Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом (а.с.14), в редакції заяви від 08.07.2016 про зміну предмету позову та уточнення складу осіб, які братимуть участь у справі (а.с.6566), в якому просить стягнути на свою користь з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку коштів у сумі 45493 грн. 87 коп. на відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування підстав заявлених позовних вимог покликається на те, що 12 листопада 2013 року Личаківським районним судом м. Львова у цивільній справі №2/463/564/13 за його позовом та позовом [PERSON] до ПАТ Українська інноваційна страхова компанія «Інвестсервіс» (надалі страхова компанія), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Департамент охорони» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином було прийняте заочне рішення про задоволення позову (надалі рішення від 12.11.2013 року), яким ухвалено стягнути з страхової компанії на користь [PERSON] 52755 грн. 14 коп. Зазначає, що для виконання рішення від 12.11.2013 року, яке набрало законної сили, Личаківським районним судом м. Львова 18.12.2013 року було видано [PERSON] два виконавчі листи: на суму 50000 грн. 00 коп. та на суму 2755 грн. 14 коп., які знаходились на примусовому виконанні у старшого державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON] у виконавчих провадженнях, відповідно, ВП №43421828 та ВП №43421813, і входили до складу зведеного виконавчого провадження ВП №43473368 щодо боржника страхової компанії. Під час примусового виконання цих двох виконавчих листів державний виконавець Мельник Р.І. в порушення вимог частини 2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6 ч. 1, 11 ч.ч. 1, 2 Закону України від 21.04.1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 04.11.2010 року №2677-VI) (надалі Закон №2677-VI) діяв не у спосіб, передбачений пунктами 2, 3 частини 1 ст. 44 Закону №2677-VI, оскільки при процедурі формування черговості задоволення вимог стягувачів вимоги працівників, пов'язані з трудовими правовідносинами, які відносяться до третьої черги, поставив перед вимогами стягувача [PERSON], щодо відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального правопорушення, а також у зв'язку з втратою годувальника, які відносяться до другої черги, внаслідок чого залишок не стягнутої з страхової компанії на користь [PERSON] заборгованості за двома виконавчими листами від 18.12.2013 року становить 45493 грн. 87 коп., яка складається із: заборгованості за одним виконавчим листом на суму 50000 грн. 00 коп. 43117 грн. 95 коп., та іншим виконавчим листом на суму 2755 грн. 14 грн. 2375 грн. 92 коп. З огляду на наведені обставини просить позов задоволити.\~\~\~\~ У судовому засіданні 15.12.2016 року представник позивача [PERSON] підтримав позов повністю з наведених вище підстав та просив його задоволити. Представник Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, перейменованого із Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (надалі Галицький ВДВС) (а.с.4951) у судове засідання 15.12.2016 року не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Однак представником Галицького ВДВС у судовому засіданні 11.10.2016 (а.с.122123) подано заперечення проти позову [PERSON], в яких Галицький ВДВС просить суд відмовити повністю у задоволенні позову [PERSON] (а.с.104105). В обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON] Галицький ВДВС зазначає, що сума стягнення за виконавчими листами від 18.12.2013 року на користь [PERSON] є стягненням страхового відшкодування, а не безпосередньо шкоди, завданої каліцтвом або смертю особи, у звязку з чим при формуванні черговості розподілу коштів між стягувачами у зведеному виконавчому проваджені ВП №43473368 і фактичному розподілі вилучених від продажу арештованого майна страхової компанії коштів вимоги [PERSON] були правомірно задоволені лише після задоволення вимог працівників, пов'язаних з трудовими правовідносинами. Прокурор Львівської місцевої прокуратури №1 [PERSON], діючи в інтересах держави, проти задоволення позову [PERSON] заперечив, надавши в обґрунтування цих заперечень усні пояснення, аналогічні за змістом тим, які викладені письмово Галицьким ВДВС. Своїм правом на захист від предявленого [PERSON] позову відповідач [PERSON] казначейська служба України шляхом подання зустрічного позову згідно ст. 123 ЦПК України, або шляхом подання заперечення проти позову в порядку ст. 128 ЦПК України не скористався, в судове засідання 15.12.2016 року явки свого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] своїм правом на захист від предявленого [PERSON] позову з урахуванням приписів ст.ст. 5, 35 ч.3 ЦПК України шляхом подання зустрічного позову згідно ст. 123 ЦПК України, або шляхом подання заперечення проти позову в порядку ст. 128 ЦПК України також не скористався, в судове засідання 15.12.2016 року не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини. 12 листопада 2013 року Личаківським районним судом м. Львова у цивільній справі №2/463/564/13 за позовом [PERSON], [PERSON] до страхової компанії, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON], ТзОВ «Департамент охорони» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином було прийняте заочне рішення, яким ухвалено: стягнути з страхової компанії на користь [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок вчинення злочину, що потягнув смерть годувальника [PERSON], в розмірі 50000,00 грн.; допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з страхової компанії на користь [PERSON] матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, що потягнув смерть годувальника [PERSON], у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 2755,14 грн. (а.с.67). Рішення від 12.11.2013 року набрало законної сили і для його виконання Личаківським районним судом м. Львова були видані [PERSON] два виконавчі листи від 18.12.2013 року: на суму 50000 грн. 00 коп. (а.с. 8, 108109) та на суму 2755 грн. 14 коп. (а.с. 9, 116117). Виконавчі листи від 18.12.2013 року перебували на примусовому виконанні за юридичною адресою місцезнаходження боржника, страхової компанії (14037, м. Чернігів, вул. Інструментальна, 4), у Новозаводському відділі державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції (надалі Новозаводський ВДВС), що підтверджується постановами заступника начальника цього відділу державної виконавчої служби [PERSON] від 10.01.2014 року про відкриття виконавчого провадження: за виконавчим листом на суму 50 000,00 грн. ВП №41419673 (а.с. 10) та виконавчим листом на суму 2755,14 грн. ВП №41419776 (а.с. 11). У подальшому вказані виконавчі листи перебували на примусовому виконанні у міському відділі державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції (надалі МВ ДВС Ужгородського МРУЮ), що підтверджується постановами головного державного виконавця цього відділу державної виконавчої служби [PERSON] від 28.03.2014 року про закінчення виконавчого провадження: за виконавчим листом на суму 50000,00 грн. ВП №41972133 (а.с. 12, 106) та виконавчим листом на суму 2755,14 грн. ВП №41971832 (а.с. 13, 119). Як вбачається із записів на зворотній стороні виконавчих листів від 18.12.2013 року стягнення жодних сум на користь [PERSON] за кожним з них у Новозаводському ВДВС та МВ ДВС Ужгородського МРУЮ проведено не було. 23.05.2014 року старшим державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON] було відкрито виконавчі провадження за кожним виконавчим листом, а саме: ВП №43421828 за виконавчим листом на суму 50000,00 грн., що підтверджується відповідною постановою (а.с. 14, 113), та ВП №43421813 за виконавчим листом на суму 2755,14 грн., що підтверджується наявною у справі відповідною постановою (а.с. 15, 121). 27.05.2014 року виконавче провадження ВП №43421828 за виконавчим листом на суму 50 000,00 грн. та виконавче провадження ВП №43421813 за виконавчим листом на суму 2755,14 грн. були приєднані до складу зведеного виконавчого провадження ВП №43473368 щодо одного і того ж боржника страхової компанії, що підтверджується відповідними постановами державного виконавця Галицького ВДВС (а.с. 112, 120). Із змісту заперечення Галицького ВДВС вбачається, що у складі зведеного виконавчого провадження ВП №43473368 окрім виконавчих проваджень ВП №43421813 та ВП №43421828 перебували інші виконавчі провадження на загальну суму вимог до страхової компанії в розмірі 9821178,24 грн. (а.с. 104105). Із відповіді начальника Галицького ВДВС [PERSON] від 15.11.2016 року вих. №18966 (а.с.171) на виконання ухвали суду від 31.10.2016 року (а.с.158159) вбачається, що від реалізації арештованого майна страхової компанії на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в розмірі 1771758,26 грн. За приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч.1 ст.6 Закону №2677-VI державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а згідно ч.1 ст.11 Закону №2677-VI державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно частини 2 ст.11 Закону №2677-VI державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. У частині 1 ст.44 Закону №2677-VI, чинного на дату вчинення виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні ВП №43473368, передбачено, що у разі якщо сума, стягнута з боржника, недостатня для задоволення всіх вимог за виконавчими документами, вона розподіляється державним виконавцем між стягувачами в порядку черговості, встановленому цією статтею: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку з втратою годувальника; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов'язані з трудовими правовідносинами та зобов'язання за єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов'язкове державне пенсійне страхування та страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування; 5) у п'яту чергу задовольняються вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету, вимоги органів страхування з обов'язкового страхування (крім вимог щодо збору на обов'язкове державне пенсійне страхування); 6) у шосту чергу задовольняються всі інші вимоги. Із змісту відповіді начальника Галицького ВДВС [PERSON] від 30.11.2015 року вих. №В-10/18187 (а.с.7172) на інформаційний запит від 24.10.2015 року представника [PERSON] [PERSON] (а.с.70) вбачається, що згідно положень ст. 44 Закону №2677-VI Галицьким ВДВС сформована черговість задоволення вимог стягувачів до страхової компанії, а саме: у першу чергу вимоги стягувачів, щодо стягнення невиплаченої заробітної плати, а у другу чергу усі інші вимоги, зазначені у виконавчих документах, що перебувають на виконанні у відділі. В контексті частини 1 ст.44 Закону №2677-VI, яка визначала черговість задоволення вимог стягувачів у разі якщо сума, стягнута з боржника, недостатня для задоволення всіх вимог за виконавчими документами, та змісту узагальненої начальником Галицького ВДВС [PERSON] у відповіді від 30.11.2015 року вих. №В-10/18187 на інформаційний запит від 24.10.2015 року представника [PERSON] [PERSON] інформації про кількість і види черг стягувачів у зведеному виконавчому провадженні ВП №43473368, суд дійшов до переконання, що у цьому зведеному виконавчому провадженні Галицьким ВДВС було виділено лише дві черги: -першу, яка за приписами пункту третього частини 1 ст. 44 Закону №2677-VI відносилась до третьої черги та в якій підлягали до задоволення вимоги працівників, пов'язані з трудовими правовідносинами та зобов'язання за єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування; -другу, яка за приписами пункту шостого частини 1 ст. 44 Закону №2677-VI відносилась до шостої черги та в якій підлягали до задоволення всі інші вимоги, які не віднесені до четвертої і пятої черг, передбачених пунктами четвертим і пятим частини 1 ст. 44 Закону №2677-VI, в тому числі в вимоги [PERSON] Водночас, ухвалою від 22 травня 2015 року Личаківського районного суду м. Львова у цивільній справі №463/2209/15-ц, пр. №4-с/463/29/15 за скаргою [PERSON], [PERSON] на дії державного виконавця (а.с.8889), залишеною без змін ухвалою від 28 вересня 2015 року Апеляційного суду Львівської області (а.с.1819), постановлено: визнати неправомірними дії державного виконавця Мельника Р.І. при процедурі формування черговості задоволення вимог стягувачів у зведеному виконавчому провадженні шляхом віддання пріоритету вимогам стягувачів, пов'язаних з трудовими правовідносинами, перед вимогами стягувачів щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином; зобовязати державного виконавця Мельника Р.І. при процедурі формування черговості задоволення вимог стягувачів у зведеному виконавчому провадженні діяти у відповідності до вимог частини 1 ст. 44 Закону №2677-VI та задовольнити вимоги [PERSON] та [PERSON], щодо відшкодування їм матеріальної шкоди, завданої злочином перед вимогами інших стягувачів, пов'язаних з трудовими правовідносинами. Вказаними ухвалами встановлено ту обставину, що вимоги [PERSON] до страхової компанії стосуються відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину та у зв'язку з втратою годувальника, а тому у відповідності до вимог частини 1 ст. 44 Закону №2677-VI задовольняються у другу чергу, в той час як вимоги, пов'язані з трудовими правовідносинами підлягають задоволенню у третю чергу. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, в силу приписів частини 3 ст.61 ЦПК України у цивільній справі за позовом [PERSON] до Галицького ВДВС, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи [PERSON] про стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями під час примусового виконання рішення не підлягає доказуванню встановлена у цивільній справі №463/2209/15-ц Личаківського районного суду м. Львова обставина, що вимоги [PERSON] до страхової компанії за виконавчими листами від 18.12.2013 року стосуються відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину та у зв'язку з втратою годувальника, а тому у відповідності до вимог частини 1 ст. 44 Закону №2677-VI задовольняються у другу чергу, в той час як вимоги, пов'язані з трудовими правовідносинами, підлягають задоволенню у третю чергу, а відтак цим повністю спростовуються заперечення Галицького ВДВС проти позову [PERSON] Європейський суд з прав людини у низці своїх судових рішень неодноразово нагадує, що\~процесуальні гарантії, викладені у\~статті 6 Конвенції від 04.11.1950, забезпечують кожному право звертатися до\~суду з\~позовом щодо своїх цивільних прав та\~обовязків. Таким чином стаття 6 Конвенції від 04.11.1950 втілює «право на\~суд», в\~якому право на\~доступ до\~суду, тобто право ініціювати в\~судах провадження з\~цивільних питань становить один з\~його аспектів (рішення від 21.02.1975 у\~справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп.\~2836, Series A\~№\~18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції від 04.11.1950 року. Ціль Конвенції від 04.11.1950 року гарантувати права, які\~є практичними та ефективними, а не\~теоретичними або\~ілюзорними. Право на\~доступ до\~суду включає в\~себе не\~лише право ініціювати провадження, а\~й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б\~ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до\~суду цивільний позов без гарантії того, що\~справу буде вирішено остаточним рішенням в\~судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції від 04.11.1950 року було б\~неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які\~надаються сторонам у\~судовому процесі провадженні, яке є\~справедливим, публічним та\~швидким, не\~гарантувавши сторонам того, що\~їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у\~справах «Мултіплекс проти Хорватії», заява №58112/00, п.\~45, від 10.07.2003 року,\~«Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99, п.\~25, ECHR 2002-II, та «Чуйкіна проти України», заява №28924/04, п.\~50, від 13.01.2011 року). Згідно частини 1 ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції від 04.11.1950, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у своїй судовій практиці застосування норм Конвенції від 04.11.1950 прийшов висновку, що «… заборгованість за рішенням суду може бути розцінена як «майно» в цілях статті 1 Протоколу Першого до Конвенції від 04.11.1950 (рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, §40, 2001-ІV, рішення від 05.07.2005 у справі «Агротехсервіс проти України», заява № 62608/00, §45). Отже, заборгованість за рішенням від 12.11.2013 року, згідно якого ухвалено стягнути, зокрема, на користь [PERSON] 50000 грн. 00 коп. та 2755 грн. 14 коп., а всього 52755 грн. 14 коп., в силу приписів статті 1 Протоколу Першого до Конвенції від 04.11.1950 року є майном, як обєктом права власності [PERSON] Однак, це право [PERSON], як встановлено у цивільній справі №463/2209/15-ц Личаківського районного суду м. Львова ухвалою від 22 травня 2015 року (а.с.8889), залишеною без змін ухвалою від 28 вересня 2015 року апеляційного суду Львівської області (а.с.1819), фактично було порушено державним виконавцем Мельником Р.І. у виконавчих провадженнях ВП №41972133 та ВП №41971832, що входили до складу зведеного виконавчого провадження ВП №43473368. У відповідності до ст.17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (надалі Закон №3477-IV) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основних свобод і практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I; «Онер'їлдіз проти Туреччини», заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII; «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява №21151/04, п. 72, від 08.04.2008 року; «Москаль проти [PERSON]», заява №10373/05, п. 51, від 15.09.2009 року; «Рисовський проти України», заява №29979/04, п. 70, від 20.10.2011 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти [PERSON]», п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява №32457/05, п. 40, від 13.12.2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009 року).\~ 23.03.2016 року [PERSON] отримав (а.с.20) від Галицького ВДВС у рекомендованому листі №7901904993959 від 21.03.2016 року (а.с.21) постанови державного виконавця Мельника Р.І. від 29.02.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с. 22, 23) разом з виконавчими листами від 18.12.2013 року. Із змісту вказаних постанов від 29.02.2016 року та записів, вчинених державним виконавцем на зворотній стороні виконавчих листів від 18.12.2013 року, вбачається, що: - залишок не стягнутої з страхової компанії на користь [PERSON] заборгованості за двома виконавчими листами від 18.12.2013 року становить 45493 грн. 87 коп., яка складається із: заборгованості за одним виконавчим листом на суму 50000 грн. 00 коп. 43117 грн. 95 коп., та іншим виконавчим листом на суму 2755 грн. 14 коп. 2375 грн. 92 коп. - Галицький ВДВС не може виконати рішення суду на залишок заборгованості за виконавчими листами від 18.12.2013 року на загальну суму 45493 грн. 87 коп. з тих підстав, що у страхової компанії на території, підвідомчій Галицькому ВДВС, інше ліквідне майно відсутнє, так само як відсутні у Галицького ВДВС відомості про наявність у страхової компанії будь-якого майна на території, підвідомчій іншому відділу державної виконавчої служби, оскільки про це у постановах від 29.02.2016 не зазначено, а виконавчі листи в порядку пункту десятого частини 1 ст.49 Закону №2677-VI до іншого відділу державної виконавчої служби Галицьким ВДВС не надіслані; - зважаючи на приписи частини 1 ст. 20 Закону №2677-VI та з урахуванням викладених вище двох обставин, [PERSON] позбавлений можливості повторно предявити виконавчі листи від 18.12.2013 для реального стягнення за ними на свою користь залишку заборгованості в сумі 45493 грн. 87 коп., оскільки за юридичною адресою страхової компанії відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а про наявність іншого майна у боржника відомості відсутні. Отже, внаслідок неправомірності дій відповідача, щодо розподілу коштів, що надішли від реалізації арештованого майна страхової компанії, для [PERSON] заподіяна шкода в сумі 45493 грн. 87 коп., яка складає залишок заборгованості за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак через неправомірні дії державного виконавця Галицького ВДВС [PERSON] не було та не може бути практично виконане. У відповідності до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У відповідності до частини 3 ст.11 Закону України від 24.03.1998 року №202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» (надалі Закон №202/98-ВР) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У відповідності до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, оскільки матеріальна шкода [PERSON] була завдана в результаті незаконних дій старшого державного виконавця Галицького ВДВС [PERSON] при здійсненні ним своїх повноважень у зведеному виконавчому провадженні ВП №43473368, що встановлено ухвалою від 22.05.2015 року Личаківського районного суду м. Львова у цивільній справі №463/2209/15-ц, пр. №4-с/463/29/15, залишеною без змін ухвалою від 28.09.2015 року у цивільній справі №463/2209/15, пр. №22-ц/783/4643/15 Апеляційного суду Львівської області, то для вирішення спору між сторонами підлягає застосуванню ст.1174 ЦК України. У відповідності до частини 2 ст.25 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року №2456-VI (надалі БК України) відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно частини 2 ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. У відповідності до абзаців 1, 2 п.1 Положення про [PERSON] казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року №460/2011 (надалі Положення №460/2011), [PERSON] казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр). Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. У відповідності до абзацу 1 п. 1 Положення про [PERSON] казначейську службу України, затвердженого постановою від 15.04.2015 року №215 Кабінету Міністрів України (надалі Положення №215), державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до пп.5 п.4 Положення №460/2011 та пп. 3 п. 4 Положення №215 казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до п.16 Положення №460/2011 та п.17 Положення №215 Казначейство України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі України. Отже, зважаючи на наведені норми матеріального права суд приходить до переконання, що матеріальна шкода в сумі 45493 грн. 87 коп., яка складає залишок заборгованості за рішенням суду, яке набрало законної сили, слід розцінювати як майно [PERSON] в цілях статті 1 Протоколу Першого до Конвенції від 04.11.1950 року. Однак оскільки [PERSON] через неправомірні дії державного виконавця Галицького ВДВС [PERSON] фактично позбавлений цього права власності, то суд вважає, що матеріальна шкода в сумі 45493 грн. 87 коп. підлягає відшкодуванню [PERSON] з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Outcome: approved