Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що 01 березня 2018 року він позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 25000,00 грн. [PERSON] власноручно написала розписку, якою зобов`язувалася сплачувати позивачу відсотки за користування коштами в розмірі 3% за кожен тиждень користування коштами, однаковими платежами, які вказані у графіку платежів. Однак відповідачем жодних погашень не проводилося. Станом на 14 січня 2021 року заборгованість [PERSON] становить 175 000,00грн, з яких: 25000,00 грн - основна сума боргу, 150000,00 грн - заборгованість по відсотках за користування коштами. На звернення позивача щодо добровільного погашення заборгованості відповідач не реагує, уникає зустрічі та ухиляється від виконання зобов`язання за договором позики, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Відтак позивач просив стягнути з відповідача на його користь 175000,00 грн, а також судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористалася. У судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Звернув увагу на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики з повернення коштів та сплати 4% за кожен тиждень користування коштами. Представник позивача не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином, зокрема, шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. Судом установлено, що 01 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, про що свідчить написана нею розписка, згідно якої відповідач отримала грошові кошти в сумі 25000,00 грн, зобов`язувалася сплачувати позивачу 4% за кожний тиждень користування коштами, однаковими платежами, що вказані у графіку платежів. Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містять умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договорів позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошових сум позичальнику. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Підтвердженням не повернення [PERSON] грошових коштів, отриманих в позику, є наявність оригіналу розписки у позивача, долученої до матеріалів справи. Судом також установлено, що за даними фіскального чеку АТ «Укрпошта» 16 квітня 2021 року позивач направив відповідачу повідомлення про необхідність повернення коштів в загальній сумі 175000,00 грн та заплановані заходи з метою повернення коштів. Дані обставини встановлені судом і ніким не оспорюються. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525-527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як уже зазначалося та слідує із матеріалів справи, зокрема, розписки, виданої [PERSON] , остання взяла у [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 25000,00 грн, які зобов`язувалася повернути. Зі змісту розписки не слідує, що нею встановлений строк, на який відповідач отримала у борг кошти, відтак зобов`язання з повернення коштів мало б бути виконано протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги про повернення коштів. Оскільки [PERSON] звернувся до суду з вимогою про повернення грошових коштів за розпискою від 01 березня 2018 року - 08 лютого 2021 року, то пред`явленням позову до суду позивач висунув боржнику вимогу про повернення грошових коштів, яку відповідач протягом тридцяти днів повинна була виконати. Такого висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 639/2989/16-ц, яка є обов`язковою для врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Однак сума позики до цього часу повернута не була, відповідач жодних дій щодо повернення коштів ні на звернення позивача до суду, ні на його додаткову вимогу не вчинила, а тому з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути борг за договором позики в сумі 25000,00 грн. Крім того, із зазначеної розписки слідує, що сторонами при укладенні договору позики досягнуто домовленості щодо розміру процентів за користування позикою - 4% за кожен тиждень користування коштами, однаковими платежами, які вказані у графіку платежів, що подається у додатку №2 до розписки. За розрахунком позивача сума відсотків, що підлягає стягненню із відповідача становить 150000,00 грн. З таким розрахунком суд погоджується, він є арифметично вірним, проведеним з урахуванням умов укладеного сторонами договору позики, відтак, вважає необхідним також стягнути з відповідача на користь [PERSON] 150000,00 грн - суму несплачених відповідачем відсотків. Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню, а борг в розмірі 175000,00 грн - стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 1750,00 грн судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved