Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просить визнати договори купівлі-продажу нежитлових приміщень (кімнат) [ADDRESS], укладені 14.04.2006 року між ним та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко К.Ф. і зареєстровані в реєстрі за № 941 та № 939 удаваними правочинами та встановити, що відносини, які склались 14.04.2006 року між ним та [PERSON] регулюються правилами щодо правочину договору міни (без доплат). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.05.2003 року на підставі договорів купівлі-продажу від придбав в будинку [ADDRESS] нежитлові кімнати № 36 та № 37,38,39,40. В 2006 році, з метою переобладнання нежитлових приміщень в єдине приміщення магазину, він здійснив обмін нежитловими приміщеннями з відповідачкою [PERSON], яка мала у власності в будинку [ADDRESS] без додаткових доплат. Проте, враховуючи складнощі при посвідченні нотаріусом договору міни, ними умисно були укладені договори купівлі-продажу - [PERSON] продав [PERSON] кімнату № 36, а [PERSON], в свою чергу продала [PERSON] кімнату № 34, хоч насправді сторони уклали договір міни. В судовому засіданні [PERSON] та його представник адвокат Романішін Є.В. уточнили позовні вимоги, просять крім визнання договорів купівлі-продажу удаваними правочинами, визнати, що 14.04.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни ( без доплат) нежитлових приміщень (кімнат[ADDRESS] та відповідно правовідносини між сторонами регулюються правилами щодо правочину договору міни (без доплат). Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Кравець Д.М. позовні вимоги визнали. [PERSON] суду пояснила, що 14.04.2006 року вони з позивачем здійснили обмін нежитловими приміщеннями [ADDRESS] за порадою нотаріуса та через різницю у вартості оформлення права власності, даний обмін вони умисно оформили договорами купівлі-продажу. Грошового розрахунку при цьому не було, обмін був здійснений без проведення доплат. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] позовних вимог не визнали, просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувавши строк позовної давності. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 14.04.2006 року [PERSON] та [PERSON], маючи намір обміну нежитловими приміщеннями та фактично здійснюючи його без проведення доплат, уклали договори купівлі-продажу нежитлових приміщень (кімнат) [ADDRESS], які посвідчені приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко К.Ф. та зареєстровані в реєстрі за № 941 та № 939 (а.с. 8-9, 10-11). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. А тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні правочину, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Як встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON].14.04.2006 року в дійсності було укладено не договори купівлі-продажу нежитлових приміщень (кімнат) [ADDRESS], згідно з якими позивач продав відповідачу кімнату № 36, а відповідач, в свою чергу продала позивачу кімнату № 34, а був укладений договір міни, на підставі якого сторони передати один одному у власність одне приміщення в обмін на інше приміщення без проведення доплат. А тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, базуються на законі та підлягають задоволенню. Щодо вимог третьої особи про застосування до даних правовідносин строків позовної давності, то суд їх до уваги не бере, оскільки позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Outcome: approved