Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного навчально - виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації О.І. Покришкіна» про стягнення заборгованості по заробітній платі, усунення перешкод щодо перебування на робочому місці, скасування наказів № 3-к від 21.01.2014 р. та № 6-к від.16.01.2014 р. Державного навчально - виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації О.І. Покришкіна» та відшкодування заподіяної внаслідок незаконних дій моральної шкоди, уточнивши який, посилався на те, що 01.10.2013 року його на підставі наказу було призначено на посаду юриста Державного навчально - виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації О.І. Покришкіна» (далі - ЗЦЛП), про що зроблено запис до трудової книжки, з січня 2014 року по теперішній час йому не виплачується заробітна плата, звертаючись до бухгалтерії закладу, зазначали, що на рахунку відсутні грошові кошти. 16.01.2014 року охороною підприємства позивача не було допущено до свого робочого місця внаслідок зміни керівника ЗЦЛП, в результаті чого [PERSON] звертався із заявою до органів внутрішніх справ та прокуратури. У позові також позивач зазначає, що на теперішній час його не звільнено, але охорона не допускає його до ЗЦЛП, 06.03.2014 року під час виплати заробітної плати, бухгалтером ЗЦЛП [PERSON] йому було пред»явлено для ознайомлення наказ №6-к від 16.01.2014 року про переведення усіх працівників центру на один робочий день на тиждень у зв»язку з тяжким матеріальним становищем та наказ №3-к від 21.01.2014 року про скорочення десяти посадових одиниць, в тому числі і посади юриста, яку позивач займав. Позивач вважає, що вказані накази, що суттєво змінюють умови праці, є незаконними, адже його за два місяці до набрання ними сили не було ознайомлено, що, на думку позивача, тягне виплату йому як заборгованості із заробітної плати, так і середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 21.03.2014 по день ухвалення рішення суду, у загальному розмірі 23 475, 26 грн., крім того, зазначає, що порушенням його трудових прав йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 5000 грн., що змусило позивача звернутися до суду з позовом. У судовому засіданні позивач підтримав позов, просив суд його задовольнити у повному обсязі, пояснив, що працює на посаді юриста ЗЦЛП з 01.10.2013 року, йому не виплачується заробітна плата з січня 2014 року, останній раз отримав заробітну плату 26.12.2013 року, 16.01.2014 року його не було допущено на робоче місце на підприємство, 06.03.2014 року йому було виплачено 550 грн. та надано для ознайомлення два накази - про скорочення його посади та про перехід підприємства на один робочий день на тиждень. Також позивач пояснив, що трудова книжка перебувала у нього, а не на підприємстві, він забрав її 05.11.2013 року для надання до центру зайнятості, але потім її не повернув. Представник відповідача позов визнав частково, в частині наявності у підприємства заборгованості із заробітної плати перед [PERSON] у сумі 3957,15 грн., в іншій частині заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позову, пояснив суду, що окремо трудовий договір з [PERSON] не укладався, робочого місця чи кабінету у нього у штабі не було, 01.11.2013 року та 06.11.2013 року його намагалися офіційно повідомити про зміну умов праці (один робочий день на тиждень), але той відмовився, та повідомили листом про скорочення посади юриста, 05.05.2014 року був виданий наказ про звільнення [PERSON] з посади з 06.05.2014 року, оскільки 06.03.2014 року він був ознайомлений з наказом про скорочення. Крім того, представник пояснив, що заборгованість із заробітної плати у сумі 3957,15 грн. нарахована, але не виплачена [PERSON], оскільки він відмовився її отримати, що можливо позивача і не пускали до штабу, оскільки з 01.01.2014 року на підприємстві був введений один робочий день на тиждень, вважає, що позивач про порушення своїх прав, зміну умов праці, дізнався своєчасно. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.10.2013 року на підставі наказу №18-к від 01.10.2013 року був прийнятий на посаду юриста Державного навчально - виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації О.І. Покришкіна», з оплатою згідно штатного розкладу. 06.05.2014 року [PERSON] був звільнений з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, за скороченням штату та чисельності працівників, що підтверджується наказом №16-к від 05.05.2014 року, з виплатою працівникові вихідної допомоги (згідно ст. 44 КЗпП України) та компенсації за невикористану відпустку. Рішенням профспілкового комітету ЗЦЛП №2 від 01.11.2013 року була надана згода адміністрації підприємства на запропоновані зміни графіку роботи ЗЦЛП, у зв'язку з чим, за підписом в.о. директора [PERSON]. та голови профспілкового комітету, було видане повідомлення-попередження про заплановані зміни в режимі роботи підприємства з 01.01.2014 року, з яким всіх працівників було ознайомлено під розпис. Як зазначив представник відповідача, у зв'язку з тим, що [PERSON] 01.11.2013 року не знаходився на робочому місці, ознайомити його з зазначеним документом не представлялось можливості, однак інспектор з праці ЗЦЛП [PERSON] в той же день зателефонувала позивачеві на мобільний телефон і повідомила йому про вищезазначені заплановані зміни в режимі роботи підприємства, що підтверджується актом працівників підприємства від 01.11.2013 року. 06.11.2013 року інспектор з кадрів підприємства [PERSON] намагалась ознайомити відповідача з повідомленням попередженням про зміну режиму роботи, однак останній відмовився підписувати зазначене попередження мотивуючи це тим, що на даному повідомлені він підписуватись не зобов'язаний, що підтверджується актом від 06.11.2013 року. Наказами № 6-к від.16.01.2014 р. та № 3-к від 21.01.2014 р. Державного навчально - виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації О.І. Покришкіна» у зв»язку з реорганізацією підприємства, відсутністю основної діяльності та тяжким матеріальним становищем було вирішено перевести усіх працівників на один робочий день на тиждень, а також у зв»язку з реорганізацією підприємства було скорочено десять посадових одиниць, зокрема і посаду «юриста», яку займав [PERSON] За змістом ст.ст. 32, 49-2 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Про перехід працівників ЗЦЛП на один день роботи на тиждень з 01.01.2014 року, [PERSON] знав завчасно, після прийнятого 01.11.2013 року рішення щодо цього, оскільки продовжував працювати, посадові особи його повідомили про це, з наказом про скорочення посади юриста позивач був ознайомлений під підпис 06.03.2014 року, тобто за два місяці до його звільнення. Тобто, судом встановлено, що зазначені вимоги КЗпП України були дотримані роботодавцем - Державним навчально - виробничим закладом авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації О.І. Покришкіна», щодо повідомлення [PERSON] за два місяці як про зміну істотних умов праці, а саме про перехід підприємства на один день роботи на тиждень з 01.01.2014 року, так і про звільнення [PERSON] з посади юриста підприємства у зв»язку з скороченням штату працівників. Крім того, [PERSON] додатково письмово повідомляли про те, що у 2014 на підприємстві вводиться один робочий день на тиждень та згідно затвердженого Міністерством інфраструктури України від 13.01.2014 року штатного розкладу посади аналогічної тої, що він займав не передбачено, що підтверджується листом від 21.01.2014 року вих. № 01-2/22 з поштовим повідомленням на адресу : [ADDRESS], що є постійним місцем проживання позивача, що він підтвердив і у судовому засіданні, але листи позивачем не отримувалися та поверталися на підприємство з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Отже, законних підстав для скасування наказів № 3-к від 21.01.2014 р. та № 6-к від.16.01.2014 р. Державного навчально - виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації О.І. Покришкіна» суд не вбачає. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, ст. 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів за власним розсудом обираючи спосіб захисту. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 116, 117 КЗпП України, на які позивач посилається у позові, підставами відповідальності роботодавця щодо виплати розрахунку при звільненні є наявність нарахованих, але не сплачених сум, що підлягають виплаті при звільненні та вина роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) у невиплаті належних працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. З наданої відповідачем довідки розрахунку заборгованості по заробітній платі [PERSON] вбачається, що йому нарахована, але не сплачена заробітна плата за період з січня 2014 року по травень 2014 року у сумі 3957, 15 грн., яку позивач відмовився отримати, що підтверджується доповідною бухгалтера [PERSON] від 06.05.2014 року та актами, складеними працівниками ЗЦЛП від 05.05.2014 року та від 06.05.2014 року. Трудова книжка [PERSON] на час виникнення спірних правовідносин, перебувала у нього (та перебуває на теперішній час), 05.11.2013 року [PERSON] забрав її з підприємства, і більше не повертав її, що підтверджується витягом з журналу ведення трудових книжок та не заперечується сторонами у справі. За поясненнями позивача, він забрав її для пред»явлення до центру зайнятості, проте жодних доказів цього суду не надав. Усе викладене також підтверджується поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків з боку відповідача - [PERSON] та [PERSON] [PERSON] суду пояснила, що вона працює у ЗЦЛП на посаді бухгалтера, минулий директор підприємства [PERSON] приняв юристом Колесника та встановив йому графік «за потреби», у листопаді 2013 року новий директор [PERSON] повідомив, що з січня 2014 року треба перейти на 4-денний графік роботи на місяць, профспілка це рішення затвердила, наказу про не допуск на підприємство не було, ні з ким не було проблем з цього питання, з січня місяця 2014 року заробітна плата нараховувалася за 1 день на тиждень. Також пояснила, що у травні 2014 року [PERSON] був звільнений, розрахунок не виплачений, оскільки він відмовився отримати заробітну плату, йому телефонувала. [PERSON] повідомляла [PERSON] про зміну умов праці, він був на зборах 01.11.2013 року, 06.03.2014 року [PERSON] привезла [PERSON] заробітну плату і він ознайомився з двома наказами, про що підписався на зворотній стороні наказів. Свідок [PERSON], яка була допитана у судовому засіданні, пояснила суду, що вона працює у ЗЦЛП головним бухгалтером, приблизно після 01.11.2013 року було засідання профкому, на ньому начальник повідомив, що з 01.01.2014 року у зв»язку з скрутним становищем буде перехід на скорочений трудовий тиждень, профком дав на це згоду, з 16.01.2014 року вийшли на роботу і вже був 1 робочий день на тиждень, [PERSON] відмовився підписати, що був ознайомлений з рішення зборів, тому йому відправили поштою, але він відмовлявся і поштою отримувати, про що був складений протокол, зазначила, що вказівок не пускати [PERSON] на роботу не було, приблизно 21.01.2014 року був виданий наказ про скорочення посадових осіб, йому телефонували але він не відповідав, потім відправили поштою, не отримав, потім він зустрічався з бухгалтером і отримував заробітну плату, окремого робочого місця (кабінета, стола) у нього не було, також свідок зазначила, що 05.11.2013 року [PERSON] забрав з підприємства трудову книжку і не повернув її, тому запис про звільнення не зроблено, зараз посада юриста скорочена, [PERSON] відмовлявся від отримання заробітної плати, компенсації після його звільнення. Доводи позивача про те, що його не було допущено у січні 2014 року на робоче місце фактично випливають з того, що з січня 2014 року усіх працівників було переведено на один робочий день на тиждень, що також підтверджується наданими відповідачем копіями табелів, зокрема, за січень 2014 року, з якої вбачається, що [PERSON] у січні відпрацював 4 дні на місяць, за що йому була нарахована заробітна плата, що узгоджується з обставинами справи. Звернення до правоохоронних органів позивача з цього приводу не встановлює зворотне та викликане конфліктною ситуацією з новим керівництвом підприємства (з 31.10.2013 року був призначений в.о. директора [PERSON], а [PERSON] звільнений від виконання обов»язків директора ЗЦЛП, згідно наказу міністра Міністерства інфраструктури України від 29.10.2013 року, № 315-О), враховуючи істотну зміну умов праці та реорганізацію підприємства. Крім того, порушень трудового законодавства, в тому числі які б утворювали склад злочину чи адміністративного проступку в діях керівника [PERSON]. та інших осіб, з вказаних обставин, встановлено не було, що підтверджується листом Запорізького РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 21.01.2014 року №38/511 за підписом начальника РВ Капітана А.О. на ім»я [PERSON], постановою про закриття кримінального провадження від 04.03.2014 року слідчого СВ Запорізького РВ ГУМВС України в Запорізькій області Борецької І.М. Отже, доводи позивача, викладені у позові та наведені у судовому засіданні, спростовуються сукупністю досліджених судом доказів та є безпідставними. Висновки суду узгоджуються з приписами, викладеними у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», адже підприємство ЗЦЛП дійсно перебуває у тяжкому матеріальному становищі, внаслідок цього та реорганізацією, відсутності основної діяльності відбувся перехід працівників на один робочий день на тиждень, скорочено десять посадових одиниць (зокрема і посаду «юрист»), має місце наявність заборгованості із виплати працівникам заробітної плати, до 01.10.2013 року на підприємстві взагалі не існувало посади «юрист». Оскільки не знайшли своє підтвердження вимоги щодо перешкод у перебуванні на робочому місці, незаконності наказів, поновлення на посаді позивача, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від них, задоволенню не підлягають. Позов заснований на законі та знайшов підтвердження у судовому засіданні лише щодо позовних вимог щодо наявності заборгованості із заробітної плати у сумі 3957,15 грн., яка нарахована але не виплачена позивачеві, тому в цій частині підлягає задоволенню, решта позовних вимог є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають.

Outcome: partial