Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до своєї дружини [PERSON] та просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS]. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що спірний житловий будинок він самостійно та самочинно будував в період з 1992 по 1995 рік. 18 листопада 1995 року, вже після закінчення будівельних робіт та приведення технічного стану будинку до можливості його експлуатації, проживання в ньому, [PERSON] одружився з [PERSON] Проте, належним чином оформити право власності на збудований житловий будинок [PERSON] зміг лише в 2000 році. Так, 01 березня 2000 року виконкомом Білгород-Дністровської міської ради [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на домоволодіння. В 2014 році [PERSON] переїхала в місто Подольск Російської Федерації на постійне проживання, шлюбні відносини подружжя фактично припинились. [PERSON] стверджує, що незважаючи навіть те, що його дружина [PERSON] не має ніякого відношення до належного йому будинку [ADDRESS] оскільки на час укладення ними шлюбу будівництво було вже повністю закінчене і за час перебування в шлюбі нічого не перебудовувалось та не змінювалось, вона постійно стверджує, що вказаний будинок є їх спільною сумісною власністю оскільки свідоцтво про право власності він отримав у 2000 році, коли вони вже знаходились у шлюбі, тому вимагає від [PERSON] грошей які необхідні їй особисто для придбання більш кращого житла в м. Подольск. Саме тому, з метою захисту своїх прав та інтересів сина, якого він наразі виховує та утримує сам, а проживають вони в спірному будинку, [PERSON] вирішив звернутися до суду з даними вимогами. Позивач у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву з проханням розглянути справу без його присутності, позовні вимоги повністю підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлялась через надання оголошення в газету та направлення судових повісток про виклик до суду за місцем реєстрації. Представник Білгород-Дністровської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву з проханням судовий розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги [PERSON] повністю визнає та не заперечує проти їх задоволення. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги доводи позивача та інших учасників процесу, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позовних вимог з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 18 листопада 1995 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюбу, зареєстрований відділом ДРАЦС по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 445, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], видане повторно 26.11.2015 р. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 09.11.2016 року шлюб між сторонами був розірваний. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до Свідоцтва про право власності на домоволодіння від 01.03.2000 року під № 77 видане 01 березня 2000 року, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 176,7 кв.м., житловою площею 71,1 кв.м. Враховуючи, що правовідносини між сторонами спору щодо захисту права власності на житловий будинок виникли до 01 січня 2004 року, до таких правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007 на підставі Закону України від 27.04.2007 № 997-V), Кодексу про шлюб та сім'ю від 20.06.1969 № 2006-VII. Так, відповідно до ч.1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969р. №2006-VII, чинного на момент реєстрації права власності на будинок: майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.. 16 Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Варто зазначити, що житловий будинок у цілому може бути як об'єктом права власності однієї особи, так і об'єктом права спільної сумісної чи часткової власності (з виділенням часток у натурі або без такого виділення). Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969р.). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція від 31.01.1966 року), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 та була чинною на час закінчення будівництва у 1995 році зазначеного житлового будинку [ADDRESS] було передбачено обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Реєстрації підлягали будинки із закінченим будівництвом та прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої ради на підставі документів, які «встановлюють право власності (правовстановлюючих документів)» відповідно до додатку. Серед таких правовстановлюючих документів, зокрема, зазначалися: свідоцтва про право власності, договори купівлі-продажу, міни, дарування, свідоцтва про право власності на спадщину, акти відведення земельної ділянки під будівництво та акти державної комісії про введення будинку в експлуатацію. Зазначена Інструкція втратила чинність у зв'язку з затвердженням Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству 13 грудня 1995 p. Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що перебуває у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованих у Мінюсті України 19 січня 1996 р. за № 31/1056. Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 р. за № 399/2839 була затверджена Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, у зв'язку з чим зазначені Правила втратили чинність. Проте, встановлена обов'язковість реєстрації права власності в містах не була скасована. За роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України в п.9 постанови № 16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Під час розгляду справ про спільне майно подружжя необхідно враховувати, що не у всіх випадках, коли частки не встановлені, майно є об'єктом спільної сумісної власності. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Об'єктом спільної сумісної власності визнається майно, набуте подружжям за час шлюбу, та майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї. Інше може бути встановлене тільки договором, укладеним у письмовій формі. Таке узагальнення викладене в Постанові ВСУ № 7 від 25.09.2015 року. На підтвердження своїх доводів стосовно того, що спірний будинок не може бути спільною сумісною власністю подружжя позивач надав технічні документи на будинок, зокрема технічний паспорт виготовлений в березні 2000 року в якому зазначено рік побудови об'єкту - 1995. Експлікація до плану будинку здійснена 20.03.1996 року, через три місяця після укладення шлюбу з відповідачкою. Також, позивачем до суду були надані фотознімки їхнього з відповідачкою весілля, яке проводилось в новоствореному спірному будинку, на яких зображене подружжя на фоні вже повністю збудованого будинку, що свідчить про дійсність тверджень позивача. Той факт, що на момент укладення шлюбу сторонами спірний будинок вже повністю був збудований лише позивачем, без будь-якої допомоги відповідачки, підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази можуть бути представлені у різній формі. Так, фактичні дані, що мають значення для правильного вирішення справи, можуть бути отримані (встановлені) судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, надавши правову оцінку всім представленим суду доказам, які встановлюють дійсні обставини справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити, оскільки вони є обґрунтованими, правомірними та повністю доведеними під час розгляду справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved