Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства про відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 грн. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що з 05 липня 2006 року по 23 листопада 2009 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді машиніста бурової установки та звільнений за ч.2 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку з хворобою. Указав на те, що 02 березня 2009 року о 13:15 годині на робочому місці він отримав травму лівої стегнової кістки. Внаслідок отриманої травми, відповідно до довідки закладу охорони здоров'я, йому був встановлений діагноз: закритий осколковий перелом лівої стегнової кістки з пошкодженням аорти. За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) були складений акт форми Н-1 від 19 березня 2009 року. За висновком МСЕК йому у 2009 році було встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності. Стверджує, що отримання виробничої травми призвело до порушення його особистих немайнових прав, наслідком стало порушення нормальної життєдіяльності, здійсненням нею додаткових зусиль для організації свого життя, зважаючи також на те, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Тому вважає, що факт спричинення відповідачем йому моральної шкоди наявний та просить суд стягнути з Товариства на його користь моральну шкоду, заподіяної ушкодженням здоров'я, пов'язаним з трудовим каліцтвом, у сумі 30 000 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву проти позову заперечувала у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. Зокрема, зауважила, що 02 березня 2009 року з позивачем дійсно трапився нещасний випадок на робочому місці, проте стався він через порушення саме позивачем посадових інструкцій та правил безпеки при розробці родовищ корисних копалин відкритим способом та з наявністю його вини. Крім того вказує на те, що позивачем в судовому засіданні не доведено те, що внаслідок трудового каліцтва підприємством йому було завдано моральну шкоду, про що також не складено висновку МСЕК, як то передбачено Порядком встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеню витрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язаного з виконання трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України №212 від 22 листопада 1995 року (далі - Порядок). Зауважила, що на момент настання нещасного випадку діяв Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань, що спричинили втрату працездатності», відповідно до якого обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоров'я, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 05 липня 2006 року по 23 листопада 2009 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді машиніста бурової установки та звільнений за ч.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з хворобою (а.с.14-15). Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 №1, складеного 19 березня 2009 року Товариством, 02 березня 2009 року о 13 годині 15 хвилин стався нещасний випадок при наступних обставинах: 02 березня 2009 року о 6-45 годині машиніст бурової установки гірничого цеху [PERSON] отримав наряд від гірничого майстра [PERSON] на здійснення робіт з ремонту, технічного обслуговування бурової установки та бурінню свердловин на горизонті 150 м Нирківського кар'єру, пройшов 5-хвилинний інструктаж з охорони праці; під час буріння, приблизно о 13-00 годині, деформувалась бурова штанга і [PERSON], не вимкнувши буровий верстат, не повідомивши технічний нагляд кар'єру, вирішивши самостійно замінити при працюючій буровій установці штангу; при обертанні штанги коронкою зачепився спецодяг [PERSON] та при подальшому обертанні штанги останній обертався разом з нею, внаслідок чого була травмована ліва стегнова кістка (а.с.79-82). Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: порушення Хамулою п.3.1.1, п.5.1 інструкції з охорони праці, п.11, п.170 ДНАОП 12.11-1.01-94, п. 4.117 інструкції з експлуатації SBM-86: гірничим майстром [PERSON] - п.10 ДНАОП 12.11-1.01-94. Проте згідно виписки з протоколу засіданням комісії з охорони праці від 12 жовтня 2009 року було встановлено зменшити одноразові виплати [PERSON] на 20% та визначено 80% провини підприємства у нещасному випадку (а.с.50). Зазначеним спростовуються доводи відповідача щодо відсутності вини відповідача у нещасному випадку на виробництві. Крім того зазначений протокол, з наявних у праві матеріалів, не переглядався та не оскаржувався Товариством. Згідно виписок з актів огляду МСЕК 05 жовтня 2009 року [PERSON] уперше встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності і третя група інвалідності, 23 листопада 2009 року - 70% стійкої втрати професійної працездатності і друга група інвалідності, 29 листопада 2010 року - 70% стійкої втрати професійної працездатності і друга група інвалідності, 28 листопада 2011 року 45% стійкої втрати професійної працездатності і третя група інвалідності, 02 грудня 2013 року 45% стійкої втрати професійної працездатності і третя група інвалідності, 08 грудня 2014 року 35% стійкої втрати професійної працездатності і третя група інвалідності, 16 грудня 2015 року 30% стійкої втрати професійної працездатності і третя група інвалідності (а.с.49-57). Частково задовольняючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Як установлено судом, право на відшкодування шкоди у зв'язку з утратою професійної працездатності виникло у [PERSON] жовтня 2009 року (виписка з акту огляду МСЕК серії ДОН-04 від 05 жовтня 2009 року). У подальшому ступень утрати професійної працездатності переглядався та зменшився до 30% у 2015 році. Згідно з п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 21 січня 2004 року № 1-рп/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», завданням якого відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону визначалося відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей Фондом соціального страхування від нещасних випадків. За змістом підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні зокрема й грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. 01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», а 01 січня 2007 року - Закон України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесені зміни до абз. 4 ст. 1, підп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105- XIV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, за рахунок Фонду соцстраху у разі, якщо стійку втрату працездатності вперше встановлено у період із 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року. Згідно роз'яснень, викладених у рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року, право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). За положеннями ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода працівника від нещасного випадку навиробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Виходячи з положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання. При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням вищевикладеного, ураховуючи доведеність наявності шкоди та вини роботодавця, тяжкість травми та відповідні ускладнення для здоров'я позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, настання негативних змін у його житті після отримання травми та неможливість відновлення стану, який мав позивач до нещасного випадку на виробництві, наявність на утримання двох неповнолітніх дітей, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме стягнення на його користь 12 000 грн. моральної шкоди. Указаний розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимогам розумності і справедливості. Заперечення відповідача не приймаються судом до уваги і спростовуються вищевикладеним. Зокрема, твердження представника відповідача про те, що позивачем не доведено отримання у результаті трудового каліцтва моральної шкоди, є безпідставними, оскільки моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Крім того суд зауважує, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12), а виникнення права на відшкодування моральної шкоди законодавець не пов'язує із наявністю висновку МСЕК з цього питання. Судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене та

Outcome: partial