Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить постановити рішення, яким визнати факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації з 1999 р. по 02.03.2002р., визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю та зобовязати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні квартирою № 4 в будинку 1 по вул. Ярослава Осмомисла у м. Львові та вселити [PERSON] в спірну квартиру. 05.05.2015 року [PERSON] через канцелярію Галицького районного суду було подано та зареєстровано позовну заяву про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати [PERSON], [INFO], (адреса місця реєстрації проживання: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. Осмомисла[ADDRESS]; ідентифікаційний номер [NUMBER]) таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою розташованою за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. Осмомисла[ADDRESS]. та виселити [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. Осмомисла[ADDRESS]. В подальшому [PERSON] подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру №4 у будинку №1 на вул. Ярослава Осмомисла у м. Львові, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, на думку позивача, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, однак ухвалою від 18.05.2015 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування квартирою, вселення. Ухвалою від 04.06.2015 року обєднано в одне провадження цивільну справу №461/4964/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування квартирою, вселення та цивільну справу №461/5045/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, надавши справі загальний номер №461/4964/15-ц. 16.07.2015 року в судовому засіданні [PERSON] подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, якою просить суд, поряд із заявленими раніше вимогами, зняти [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] з реєстрації - адреса місця реєстрації проживання: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. Осмомисла[ADDRESS].). [PERSON] в судовому засіданні свій позов підтримав з підстав, викладених у ньому та просив його задоволити. Позов [PERSON] заперечив та просив відмовити в задоволенні такого. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у ньому та з урахуванням уточнених позовних вимог, просила позов довірителя задоволити повністю. Проти позову [PERSON] заперечила та просила відмовити в задоволенні такого. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] заперечив з озвучених мотивів та просив відмовити в задоволенні такого за необґрунтованістю. Позов [PERSON] підтримав з урахуванням вимог відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог у справі. [PERSON] підтримала позов відповідно до вимог заяви про збільшення розміру позовних вимог у справі, дала пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позові та просила їх задоволити. Проти позову [PERSON] заперечила та просила відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, та їх представників покази свідків, оцінивши надані суду докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 19 квітня 2000 року між [PERSON] (до укладення шлюбу була з прізвищем [PERSON]) [PERSON], [INFO] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири № 4, в будинку № 1, за адресою: площа кн. Я. Осмомисла, у місті Львові посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1514 Відповідно до Реєстраційного посвідчення від 27.04.2000 р. серія КММ № 040499, виданого Львівським БТІ та ЕО встановлено, що квартира № 4 в будинку № 1, за адресою: площа кн. Я. Осмомисла, у місті Львові в цілому, на праві особистої власності належить [PERSON], про що внесено запис у реєстраційну книгу № 24 за реєстровим номером № 13887 від 27.04.2000 р. Згідно відомостей довідки форми № 2 з місця проживання про склад сім`ї і прописку, виданої 22.04.2015 року за № 1304 Львівським комунальним підприємством Старий Львів, у квартирі, розташованій за адресою: 79000, м. Львів, вул. площа кн. Я. Осмомисла[ADDRESS] прописані: [PERSON] (власник), [INFO]; [PERSON] (донька), [INFO]; [PERSON] (донька), [INFO]; [PERSON] (чоловік) [INFO]. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Галицького районного суду м. Львова, ухваленого 25.12.2014 року розірвано шлюб між [PERSON], [INFO] та мною [PERSON] ([PERSON] прізвище після шлюбу) [PERSON], [INFO], зареєстрованого 02 березня 2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Залізничного районного управління юстиції, актовий запис № 47. Згадане рішення оскаржувалось, проте ухвалою від 12 березня 2015 р. Апеляційного суду Львівської області у справі № 461/14135/14, провадження № 22-ц/783/1950/15 апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, згадане рішення залишено без змін. Відтак рішення Галицького районного суду м. Львова, ухвалене 25.12.2014 року набрало законної сили у встановленому процесуальним законом порядку з 12 березня 2015 р. Судом встановлено, із відомостей, відображених у довідці МВС України ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, що була видана Галицьким районним відділом на вимогу [PERSON], про те, що вона дійсно зверталась з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень, що відбувались 15.04.15 р. за адресою: м. Львів, пл. кн. Я. Осмомисла[ADDRESS], а також відповідно до Виписки із медичної карти амбулаторного хворого № 4558 [PERSON] після проведеного діагнозу та огляду встановлено, що останній було завдано забійні гематоми лівого та правого плеча, шиї та обох вух. По даному факту сторонами у судовому засіданні стверджено, що [PERSON] за скоєння вказаного правопорушення засуджений вироком Галицького районного суду м. Львова. У судовому засіданні допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] ствердили, що брали участь під час підбору варіантів з купівлі квартири у квітні 2000 року. Поряд з цим, [PERSON], котра являється матір`ю [PERSON], ствердила що дала на купівлю спірної квартири 5\~000 тис. гривень та ще 5 000 тис. гривень позичила у [PERSON] близького колеги сім`ї, котрі сама ж віддавала. Ствердила, що жодної матеріальної участі чи навіть будь-якої компенсації за спірну квартиру від [PERSON] не отримувала. Зазначила, що ніколи жодних розмов із колишнім зятем щодо факту купівлі спірної квартири не було. [PERSON] дав аналогічні покази щодо позички 5 000 тис. гривень [PERSON] з метою купівлі квартири 4 розташованої по вул. площа кн. Я. Осмомисла, буд. 1. Більше того, зазначив що сам особисто радив [PERSON] спірну квартиру для купівлі такої дочці за вигідною ціною, оскільки знав про продаж її від попереднього власника квартири, котрий виїжджав до США у квітні 2000 року. Вперше з [PERSON] познайомився на їхньому весіллі з [PERSON]. Категорично настоює на тому, що [PERSON] жодного матеріального ані морального відношення до спірної квартири не має. [PERSON] являється дружиною рідного брата [PERSON], памятає момент знайомства останнього з [PERSON]. Пояснила що [PERSON] приблизно до середини 2000 року проживав в одній з кімнат квартири, де проживала сімєю з дітьми свідок із рідним братом позивача. Показала, що [PERSON] позичив її чоловікові своєму рідному братові свої заощадження у великому розмірі для підготовки документів для виїзду до США. [PERSON] та [PERSON] являються близькими колегами [PERSON], котрі знають таку ще до моменту знайомства її з [PERSON]. Ствердили, що квартиру [PERSON] планувала купляти ще задовго до знайомства з [PERSON], частково за свої гроші котрі їй залишились від першого шлюбу у якому вона залишилась вдовою, та на позичені від [PERSON] заощадження. Стверджують, що на момент спільних сумісних відносин із [PERSON], [PERSON] вже придбала квартиру 4, розташовану по вул. площа кн. Я. Осмомисла, буд.1. [PERSON], [PERSON], [PERSON], являються близькими колегами [PERSON], ствердили, що неодноразово бували в гостях в [PERSON] у квартирі. Коли придбавав вказану квартиру ніколи не цікавились. Згідно з п.1 ч.1\~ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна. Відповідно до ч.ч.1, 2\~ ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ч.1\~ст. 383 ЦК України\~встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття\~\~з\~\~реєстрації\~\~місця проживання особи здійснюється на підставі: судового\~\~рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим\~\~приміщенням,\~\~про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з п. 34 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,\~\~оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316- 319 ЦК), то власник на підставі\~статті 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР\~(далі -\~ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої\~статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно з п. 39 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Як вбачається із листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У такому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього члена його сім'ї таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд враховуючи обґрунтованість вищенаведеного, те, що вказані докази не викликають сумніву у їх об'єктивності, втрата права користування житловим приміщенням розташованим адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. Осмомисла[ADDRESS] [PERSON] є наслідком припинення членства у сім'ї власника житла з огляду на факт розірвання шлюбу, тому вимога позивача про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, наслідком чого буде можливим зняття вказаної особи з реєстрації є підставною та обґрунтованою. Поряд з цим, суд зазначає, що вимога про виселення [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. Осмомисла[ADDRESS] не підлягає до задоволення, оскільки судом встановлено, що на час розгляду справи судом [PERSON] вже фактично не проживає у вказаній квартирі та не має доступу до неї з огляду на заміну замків [PERSON], як власником квартири. Згідно із\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст. 13 Конституції України\~держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п.1 ч.1\~ст.57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Судом в процесі розгляду справи було встановлено, що право власності на квартиру розташовану за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. Осмомисла[ADDRESS] у [PERSON] припинилось на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.04.2000 р. № 1514, а єдиним одноосібним власником квартири, розташованої за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. Осмомисла[ADDRESS] на підставі вказаного Договору купівлі-продажу квартири є [PERSON] (прізвище [PERSON] є дошлюбним), що підтверджується реєстраційним посвідченням від 27.04.2000 р. № 13887. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не надав суду жодних належних та допустимих доказів своєї участі, як оплати за договором купівлі-продажу квартири, так і того, що на час укладення та посвідчення договору купівлі-продажу квартири перебував із [PERSON] у цивільному шлюбі із веденням спільного господарства та бюджету. [PERSON] надала суду належні та допустимі докази щодо купівлі спірної квартири, з доказами походження необхідних коштів для купівлі квартири та показами свідків. \~\~\~ За таких обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON] придбала квартиру розташовану за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. Осмомисла[ADDRESS], в повному обсязі за кошти, які належали їй особисто та позичені у своєї матері, ще до спільного життя та ведення спільного бюджету із [PERSON]. Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON], а тому в його задоволенні необхідно відмовити за необґрунтованістю. [PERSON] того, у відповідності до\~ст.88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог, на відповідача необхідно покласти документально підтверджені судові витрати у розмірі 162,40 грн.

Outcome: approved