Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати Сарненський РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області в особі державного виконавця Білаша Максима Анатолійовича зняти арешт з автомобіля марки «ЗИЛ-431410» д.р.н. [NUMBER] належного позивачеві, накладений постановою державного виконавця Сарненського РВ ДВС від 1 лютого 2013 року у виконавчому провадженні №10133532. В подальшому під час підготовчого провадження позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить також зняти також арешт з іншого рухомого та нерухомого майна, накладений постановою державного виконавця Сарненського РВ ДВС від 1 лютого 2013 року у виконавчому провадженні №10133532. Позивач у позовній заяві обґрунтовує заявлені вимоги тим, що він на праві власності має автомобіль марки «ЗИЛ-431410» д.р.н. [NUMBER] , який в жовтні 2018 року вирішив продати. Однак, нотаріус повідомив [PERSON] про те, що на вказаний транспортний засіб Сарненським РВ ДВС накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. В ході візиту до сарненського РВ ДВС позивач дізнався, що арешт та заборону відчуження було накладено Сарненським РВ ДВС 5 червня 2006 року в межах виконавчого провадження №10133532, відкритого на підставі виконавчого листа №2-599, виданого 23 травня 2006 року Сарненським районним судом Рівненської області про стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання двох неповнолітніх дітей. Оскільки заборгованість по сплаті аліментів з боку позивача відсутня, що підтверджувалось довідкою-розрахунком, виданою Сарненським РВ ДВС позивачеві, останній 28 жовтня 2018 року звернувся до вказаного відділу з вимогою про зняття накладного на його майно арешту, в чому позивачеві було відмовлено. [PERSON] вважає, що діями відповідача порушуються його права власника майна, через що звернувся із даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача заявлені [PERSON] вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що з боку позивача на даний час дійсно існує борг по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей, однак, позивач є працевлаштованим та сплачує аліменти, а тому необхідності у додатковому забезпеченні виконання судового рішення немає. Крім цього, представник позивача зазначала, що позивач вважав, що заборгованість по аліментам у виконавчому провадженні №10133532 з його боку відсутня, оскільки отримав у відділі ДВС відповідний розрахунок. Враховуючи наведене, арешт на майно, на думку сторони, накладено без достатньої правової підстави. Відповідач у судовому засіданні вимоги [PERSON] не визнав в повному обсязі, пояснив, що позивач дійсно за рішенням Сарненського районного суду Рівненської області зобов`язаний до сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини. На момент розгляду даного позову судом [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 78 501 грн. 19 коп. (з урахуванням штрафних санкцій), через що відповідач вважає, що підстав для задоволення вимог позивача немає. Правовідносини у даному випадку виникли між сторонами з приводу можливості здійснювати права власника щодо належного особі майна. Вказані правовідносини регулюються нормами ЦК України та Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Із тексту позовної заяви та пояснень позивача з`ясовано, що порушення його прав виникли внаслідок арешту майна, накладеного державним виконавцем. Із наданої суду позивачем копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 5 червня 2006 року вбачається, що державним виконавцем відділу ДВС Сарненського району було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-599, виданого Сарненським районним судом Рівненської області 23 травня 2006 року про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] . В межах вказаного виконавчого провадження 1 лютого 2013 року державним виконавцем відділу ДВС Сарненського РУЮ було накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] із забороною відчуження такого майна. Вказані обставини доводяться копією відповідної постанови державного виконавця від 1 лютого 2013 року, яка досліджена судом. Під час здійснення виконавчих дій з виконання вказаного вище виконавчого листа державним виконавцем був розшуканий належний позивачеві на праві власності транспортний засіб - автомобіль марки «ЗИЛ [NUMBER] » р.н.з. [NUMBER] , розшук якого оголошено постановою про розшук майна боржника від 2 серпня 2013 року; розшуканий автомобіль передано на зберігання [PERSON] . Відповідно до змісту ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» - звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Арешт майна (коштів) боржника застосовується, відповідно до ч.1 ст.56 цього ж Закону, для забезпечення реального виконання рішення. В ході судового провадження у цій справі представник позивача зазначала, що [PERSON] повністю розрахувався із заборгованістю по аліментах, а тому арешт на належний йому транспортний засіб має бути скасовано. В обґрунтування зазначеної позиції сторона посилалась на ті обставини, що на підтвердження відсутності заборгованості державним виконавцем позивачеві видано розрахунок №7593 від 26 жовтня 2018 року, відповідно до якого станом на 29 жовтня 2018 року заборгованість по сплаті аліментів за виконавчим листом №2-599 відсутня. З огляду на вказаний розрахунок позивачем 29 жовтня 2018 року до Сарненського РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області було подано письмову заяву із вимогою про зняття накладеного арешту на майно позивача. Виходячи із змісту наведених вище норм закону, а саме ст.ст.48,56 Закону України «Про виконавче провадження» - арешт може бути накладено на конкретне майно шляхом винесення постанови державним виконавцем - з метою забезпечення реального виконання рішення. Частиною 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що в інших випадках, аніж зазначено у частині 4 цієї статті арешт може бути знятий за рішенням суду. В обґрунтування необхідності зняття арешту позивач посилається на відсутність з його боку заборгованості по аліментам. Однак, із наданих суду відповідачем Білашем М.А. копії постанови від 26 грудня 2018 року про накладення штрафу та супровідного листа №23984 від 26 грудня 2018 року встановлено, що на [PERSON] в ході виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-599 на підставі ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» було накладено штрафу розмірі 50% від суми заборгованості по сплаті аліментів, яка становить 49 063 грн. 24 коп. за період з 11 вересня 2013 року по 19 листопада 2018 року, про що було повідомлено боржника. Наявність вказаної вище заборгованості доводиться наданим відповідачем суду розрахунком заборгованості №10697 від 29 травня 2019 року, здійсненим станом на 19 листопада 2018 року. Судом приймається до уваги саме розрахунок №10697, оскільки відповідач вказував, що цей документ є достовірним, крім цього, він виготовлений в часі пізніше, аніж розрахунок №7593, долучений позивачем до позовної заяви. Таким чином, судом встановлено, що з боку позивача на даний час існує заборгованість по сплаті аліментів у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа №2-599. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» - арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, а відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення - у разі закінчення виконавчого провадження. Виконавче провадження підлягає закінченню, згідно із ч.1 ст.39 вказаного Закону - в тому числі, окрім іншого, в разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Крім цього, слід врахувати, що відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна», на яку посилається у позовній заяві позивач - відповідачем у такій справі є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно. Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, відповідачем у справі є особа, яка порушила права особи, або не визнає чи оспорює такі права (в даному випадку боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно). Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідачем Білашем М.А. права позивача [PERSON] порушені не були, підстав для скасування накладеного на майно позивача арешта не встановлено, а тому заявлений позов є безпідставним, а тому до задоволення не підлягає. В даному випадку суд відносить судові витрати за рахунок держави, оскільки позивач згідно із п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» є звільненим від оплати судового збору. На підставі наведеного, ст.ст.16, 21, 391 ЦК України, ст.ст.40, 56, 59 Закону України «Про виконавче провадження»

Outcome: dismissed