Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 19 березня 2013 року між ними було укладено шлюб, від якого мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; з липня місяця 2019 року їх сімейні стосунки припинені через непорозуміння, несумісність характерів, різні погляди на життя, відсутність спільних інтересів, їх шлюб носить формальний характер, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав; наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки він з дружиною вже близько шести місяців остаточно подружніх відносин не підтримують, не спілкуються, спільних інтересів не мають, кожен влаштовує своє життя, в зв`язку з чим подальше збереження шлюбу неможливе; судові витрати просить залишити за ним й з відповідачки не стягувати. Відповідачка була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи за місцем реєстраційного обліку (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України) та засобами мобільного телефонного зв`язку, вказаними у її заяві від 24.11.2019р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та телефонограмою, але своїм правом на участь в судовому засіданні не скористалась, в наданій заяві повідомляє про відкриття Ніжинським районним судом Чернігівської області провадження у справі за її позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в зв`язку з чим просить в задоволенні його позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 19 березня 2013 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції за актовим записом №91. Від даного шлюбу сторони є батьками спільної малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю. Близько шести місяців сторони разом не проживають, ведуть окреме господарство, подружніх стосунків не підтримують, спільних інтересів не мають, примиритися не бажають, позивач категорично наполягає на припиненні подружніх відносин, шлюб між подружжям носить формальний характер, відповідачка явку в судове засідання проігнорувала й хоча просить відмовити у задоволенні позову, але не з підстав можливості збереження шлюбу, про що також свідчить ініційований нею судовий позов про розірвання шлюбу. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дитини, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року по справі №442/6319/16-ц. При цьому, наявність у Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу не є перешкодою для ухвалення судового рішення по суті справи в даному судовому засіданні. Понесені [PERSON] у справі судові витрати по сплаті судового збору за його клопотанням залишаються за позивачем, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved