Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він, [PERSON] з 01.03.2016 року по 04.01.2018 року проходив службу в Управлінні патрульної поліції в Черкаської області Департаменту патрульної поліції (ДПП): на посаді: - інспектора роти № 3: з 01.03.2016 року по 04.01.2018 року, що підтверджується наказом ДПП від 24.03.2016 № 56 о/с; в званні: - рядового поліції: 01.03.2016 по 29.06.2016; - лейтенанта поліції: 30.06.2016 по 04.01.2018. Наказом ДПП від 10.08.2017 № 1258 на нього накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції, який реалізовано наказом ДПП від 17.08.2017 № 303 о/с та який в свою чергу Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 р. у справі 823/1430/17 визнано протиправними та скасовано, поновлено на службі. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 року. Постановою Верховного Суду від 13.11.2019 скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 та направлено справу для нового розгляду до Шостого апеляційного адміністративного суду (при чому визнано висновок службового розслідування неналежним доказом). Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 року у справі № 823/1430/17, апеляційну скаргу ДПП Національної поліції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 - залишено без змін. Відповідно до наказу ДПП від 03.01.2018 р. № 3 о/с, його поновлено на посаді інспектора роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП з 18.08.2017 року. Відповідно до наказу ДПП від 02.01.2018 р. № 1 о/с, відповідно до п.7 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) звільнений зі служби в поліції. В день звільнення 04.01.2018 р., йому не було повністю виплачене грошове забезпечення. В кінці січня 2018 р. йому було виплачено близько 560 грн. Компенсація за невикористану в 2017 році відпустку виплачена не була, у зв`язку з чим він звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану в 2017 році відпустку та середнього заробітку за невчасний розрахунок. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 у справі № 823/1427/18 у задоволені позову відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2019 у справі № 823/1427/18, Апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року - без змін. Постановою Верховного Суду від 30.01.2020 р. у справі № 823/1427/18: касаційну скаргу [PERSON] на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 р. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2019 р. залишено без задоволення. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 р. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2019 р. в цій справі залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 13.02.2020 р. у справі № 823/1427/18, адміністративне провадження №К/9901/3668/19: Відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 823/1427/18 за позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення частини невиплаченого заробітної плати. Ухвалою Верховного Суду від 13.02.2020 р. у справі № 823/1427/18, адміністративне провадження № № Зн/9901/17/20: Заяву [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №823/1427/18 за позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення частини невиплаченого заробітної плати - повернуто заявникові разом із доданими матеріалами. Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 у справі № 823/1427/18 у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 у справі № 823/1427/18 за позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення частини невиплаченої заробітної плати відмовлено повністю. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 823/1427/18: Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 р. про відмову у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 р. - скасовано. Ухвалено нову постанову, якою заяву [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року задоволено частково. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 15.12.2017 р. по 02.01.2018 р. на користь [PERSON] в розмірі 2 897, 88 грн., з урахуванням всіх обов`язкових платежів та зборів, які підлягають відрахуванню при виплаті грошового забезпечення. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України компенсацію за невикористану в 2017 році відпустку на користь [PERSON] в розмірі 2 287, 80 грн. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення при звільненні працівника по день фактичного розрахунку, починаючи з 05.01.2018 р. по 14.12.2020 р. (день ухвалення даної постанови) в розмірі 163\~959 грн. Незаконною невиплатою компенсації за невикористану в 2017 році відпустку в розмірі 2287 грн. 80 грн. протягом понад три роки та витрачений час протягом цих років на 5 судових інстанцій (перша інстанція, апеляційна інстанція, касаційна інстанція, перша інстанція за нововиявленими обставинами, апеляційна інстанція за нововиявленими обставинами) завдало йому моральної шкоди в розмірі 500000 грн. Протиправними діями відповідача, мені була завдана моральна шкода, яка полягає: у стражданні та приниженні, яких я зазнав внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення його прав з боку суб`єкта владних повноважень викликало у нього негативні емоції, внаслідок чого погане самопочуття, пригнічений настрій. Розмір моральної шкоди підтверджується тим, що завдана шкода спричинила у позивача негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров`я. Також, завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності з тих підстав, що йому довелося присвятить багато свого часу, творчої енергії та сил на захист порушеного права. Йому, як позивачу притаманні особливо розвинуте емоційне сприйняття дійсності та почуття справедливості, а тому нехтування відповідачем під час здійснення розгляду його запиту порушило його законні права, сприймалося ним, як прояв образи з боку відповідача, що призвело до сильного психологічного дискомфорту, погіршення самочуття, емоційного хвилювання. Внаслідок протиправних дій відповідача, було порушено його стан душевної рівноваги, для відновлення якого йому доводилося докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у зв`язку з чим, він був позбавлений можливості повноцінно насолоджуватися життям, працювати, для чого потрібен виважений стан емоційного спокою. Крім того, йому доводилося додатково дисциплінувати себе, доводилося витрачати набагато більше часу для підтримки необхідної продуктивності праці, що позначається щоденно на його фізичному та моральному стані, через що він не встигав закінчити як повсякденну роботу, зокрема побутову. Гострота цих переживань посилюється тим, що в нього загострене почуття справедливості. Більш того, внаслідок неправомірних дій відповідача, були порушені його нормальні життєві зв`язки з партнерами, друзями, з яким я змушений додатково пояснювати чому став менш привітним, менше приділяти часу друзям, сім`ї, родичам та ін. Також, це завдало йому страждань, як учаснику бойових дій. Ним витрачено значний час на захист своїх прав у суді. Окрім того, тривала боротьба на захист своїх прав виснажує його, викликає у нього психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, викликає розчарування в діяльності як держаних так органів місцевого самоврядування, які опікуються соціальною сферою, що створює додаткове психічне напруження викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались. У зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів, та безпідставного систематичного порушення його прав, йому завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216 ЦК України та яка полягає у наступному: у спричиненому йому тяжкому психологічному шоці у момент, коли дізнався про своє звільнення. Даний психологічний шок можна порівняти зі втратою значної суми грошових коштів. За декілька секунд згадав майже всі свої зусилля, які прикладав для здійснення та сумлінного виконання своїх обов`язків. В переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконання ним своїх зобов`язань. У нехтуванні відповідачем моїх законних прав на відпустку, заробітну плату за договором. У незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати його праці, починаючи із грудня 2016 року по дату його звільнення. У використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призводе до вчинення ним протиправних дій які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. Всі ці обставини значно підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача до нього, він перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем його законних прав. Завдану відповідачем йому моральної шкоди він оцінює у розмірі 500000 грн. За кожен місяць порушеного права, він оцінює у розмірі мінімальної заробітної плати, у січні місяці 2021 року для працездатних осіб 6000 грн. (ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік»). Починаючи з січня 2018 по липень 2021, минуло 42 місяців. Таким чином: 42 місяців * 6 000 грн. = 252 000 грн. Станом на сьогодні грошова компенсація за невикористану відпустку не виплачена. Просить стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500000 грн. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без виклику\~сторін по справі. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження від 30.04.2021 року відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 20.07.2021 року від Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позов, у якому просять відмовити у задоволенні позову. У визначений строк Департаментом патрульної поліції відзиву не надано. Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. суд дійшов до наступних висновків. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Судом встановлено, що [PERSON] наказом ДПП від 24.03.2016 року по особовому складу за № 56 о/с з 01.03.2016 року призначений на посаду інспектора Управління патрульної поліції в м. Черкаси як територіальному (відокремленому) структурному підрозділі ДПП. Наказом ДПП від 10.08.2017 року № 1258 на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції та наказом ДПП від 17.07.2017 року № 303 о/с реалізоване дане звільнення. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 року у справі 823/1430/17 визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції від 10.08.2017 №1258 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення інспектора роти №3 батальйону управління патрульної поліції в м. Черкаси Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції [PERSON] зі служби в Національній поліції. Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції від 17.08.2017 №303 о/с «По особовому складу» про звільнення інспектора роти №3 батальйону управління патрульної поліції в м. Черкаси Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції [PERSON] зі служби в поліції. Поновлено з 18.08.2017 [PERSON] на посаду інспектора роти №3 батальйону управління патрульної поліції в м. Черкаси Департаменту патрульної поліції. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18148,69грн. (вісімнадцять тисяч сто сорок вісім гривень 69 коп.). Наказом ДПП від 02.01.2018 по особовому складу за № 1 о/с з 04.01.2018 [PERSON] звільнено за власним бажанням. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року повністю та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено повністю у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Верховного Суду від 13.11.2019 скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2018 року у справі № 823/1430/17 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 року у справі № 823/1430/17, апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 залишено без змін. Згідно частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, позивач звільнений зі служби в поліції за власним бажанням з 04.01.2018 року. В день звільнення позивача йому не було повністю виплачено грошове забезпечення, а саме компенсація за невикористану в 2017 році відпустку. На момент розгляду даної справи доказі про виплату позивачу [PERSON] , компенсації за невикористану в 2017 році відпустку не надано. Статтею 56 Конституції України\~\~передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Частиною 2\~ст. 16 ЦК України\~визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до частин першої-другої\~статті 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 23 ЦК України\~передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Разом з тим згідно зі\~статтею 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. В\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6\~(в редакції від 24.10.2003) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а\~стаття\~237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій після звільнення, а має самостійне юридичне значення.\~\~ Тобто за наявності\~\~порушення прав працівника\~\~у сфері трудових відносин, що полягало у не нарахуванні та невиплаті [PERSON] грошової компенсації, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою\~\~\~\~статті 82 ЦПК України\~не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі\~статті 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц Враховуючи те, що противоправними діями відповідача Департаменту патрульної поліції було завдано позивачу фізичних і моральних страждань, які полягають у тому, що позивач зазнав переживань коли дізнався про те, що йому не виплачувались складові грошового забезпечення, як учаснику бойових дій, втратив душевний спокій, був роздратований у зв`язку із порушенням його права на відпуску, а у разі її ненадання на грошову компенсацію зі сторони відповідача, що також вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, тому з урахуванням перенесених моральних та психологічних страждань, враховуючи незначний проміжок часу, а також за відсутності обґрунтувань глибини страждань та їх наслідків. Враховуючи викладене, вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наявності підстав для відшкодування позивачу завданої моральної шкоди. Разом з тим, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 500000 грн. є завищеним та не в повній мірі відповідає характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, суті спірних правовідносин та засадам розумності, виваженості та справедливості. Суд виходить з того, що встановлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід керуватися не лише тими критеріями, які обумовлюють суб`єктивне сприйняття потерпілого (почуття, емоції), але й тими, які характеризують її зовнішній прояв порушення звичайного для даної людини способу життя. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її необґрунтованого збагачення. Тому з урахуванням фактичних обставин справи, беручи до уваги, що позивач мав законні сподівання на отримання грошової виплати у передбаченому законом розмірі, не отримання якої об`єктивно призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, суд з урахуванням принципу розумності та справедливості, а також принципу пропорційності вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача підлягають до задоволення в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 1000 грн. Відповідно до ст. 80\~Цивільного процесуального кодексу України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в\~ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 89\~Цивільного процесуального кодексу України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем при подачу позову не оплачувався судовий збір у зв`язку зі звільненням від його сплати у відповідності до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню в дохід держави з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial