Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.06.2004р. у цивільній справі № 2-8617/04, шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем 30.07.1988р., було розірвано. З 01.01.2004р. набрав чинності Сімейний кодекс України, в частині другій статті 114 якого встановлено, що в разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вказана редакція частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України є чинною і на даний момент та не змінювалась з моменту її прийняття. Свідоцтво про розірвання шлюбу він отримав 16.03.2011р. і зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що відповідний актовий запис про розірвання шлюбу Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції було зроблено 06.07.2006р. за № 328, коли його колишня дружина отримала свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу він переїхав від колишньої дружини і більше з нею не спілкувався. 13 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу ним було придбано у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 25,70кв.м. Вказана квартира була придбана ним після розірвання шлюбу з відповідачем, за його особисті кошти, які він заробив, працюючи на заробітках за кордоном. Факт довготривалого перебування за кордоном підтверджується відповідними штампами прикордонних служб в його старому закордонному паспорті. Відповідач [PERSON] ніколи не була зареєстрована, не проживала та навіть не з`являлась в квартирі [ADDRESS] , що доводиться довідкою Мамаївської сільської ради від 17.09.2019р. та Актом від 17.09.2019р. На даний час має намір відчужити свою квартири, однак такої можливості позбавлений, оскільки нотаріус зазначила, що станом на момент придбання квартири формально рахувався таким, що перебуває в шлюбі із відповідачем, у зв`язку із отриманням свідоцтва про розірвання шлюбу лише в 2011 році, та вчиненням актовий запис про розірвання шлюбу в 2006 році, тому, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, що вбачається з письмової відповіді нотаріуса від 09.10.2019р. Проте, задекларований до 2010 року в статті 115 Сімейного кодексу України обов`язок зареєструвати розірвання шлюбу та отримати відповідне свідоцтво не скасовує імперативної норми визначеній в частині другій статті 114 Сімейного кодексу, а саме, що, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Факт не проведення такої реєстрації розірвання шлюбу не тягне за собою відміну факту його розірвання, встановленого на бувшої законної сили рішенням суду. Вказана редакція частини 2 статті 114 СК України була чинною, як на момент розірвання шлюбу судом (2004 рік) так і на момент купівлі квартири (13.09.2005р.) і діє на даний час. За таких обставин, він протиправно позбавлений можливості розпорядитись належним йому нерухомим майном, хоча, відповідно до норм статті 114 СКУ, зазначена квартира не може вважатись спільним сумісним майном подружжя, оскільки на день її придбання їх із відповідачем шлюб було припинено з дня набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, а саме з 30.06.2004р. Квартира була придбана за його особисті, зароблені за кордоном кошти, що надає підстави для визнання її його особистою приватної власністю також з підстав, визначених в п.3 ч.1 ст.57 СК України. В розмові з відповідачкою, остання відмовила йому у наданні своєї письмової згоди на відчуження квартири, посилаючись на зайнятість та небажання приїздити в м. Кіцмань. Внаслідок ситуації, що склалась, порушується його право власності, оскільки відповідач, яка розірвала шлюб зі ним ще в 2004 році та з цього часу не проживає із ним, не веде спільного господарства та не підтримує із ним жодних відносин, перешкоджає йому розпорядитись належним мені об`єктом нерухомого майна, а нотаріус безпідставно вимагає її письмової згоди на таке розпорядження. Посилаючись також на ст.ст.15, 16, 319, 321, 328 ЦК України, просив визнати за ним право особистої приватної власності на згадану квартиру, судові витрати просив покласти на позивача. Представник позивача [PERSON] подала письмове клопотання про підтримання позову та погодження на заочний розгляд. Відповідачка [PERSON] в судове засіданні повторно не з`явилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи через оголошення. Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06.11.2019р. доручено Франківському районному суду м.Львів вручити відповідачу [PERSON] копію позовної заяви з додатками, копію ухвали про відкриття провадження у справі, викликати та допитати відповідача по суті пред`явленого позову. На виконання судового доручення копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі вручено представнику відповідача [PERSON] . В судові засідання відповідач [PERSON] неодноразово не з`являлась, тому судове доручення в частині допиту відповідача по суті пред`явленого позову повернуто без виконання. Судом ухвалено про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 30.07.1988р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.06.2004р. у цивільній справі № 2-8617/04. Свідоцтво про розірвання шлюбу отримано позивачем [PERSON] 16.03.2011р., зі змісту якого вбачається, що актовий запис за № 328 про розірвання шлюбу Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції було зроблено 06.07.2006р. при отриманні відповідачкою [PERSON] свідоцтва про розірвання шлюбу. 13 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу позивачем [PERSON] придбано у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] , загальною площею 25,70кв.м. Відповідач [PERSON] не була зареєстрована та не проживала в квартирі [ADDRESS] , що вбачається зі змісту довідки Мамаївської сільської ради від 17.09.2019р. та Акту обстеження від 17.09.2019р. Як передбачено частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України (в редакції 2002 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року), у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Нормами Сімейного кодексу України, зокрема у статтях 57, 60, встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За наведених та встановлених обставин, оскільки судом не здобуто належних і допустимих доказів про належність нерухомого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, заявлені вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71, 114 Сімейного кодексу України, ст.377 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 6, 7, 10, 11, 12, 13, 17, 18, 76-81, 141, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України суд,

Outcome: approved