Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивач є власником квартири за номером [ADDRESS] . У даній квартирі також зареєстрований син позивача [PERSON] . Відповідач з 30.12.2014 року у зазначеній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, комунальні платежі не сплачує. Особисті речі відповідача у квартирі відсутні, сторони між собою не спілкуються і будь-які контакти між ними відсутні. Таким чином, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою за номером [ADDRESS] та зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] . Ухвалою суду від 11.03.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано термін на усуснення недоліків. 17.03.2021 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 26.03.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. Судові витрати позивач просив залишити за ним. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. На підставі ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 07.09.1993 року [PERSON] подарувала [PERSON] , квартиру під номером 18 з відповідною часткою господарчих будівель, яка складає 113/10 000 частин жилого цегляного будинку позаченого на плані літерою А, жилою площею 2355,8 кв.м. в [ADDRESS] (а.с.7-8). Як вбачається з Довідки № 05-21/233 від 02.02.2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (власник), [PERSON] (дружина) та [PERSON] (син) (а.с.9). Згідно Акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 08.02.2021 року, мешканці будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] склали даний акт про те, що [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 30.12.2014 року по даний час (а.с.10). Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.76, 77, 78, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими і вони свідчать про наявність перешкод позивачу у користуванні належною йому власністю та підстав для визнання відповідачки, такою, що втратила право користування житлом, так як вона без поважних причин понад рік відсутня в ньому, за відсутності між позивачем і відповідачкою домовленості про це, і відсутністю причин передбачених законом, які вважаються поважними. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідач не проживає у вищевказаній квартирі без поважних причин більше одного року, але будучи зареєстрованими у даному будинку перешкоджає позивачу належним чином використовувати своє право власника на квартиру, позовні вимоги в частині визнання особи такою, що втратила право користування житлом підлягають задоволенню. Разом з тим зняття з реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/1773/17. Водночас, відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, зняття особи з місця реєстрації здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивача стосовно зняття з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] . За клопотанням позивача судові витрати залишити за останнім. На підставі викладеного, згідно ст. ст.317, 321, 346, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial