідача позивачеві було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 10000 гривень. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що спірні грошові кошти є предметом хабара, з огляду на що вони мають бути звернуті у дохід держави. Крім того, відповідач просив застосувати до вимог позивача наслідки спливу строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із задоволенням позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Позивач - [PERSON] з 30 листопада 1994 року є засновником та директором Малого приватного підприємства Фірма «SWIFT», що підтверджується копією статуту МПП Фірма «SWIFT», копією наказу № 1 від 30 листопада 1994 року, довідкою серії АА № 088189 Головного управління статистки в Одеській області, копії яких наявні у матеріалах справи. 5 лютого 2009 року між Регіональним управлінням Фонду державного майна України по Одеській області та МПП Фірма «SWIFT» було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до умов якого Регіональне управлінням Фонду державного майна України по Одеській області передало, а МПП Фірма «SWIFT» прийняло у строкове платне користування нежитлові приміщення окремо розташованої будівлі площею 172,7 кв.м, розміщені за адресою: м. Одеса, вул. Піонерська, 25, що перебувають на балансі Одеського санаторію «Салют» для розміщення пральні загального користування строком на один рік із автоматичним продовженням на той самий строк за відсутності заперечень сторін (п.п. 1.1, 1.2, 10.1, 10.4 договору), що підтверджується текстом договору, копія якого наявна у матеріалах справи та копією відповідного акту приймання-передачі від 5 лютого 2009 року до договору. Договором від 6 лютого 2010 року сторонами було продовжено дію договору до 5 лютого 2011 року. 5 лютого 2009 року та 5 березня 2010 року між Одеським санаторієм «Салют» та МПП Фірма «SWIFT» укладались договори про відшкодування витрат, відповідно до умов яких МПП Фірма «SWIFT» зобов'язувалось відшкодовувати Одеському санаторію «Салют» витрати на комунальні послуги, а також земельний податок. Директором Одеського санаторію «Салют» у цей час був відповідач - [PERSON], що підтверджується наказами Міністерства праці та соціальної політики № 189-к від 30 квітня 1999 року, № 784-к від 22 жовтня 2008 року, № 481-к від 30 жовтня 2009 року, № 601-к від 8 жовтня 2010 року, контрактом з директором Одеського санаторію «Салют» від 8 жовтня 2010 року, копії яких наявні у матеріалах справи. Наприкінці листопада 2010 року [PERSON], знаходячись у своєму службовому кабінеті, розташованому у приміщенні Одеського санаторію «Салют» по вул. С.Варламова (Піонерській), 28 у м. Одесі, маючи умисел на отримання хабара, запропонував [PERSON] передавати йому грошові кошти у вигляді хабара у розмірі 500 доларів США щомісячно - за безперешкодне користування пральнею МПП Фірма «SWIFT» системами електропостачання та водопостачання санаторію. Дана обставина була визнана [PERSON] в ході судового засідання в межах кримінальної справи, що знайшло своє відображення у постанові Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2011 року про закінчення кримінальної справи № 1-1158/11 за звинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. 3 грудня 2010 року [PERSON] звернувся до Управління СБУ у Одеській області із заявою, у якій повідомив про дану обставину та просив вжити з цього приводу заходів, передбачених чинним законодавством України, що підтверджується копією цієї заяви із відміткою Управління СБУ у Одеській області про отримання (вх. № ТИ-4). Крім того, цього ж дня [PERSON] були надані відповідні пояснення співробітникові спецпідрозділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю до Управління СБУ у Одеській області. 7 грудня 2010 року, 16 січня 2011 року та 21 січня 2011 року [PERSON] передавав [PERSON] грошові кошти - по 500 доларів США кожного разу, а всього 1500 доларів США. Дані обставини були визнані [PERSON] в ході судового засідання в межах кримінальної справи, що знайшло своє відображення у постанові Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2011 року про закінчення кримінальної справи № 1-1158/11 за звинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. Дані передання грошових коштів здійснювались [PERSON] при повній взаємодії зі співробітниками Управління СБУ у Одеській області та кожного разу належним чином фіксувався та документувався, що підтверджується копіями відповідних протоколів огляду грошей від 7 грудня 2010 року, 16 січня 2011 року та 21 січня 2011 року, поясненнями понятих від 7 грудня 2010 року, 16 січня 2011 року та 21 січня 2011 року, поясненнями [PERSON] від 14 січня 2011 року, протоколом добровільної видачі носія з аудіо записом розмови від 14 січня 2011 року, актом прослуховування аудіо запису від 14 січня 2011 року, поясненнями [PERSON] від 20 січня 2011 року, дорученням Прокуратури Одеської області № 17/1-04-11 від 21 січня 2011 року, листом заступника начальника Управління СБУ у Одеській області № 4/1077 від 21 січня 2011 року, протоколом обшуку у приміщенні кабінету [PERSON] від 21 січня 2011 року, копії яких наявні у матеріалах справи. 20 січня 2011 року постановою старшого слідчого прокуратури Одеської області у відношенні відповідача було порушено кримінальну справу № 0511201100004 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. 21 січня 2011 року постановою старшого слідчого прокуратури Одеської області у відношенні відповідача було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України та об'єднано в одне провадження зі справою № 0511201100004. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2011 року було закінчено провадження у кримінальній справі № 1-1158/11 за звинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, на підставі п. «г» ст. 1 ЗУ «Про амністію» від 8 липня 2011 року. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про повернення відповідачем позивачеві 900 доларів США, або їх еквіваленту, з тих 1500 доларів США, які були ним передані відповідачеві. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спірні правовідносини склались між сторонами 7 грудня 2010 року, 16 січня 2011 року та 21 січня 2011 року, позивач звернувся до суду із позовом 7 червня 2012 року. 20 лютого 2014 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, якою ним було змінено матеріально-правову підставу позову - з відшкодування шкоди на повернення безпідставно набутого майна, предмет позову - стягнення суми , еквівалентної 900 доларів США, при цьому залишився незмінним. Матеріально-правові підстави та предмет позову у частині відшкодування моральної шкоди позивачем не змінювались. За таких обставин, суд не вбачає підстав для застосування до вимог позивача наслідків спливу позовної давності. Відповідно до абз.абз. 1, 2 п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво», звільнення особи, яка дала хабар, від кримінальної відповідальності з підстав, передбачених ч. 3 ст. 369 КК , не означає, що в її діях немає складу злочину. У зв'язку з цим вона не може визнаватися потерпілим і претендувати на повернення предмета хабара. Судам слід мати на увазі, що добровільною вважається усна чи письмова заява в органи внутрішніх справ, прокуратуру, інший державний орган, наділений правом порушувати кримінальну справу, зроблена з будь-яких мотивів, але не у зв'язку з тим, що про даний хабар стало відомо органам влади чи компетентним службовим особам. Відповідно до п. 22 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, у діях особи, яка у зв'язку з вимаганням у неї хабара, перше ніж його дати, звернулась до органів влади з метою викрити вимагача, складу злочину немає. Тому вона звільняється від відповідальності на підставі не ч. 3 ст. 369 КК, а п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК. Гроші та інші цінності, які ця особа передала як хабар з метою викрити вимагача, належить повернути законному власнику на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 КПК. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] звернувся до правоохоронних органів 3 грудня 2010 року, тобто до надання [PERSON] грошових коштів 7 грудня 2010 року, 16 січня 2011 року та 21 січня 2011 року, суд доходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що грошові кошти у розмірі 900 доларів США, або їх еквівалент, з тих 1500 доларів США, які були позивачем передані відповідачеві мають бути стягнуті у дохід держави. Суд також зауважує, що згідно ст. 78 КПК України 1960 р., речовими доказами є предмети, які були знаряддям вчинення злочину, зберегли на собі сліди злочину або були об'єктом злочинних дій, гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом, і всі інші предмети, які можуть бути засобами для розкриття злочину і виявлення винних або для спростування обвинувачення чи пом'якшення відповідальності. За змістом даної статті, суд у порядку кримінального судочинства вирішує питання про грошові кошти, які є речовими доказами по справі, тобто конкретні індивідуально визначені грошові знаки (банкноти, монети, тощо). Одночасно з цим, предметом позову по даній справі є стягнення суми грошових коштів у гривні, що еквівалентна сумі 900 доларів США, яка, за твердженням позивача, не була повернута йому відповідачем, тобто речей, що визначені родовими ознаками. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що дана сума вилучена у відповідача не була, тобто не була речовим доказом у кримінальній справі. Таким чином, предметом розгляду даної справи є вимога, що є відмінною від процедури повернення речових доказів у порядку ст. 81 КПК України 1960 р. Відповідно до ст. 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно ч. 2 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Таким чином, гроші (грошові кошти) є майном та замінною річчю, яка є визначеною родовими ознаками. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи те, що грошові кошти в розмірі 900 доларів США набуті відповідачем внаслідок вчинення ним злочину, що встановлено постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2011 року, суд вважає, що дане майно набуто ним неправомірно, тобто без достатніх правих підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Таким чином, у зв'язку із безпідставним набуттям відповідачем належних позивачеві 900 доларів США, у відповідача в силу ст.ст. 1212, 1213 ЦК України виникло зобов'язання щодо повернення цих грошових коштів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Станом на момент винесення рішення офіційний курс долара США, встановлений НБУ складає 999,24 гривні за 100 доларів США. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 900 х (999,24 / 100) = 8993,16 гривень. Стосовно вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи те, що судом встановлено, що з боку відповідача по відношенню до позивача мала місце протиправна поведінка, яка виразилась у одержанні відповідачем від позивача хабара, суд доходить до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином оскільки моральна шкода була спричинена позивачеві внаслідок свідомих винних дій відповідача, суд доходить до висновку про те, що така шкода має бути відшкодована відповідачем. Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачеві, суд виходить з наступного. Згідно абз. 1 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінюючи характер спричиненої відповідачем моральної шкоди, той факт, що у добровільному порядку відповідач одержані злочинним шляхом кошти позивачеві не повернув, той факт, що позивач був змушений звернутись за захистом своїх прав до суду та протягом тривалого часу відновлювати свої порушені права, суд оцінює розмір моральної шкоди у 1000 гривень. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, не спростованість їх з боку відповідача та наявність підстав для часткового задоволення позову. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, також підлягають відшкодуванню судові витрати позивача. Одночасно з цим суд зазначає, що жодних належних доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу суду надано не було.

Outcome: partial