Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір Ірина Валентинівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності, а саме просить суд: визнати недійсним видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 06.08.2013 року [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №2257, на 11/18 часток житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 98,9 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м., у складі літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - санвузол, літ. «Г», «Ж» - гаражі, літ. «Д» - сарай, літ. «Є» - убиральня, споруди №1-6, І, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 137469851103 від 06.08.2013 року; скасувати державну реєстрацію за [PERSON] права власності на 11/18 часток житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 98,9 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м., у складі літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - санвузол, літ. «Г», «Ж» - гаражі, літ. «Д» - сарай, літ. «Є» - убиральня, споруди №1-6, І, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 137469851103 від 06.08.2013 року. Позивач та адвокат [PERSON], діючий в його інтересах, в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідачка та адвокат [PERSON], діючий в її інтересах, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та просили суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи та всі надані докази, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить 7/18 частин житлового будинку [ADDRESS], з яких: 7/36 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.07.1996 року за реєстровим №1-3329; 7/36 - на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.12.2012 року (справа №2-4431). Як вбачається із вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом від 17.07.1996 року, позивач успадкував 7/36 частин спірного будинку за заповітом після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO] року. Окрім позивача, спадкоємцем померлого [INFO] [PERSON] у відповідності до положень ст.535 діючого на той час ЦК УРСР була його непрацездатна дружина - [PERSON], яка успадкувала 1/18 частину будинку, тобто обов'язкову частку. Таким чином, син та дружина [PERSON] загалом успадкували ? спірного будинку. [INFO] року [PERSON] померла, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. За життя, а саме 09.11.1998 року, [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно, яке належатиме їй на час смерті, відповідачці [PERSON] 06.08.2013 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В. [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], на 11/18 частин будинку [ADDRESS] Згідно вказаного свідоцтва, 11/18 частин будинку [ADDRESS] належали померлій: 5/9 часток - на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради 12.08.1994 року; договору, посвідченого Білгород-Дністровською міської державною нотаріальною конторою 07.10.1994 року, право власності на яку зареєстровано Білгород-Дністровським БТІ 19.11.2002 року в книзі: 20, номер запису 2765; 1/18 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом, виданого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області 17.07.1996 року, право власності на яку зареєстровано Білгород-Дністровським БТІ 19.11.2002 року в книзі: 20, номер запису 2765. Згідно із ч.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.1 ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, до складу спадщини входять права та обов'язки, які належали спадкодавцю на момент смерті. Однак, суд приходить до висновку, що частка спірного майна, на яку видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, не належала спадкодавцю на момент смерті, з огляду на наступне. Спірний будинок [ADDRESS] належав батькам сторін - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок №20-2705 від 12.08.1994 р. 07.10.1994 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою договір користування належним їм будинком [ADDRESS], відповідно до якого у користування [PERSON] перейшли 25/100 частин будинку, а до [PERSON] відповідно - 75/100. Договір від 07.10.1994 року був посвідчений нотаріально та зареєстрований у МБТІ. Нормами діючого на той час ЦК УРСР, так само як і нормами чинного на теперішній час ЦК України не врегульовано правовідносини, що виникли між батьками сторін у зв'язку з укладенням ними договору користування, а також не передбачена така підстава набуття права власності на майно, як договір користування. Положеннями ЦК УРСР передбачений лише договір безоплатного користування майном, та у відповідності до ст.331 ЦК УРСР, договір безоплатного користування майном, крім загальних підстав припинення зобов'язань, припиняється також в разі смерті громадянина або припинення юридичної особи, що брали участь у договорі, із чого слідує, що такий договір не створює для сторін юридичних наслідків у вигляді набуття права власності. Слід зазначити, що в рішенні суду від 20.12.2012 року (набрало законної сили 02.01.2013 р.), яким визнано за позивачем право власності на 7/36 частин спірного будинку, також зазначено, що вищевказаний договір користування не пов'язаний з передачею права власності чи перерозподілом часток у праві спільної часткової власності. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин, укладений у 1994 році між [PERSON] та [PERSON] договір користування не мав наслідком набуття/припинення права власності учасників договору на визначені у ньому частки майна, та припинив свою дію в момент смерті [PERSON], тобто [INFO] р., а отже не повинен був враховуватись нотаріусом як правовстановлюючий документ. Свідоцтво про право власності від 12.08.1994 року, згідно якого [PERSON] належала ? спірного майна, погашено 01.11.1994 року, що підтверджується відповідним штампом на його звороті. Право власності на обов'язкову частку у спадщині після смерті чоловіка - 1/18 було зареєстровано за [PERSON] після її смерті, а саме 19.11.2002 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням КП «Білгород-Дністровське БТІ» №53, цією ж датою була проведена реєстрація права власності на 75/100 частин спірного будинку. Згідно положень ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Вищевикладені обставини вказують на те, що на момент смерті [INFO] року [PERSON] за нею у встановленому порядку не було зареєстровано право власності на 11/18 частин спірного будинку, оскільки державна реєстрація права власності була проведена 19.11.2002 року, тобто після її смерті, що також підтверджується матеріалами спадкової справи №165/2002 до майна [PERSON], копії яких наявні в матеріалах справи. Крім того, в оскаржуваному свідоцтві про право на спадщину зазначено, що житловий будинок складається в цілому з: одного житлового будинку, під літ. «А», загальною площею 98,9 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м., надвірних будівель під літерами: «Д» - сараю, «В» - санвузлу, «Б» - літньої кухні, «Г, Ж» - гаражів, «Є» - убиральні та споруд №1-6, І. З довідки КП «Білгород-Дністровське БТІ» №1134 від 04.07.2013 року вбачається, що станом на 27.06.2013 року житловий будинок складався з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 98,9 кв.м., житловою площею - 60,4 кв.м., літньої кухні літ. «Б», санвузлу літ. «В», гаражу літ. «Г», сараю літ. «Д», гаражу літ. «Ж», убиральні літ. «Є», споруд №1-6,І. Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №198 від 18.03.1999 року залишено у власності [PERSON] самочинно збудовані: житлову прибудову літ. «А», житловою площею - 12,8 кв.м., гараж літ. «Ж». При проведенні поточної інвентаризації у 2013 році уточнені розміри приміщень житлового будинку та проінвентаризовані споруди №5,6. Вірним слід вважати розмір житлової площі будинку літ. «А» 60,4 кв.м.; вірною літерою убиральні слід вважати «Є» замість «Е». Тобто, до оскаржуваного свідоцтва внесено склад майна станом на 2013 рік, а не на час смерті спадкодавця, а також зазначена житлова площа будинку з урахуванням належних позивачу прибудови (самочинне будівництво) та гаражу літ. «Ж». Суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видане на майно, що не належало спадкодавцеві на час смерті, а отже не входило до спадкової маси, та, відповідно, не могло бути успадковане. Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 27 Постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Пленуму Верхового Суду України роз'яснено, що у відповідності до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину у вигляді 11/18 частин житлового будинку [ADDRESS] від 06.08.2013 року, що видане [PERSON], є недійсним, оскільки на момент смерті [PERSON] право власності на зазначене майно не було зареєстровано за нею у встановленому законом порядку, що порушує права позивача як співвласника спірного будинку. Згідно ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 року, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо недійсності оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що в свою чергу має наслідком скасування державної реєстрації права власності відповідачки на зазначене у свідоцтві майно, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved