Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір від 14 червня 2011 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі-продажу нежитлового приміщення першого поверху офісу магазину, що розташоване за адресою: вул. Коблевська, 43, м. Одеса, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати недійсним договір від 14 червня 2011 року що був укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі продажу нежитлового приміщення підвалу № 501, що розташоване за адресою: вул. Коблевська, 43, м. Одеса, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; витребувати у [PERSON] нежитлове приміщення офісу-магазину, загальною площею 55,3 кв.м, та нежитлове приміщення підвалу № 501, загальною площею 31,4 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Коблевська, 43. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 26 листопада 2006 року він уклав шлюб з [PERSON] За час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано нежиле приміщення офісу-магазину та нежиле підвальне приміщення № 501, які розташовані в місті Одесі по вул. Коблевській, 43. В червні місяці 2014 року позивач дізнався про те, що спірне нерухоме майно на підставі Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 09 березня 2011 року у цивільній справі № 2-5909/11 вибуло із спільної сумісної власності подружжя на користь [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Одеської області Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 09 березня 2011 року у цивільній справі № 2-5909/11 було скасоване, у задоволені позову відмовлено. Однак, в період, коли [PERSON] була власником спірного нерухомого майна, вона встигла відчужити його [PERSON], яка, в свою чергу, подарувала спірне майно [PERSON] за договорами дарування від 27 червня 2014 року. Позивач вважає, що оскільки право власності на спірне майно виникло у [PERSON] на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, остання не мала необхідного обсягу дієздатності для відчуження спірного нерухомого майна на користь інших осіб, у звязку з чим оскаржувані договори купівлі-продажу підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 203 ЦК України. У звязку з викладеним, позивач вважає, що його права підлягають судовому захисту, шляхом задоволення позову, визнання оспорюваних договорів недійсними та витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивача офісу-магазину, розташованого в будинку під № 43 по вулиці Коблевській в місті Одесі, загальною площею 55, 3 кв.м., та нежилого підвального приміщення № 501, розташованого в будинку № 43 по вулиці Коблевській в місті Одесі, загальною площею 31, 4 кв.м. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, [PERSON], про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, в суд не зявилася, про причину неявки суду не повідомила. Відповідач, [PERSON], про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, в суд не зявилася, про причину неявки суду не повідомила. Відповідач, [PERSON], про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, в суд не зявилася, про причину неявки суду не повідомила. Відповідач, [PERSON], про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в суд не зявився, про причину неявки суду не повідомив. Суд, у звязку з заявою позивача про розгляд справи за його відсутності, неявкою відповідачів та неповідомленням про причини такої неявки в судове засідання, на підставі ч. 4 ст. 169, ст. ст. 224, 225 ЦПК України, ухвалив слухати справу за їх відсутності та провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд вважає позов обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи із наступного. 26 листопада 2006 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Фонтанській сільській раді Комінтернівського району Одеської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 32. За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти набули у власність офіс-магазин, розташований в будинку під № 43 по вулиці Коблевській в місті Одесі, загальною площею 55, 3 кв.м., та нежиле підвальне приміщення № 501, розташоване в будинку № 43 по вулиці Коблевській в місті Одесі, загальною площею 31, 4 кв.м. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Субєктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, оскільки право власності на вищезгадане майно було набуте у власність в період перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно у відповідності до ст.ст. 60, 61 СК України, ст. 368 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя. Заочним Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2014 року у цивільній справі № 522/10968/14-ц, що набрало законної сили, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 26 листопада 2006 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області, актовий запис № 32. Судом встановлено, що в лютому місяці 2011 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просила в якості стягнення суми боргу припинити право власності [PERSON] на офіс-магазин, розташований в будинку під № 43 по вулиці Коблевській в місті Одесі, загальною площею 55, 3 кв.м., та нежиле підвальне приміщення № 501, розташоване в будинку № 43 по вулиці Коблевській в місті Одесі, загальною площею 31, 4 кв.м., та визнати за нею право власності на зазначені приміщення. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2011 року у цивільній справі № 2-5909/11 позов задоволений у повному обсязі, визнано за [PERSON] право власності на офіс-магазин, розташований в будинку під № 43 по вулиці Коблевській в місті Одесі, загальною площею 55, 3 кв.м., та нежиле підвальне приміщення № 501, розташоване в будинку № 43 по вулиці Коблевській в місті Одесі, загальною площею 31, 4 кв.м. 14 червня 2011 року між [PERSON] (Продавцем) та [PERSON] (Покупцем) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого Продавець зобовязується передати у власність Покупцю нежиле підвальне приміщення № 501, а Покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього оговорену грошову суму. Нежиле підвальне приміщення № 501 (пятсот один), що відчужується за даним Договором, розташоване в будинку під № 43 (сорок три) по вулиці Коблевська (вулиця Подбєльського) в місті Одесі, загальною площею 31, 4 кв.м. Крім того, 14 червня 2011 року між [PERSON] (Продавцем) та [PERSON] (Покупцем) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого Продавець зобовязується передати у власність Покупцю офіс-магазин, а Покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього оговорену грошову суму. Офіс-магазин, що відчужується за даним Договором, розташований в будинку під № 43 (сорок три) по вулиці Коблевська (вулиця Подбєльського) в місті Одесі, загальною площею 55, 3 кв.м. В подальшому, а саме 27 червня 2014 року [PERSON] подарувала [PERSON] нежиле підвальне приміщення, загальною площею 31, 4 кв.м., відповідно до договору дарування, серія та номер: 411, виданий 27 червня 2014 року, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Крім того, 27 червня 2014 року [PERSON] подарувала [PERSON] офіс-магазин, загальною площею 55, 3 кв.м., відповідно до договору дарування, серія та номер: 407, виданий 27 червня 2014 року, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Станом на день розгляду справи останнім власником спірного нерухомого майна є [PERSON], що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] лише в кінці червня місяця 2014 року дізнався про ухвалення Приморським районним судом м. Одеси судового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], яким за [PERSON] в рахунок погашення боргу було визнано право власності на спірні приміщення, та не погоджуючись із зазначеним рішенням звернувся до Апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2011 року у цивільній справі № 2-5909/11 та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу [PERSON] посилався на те, що спірне майно є сумісним майном подружжя, а тому позбавлення права власності [PERSON] на це майно порушує його права як співвласника, який не був притягнутий до участі у справі. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2011 року у цивільній справі № 2-5909/11 скасовано, в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу відмовлено. При ухваленні рішення Апеляційний суд Одеської області встановив, що 26 листопада 2006 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON], подружжя в період цього шлюбу придбало нежитлові приміщення по вул. Коблевській, 43, м. Одеси площею 55, 3 кв.м. і 32, 3 кв. м., які є сумісним майном подружжя, а тому позбавлення права власності [PERSON] на це майно порушує його права як співвласника, який не був притягнутий до участі у справі. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року у цивільній справі № 2-5909/11 було скасовано рішення суду, на підставі якого [PERSON] відчужила спірне нерухоме майно на користь [PERSON] Частинами 1, 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Частиною 1, п. 2) ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. З огляду на те, що [PERSON] відчужила (продала) [PERSON] спірне нерухоме майно на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, суд дійшов до висновку про відсутність у [PERSON] необхідного обсягу дієздатності на укладення оспорюваних правочинів і, як наслідок, наявність правових підстав для визнання недійсними договору купівлі-продажу офісу-магазину, розташованого в будинку під № 43 по вулиці Коблевській (вулиця Подбєльського) в місті Одесі, загальною площею 55, 3 кв.м., укладений 14 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 458, та договору купівлі-продажу нежилого підвального приміщення № 501, розташованого в будинку № 43 по вулиці Коблевській (вулиця Подбєльського) в місті Одесі, загальною площею 31, 4 кв.м., укладений 14 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 459. В силу ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Частини 4 та 7 статті 41 Конституції України встановлюють, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 20 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке особа здійснює на свій розсуд і у спосіб, передбачений законом або договором (стаття 16 ЦК України), залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно Узагальнень Верховного суду України щодо «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. У відповідності до розяснень, що містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до висновків Верховного суду України, що містяться в постанові від 02 вересня 2015 року № 6-1168ц15, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно абз. 1 ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника позивача поза його волею, зокрема на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна на користь відповідача [PERSON], але в подальшому скасованого, а тому вимоги позивача щодо витребування на його користь з чужого незаконного володіння [PERSON] спірного нерухомого майна є законними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з наведених вище обставин, зважаючи на визначені ст. ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України засади цивільного судочинства відповідно до яких суди розглядають справи виходячи з змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, зважаючи на те, що при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позову та необхідність їх задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved