Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем в квартирі зареєстрований [PERSON] , який з 2016 року там не проживає, особистих речей в квартирі не має, за житлово-комунальні послуги не сплачує. Позивач не може розпоряджатися належним йому майном у повному обсязі, через що змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Виходячи з вищевикладеного, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 травня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] на розгляд справи в\~ судове засідання не з`явилася, надав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] на\~розгляд справи\~в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином; заперечень проти позову не надав, клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не надходило. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.4\~ст.223\~ЦПК України постановляє заочне рішення. У відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.08.2005, житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , належало на праві приватної спільної власності позивачу [PERSON] , відповідачу [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] в рівних долях кожному, що також підтверджується реєстраційним написом від 11.08.2005. Відповідно до довідки КП «Абрис» ТМР від 13.05.2019 за №150, станом на 01.01.2013 квартира за адресою: [ADDRESS] , обліковується за позивачем [PERSON] ј частки. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.03.2013 позивач [PERSON] після смерті [PERSON] успадкував ј частини квартири [ADDRESS] . Що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.03.2013. На підставі договору дарування від 11.10.2016 позивач [PERSON] набув право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , які йому подарували [PERSON] (1/4 належну їй частину) та відповідач [PERSON] (1/4 належну йому частину). Тобто позивач\~ [PERSON] \~є єдиним\~власником квартири\~ [ADDRESS] . Відповідно до довідки КП «УК «Контакт» ТМР від 16.04.2019 за адресою: [ADDRESS] ,зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , який з 2016 року фактично не проживає. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд встановив, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується також Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Суд встановив, що відповідач [PERSON] зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , з 30.03.1999, але фактично з 2016 року не проживає в квартирі, тобто понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до матеріалів справи відповідач [PERSON] є колишнім співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Суд вважає, що є підстави визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved