Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON]\~ про стягнення коштів за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 березня 2013 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 300 000 грн., строком на два роки, а відповідач, в свою чергу, зобовязався повернути дані грошові кошти після закінчення строку, обумовленого в розписці. На підтвердження укладення договору позики та отримання коштів відповідачем було видано розписку про отримання коштів від 19.03.2013 року. Всупереч умовам договору позики, відповідач у встановлений строк не виконав узяті на себе зобовязання та не повернув борг, в добровільному порядку сплатити кошти відмовляється, в силу чого позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 300 000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що сторонами не укладався письмовий договір позики, а відтак у відповідача не виникло зобовязання повернути отримані кошти. При цьому, представник відповідача не заперечувала щодо отримання відповідачем 300000 грн. та написання ним власноручно розписки. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Судом встановлено, що 19.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] суму коштів в розмірі 300\~000 грн. строком на два роки. На підтвердження укладення зазначеного договору позики та отримання коштів [PERSON] написав розписку про отримання коштів від 19.03.2013 року (а.с. 7). Як вбачається з розписки, позивач 19 березня 2013 року передав, а відповідач отримав 300000 грн. терміном на два роки. Відповідно до чю 1 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Таким чином, кінцевий термін повернення коштів сплинув 19 березня 2015 року. Однак, відповідач, в порушення взятих на себе зобовязань, у визначений договором позики строк грошові кошти не повернув, у звязку з чим утворилась заборгованість в розмірі 300 000 грн. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до\~ ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, визначеного договором позики від 19.03.2013 року, оскільки не виконав зобовязання у встановлений договором строк. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 19.03.2013 року в сумі 300 000 грн. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3000 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved