Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з заступника начальника ГУМВС України у Львівській області Домніцак Р.В. 1004 гривні матеріальної та 400 гривень моральної шкоди, заборонити відповідачу надсилати консультативні листи до позивача, крім тих, які самі він запрошує, зобов'язати відповідача ретельно ознайомитись з ЗУ «Про доступ до публічної інформації», ЗУ «Про звернення громадян» та повідомити його письмово про ознайомлення. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що він знаходиться у стані судових процесів з організацією, де проходить службу відповідач, а предметом позовів є незаконні дії відповідача щодо поміщення його автомобіля на арешт майданчик. Просить суд розглянути листи, які надходили до позивача від відповідача та надати їм належну оцінку, оскільки у даних листах міститься неоднозначна інформація щодо місця знаходження його автомобіля. Крім того, у своїй позовній заяві зазначає статті Кодексу України про адміністративні правопорушення та стверджує, що вони стосуються державних службовців. Також, покликається на те, що він змушений витрачати час на непотрібні йому відповіді та надсилання додаткових запитів й у зв'язку з цим, просить стягнути з відповідача завдані йому матеріальні збитки та моральну шкоду. Просить позов задоволити. У судове засідання позивач не з'явився, однак у п.6 прохальної частини позовної заяви та письмовій заяві від 19.05.2015 року просить розглянути справу у його відсутності. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності належним чином повідомленого позивача. Представник відповідача подав заперечення на позов, зазначив, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, зокрема, зазначив, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги та не надано жодних доказів, які б підтверджували завдану матеріальну та моральну шкоду. Просить у задоволенні позову відмовити. На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Правила, щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою визначені у ст.ст.1173, 1174 Цивільного кодексу України, згідно яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Таким чином, даною правовою нормою встановлено, що державою підлягає до відшкодування шкода, яка завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовою або службовою особою. Враховуючи дані норми законодавства, а також загальні правила відшкодування шкоди, предметом доказування є належним чином доведені факти незаконності дій органу державної влади чи її посадової особи, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіянням шкоди. Щодо першої складової, то варто зазначити, що згідно доданих до позовної заяви [PERSON] відповідей: -у відповіді від 14.12.2014 року №2/11-152 за підписом заступника начальника ГУМВС України у Львівській області Домніцака Р.В. йдеться про те, що поміщення автомобіля [NUMBER] на майданчик ДП МВС України «Львів-інформ-Ресурси» на вул.Конюшинній, 13, у м.Львові, інформує про те, що підставою для цього є факт складання працівниками УДАІ ГУМВС України протоколу про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння. -у відповіді від 03.07.2015 року №9/П-55зі за підписом заступника начальника ГУМВС України у Львівській області Домніцака Р.В. зазначається, що у п.2.2 угоди про співробітництво та організацію взаємодії між УДАІ ГУМВС України у Львівській області та ДП «Львів-інформ-Ресурси» від 01.02.2013 року вказано, що для досягнення спільної мети, визначеної п.1.1. цього договору, сторона 2 здійснює тимчасове зберігання затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках сторони 1 за адресою: м.Львів, вул.Конюшинна, 15. В позовній заяві позивач трактує ст.212-3 Порушення права на інформацію, де зазначено: неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або не повне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності у випадках, коли така інформація підлягає наданню на запит громадянина чи юридичної особи відповідно до Законів України «Про інформацію», «Про звернення громадян» та «Про доступ до судових рішень» - тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб від п'ятнадцяти до двадцяти п'яти неоподаткованих мінімумів громадян. Одночасно в першому випадку, листом від 14.12.2014 року №2/11-152 за наслідками розгляду звернення [PERSON] останньому, у визначений законом термін було надано обґрунтовану відповідь. В другому випадку, листом від 03.07.2015 року №9/П-55зі на інформаційний запит позивача від 01.07.2015 року останньому надано 03.07.2015 року письмову відповідь. Крім того, позивач посилається на ст.53-2 Кодексу про адміністративні правопорушення «Перекручення або приховування даних державного земельного кадастру», де вказує про порушення даної статті відповідачем. Однак, суд дійшов висновку, що жодної неправдивої інформації позивачу надано не було, оскільки як вбачається з долучених до позовної заяви матеріалів, зокрема листа від 10.06.2015 року №77 адресованого [PERSON] ДП «Львів-інформ-Ресурси», видно, що відповідно до постанови Личаківського районного суду м.Львова від 18.11.2014 року (справа №463/4729/14-п) відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП (керування транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння) [PERSON] перебував за кермом автомобіля [NUMBER], який відповідно до встановленого порядку був доставлений на спеціальний майданчик, що знаходиться у віданні ДП МВС «Львів-інформ-Ресурси». Автомобіль знаходиться на зберіганні на спеціальному майданчику підприємства, що знаходиться за адресою вул.Конюшинна, 13, у м.Львові у стані зафіксованому в акті огляду та тимчасового затримання. За час зберігання автомобіля виникла заборгованість по оплаті послуг за зберігання. Тобто, позивачу достеменно було відомо місце перебування автомобіля, адже останній, неодноразово звертався до ДП «Львів-інформ-Реурси» з приводу повернення автомобіля. Що стосується іншої позовної вимоги, то матеріальні затрати, а саме: підготовка позовної заяви - 350 грн.; копіювання матеріалів - 10 грн.; послуги комп'ютерного забезпечення та програмної оцінки віндовс-ХР-65 гривень; пересилка поштою до суду 21 гривня; оплата праці спеціаліста права вищої категорії - 274 грн. за годину при використанні 2 годин праці - 548 грн. - жодним чином не підтверджено належними та допустимими доказами. Позивачем не надано жодної квитанції, договору про надання юридичних послуг, інших допустимих доказів, які б підтверджували матеріально понесені витрати. Також, позивачем жодним чином не обґрунтовано моральну шкоду у розмірі 400 грн. Всупереч вимогам п.п.5-6 ч.2 ст.119 ЦПК України в позовній заяві не викладено обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про відшкодування моральної шкоди і не зазначає докази, що підтверджують дану обставину. Також, [PERSON] в позовній заяві не навів жодних доказів щодо характеру, глибини та тривалості страждань. Це питання, відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень і Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.11.1998 року за №705/3145, повинно визначатись шляхом проведення психологічної експертизи, якою визначається наявність моральної шкоди та можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання. Пунктом 11.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4, зазначається, що відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами не підтверджується. При недотриманні позивачем даних вимог настають наслідки, передбачені ст.139 ЦПК України. Однак, вищевказана вимога постанови Пленуму Верховного суду дотримана не була і позивач жодним чином не обґрунтував свої вимоги в частині відшкодування моральної шкоди. Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог та заперечень і не дотримання цієї вимоги має наслідком відмову у задоволенні позову. Крім того, відповідно до ст.60 ЦПК України на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зважаючи на те, що в позовній заяві не наведено жодних фактів та не підтверджено їх відповідними допустимими доказами, які б підтверджували порушення зі сторони ГУМВС України у Львівській області. Суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Крім того, судові витрати у відповідності до ст.88 ЦПК України необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed