Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Магістраль-2002», про визнання незаконним та скасування п.17 додатку №1 рішення 54 сесії Вінницької міської ради 6 скликання від 31.10.2014 року №1876. Свої вимоги мотивував тим, що в 2009 році ТОВ «Магістраль-2002» (надалі-Товариство) на підставі п.9 додатку 34 рішення Вінницької міської ради від 30.10.2009 року №2555 набуло право на земельну ділянку площею 0,1220 га, в тому числі площею 0,1069 га в межах «червоних ліній» та площею 0,635 га в межах зони обмеження трубопроводу для громадського призначення, що знаходиться по вул. Лебединського, б/н в м.Вінниці, про що укладено відповідний договір строком на 10 років. В 2018 році йому, як учаснику цього товариства, стало відомо, що відповідач прийняв рішення про розірвання договору на підставі звернення керівника товариства. Однак, позивач вказує, що керівник не мав права такого звернення, рішення зборів учасників з цього приводу не приймали, хоча це є їх компетенцією, відповідачу про це було відомо. Тому, обґрунтовуючи позов правами щодо земельної ділянки, вважаючи їх порушеними, позивач і звернувся до суду з цим позовом. Відповідач відзив на позов не надав. Разом з тим на адресу суду його представником подана заява про розгляд справи в його відсутність, при вирішення спору покладається на думку суду. Третя особа також своїми правами на подання пояснень не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.03.2019 року позивача було зобовязано надати суду копію статуту [PERSON] на момент звернення керівника [PERSON] до відповідача. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, вказуючи на його права щодо спірної земельної ділянки. Ні представник відповідача, ні представник третьої особи в судове засідання не зявилися. Натомість, матеріали справи містять їх заяви про розгляд справи в їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини врегульовані нормами ЦК України щодо повноважень органів управління товариств та захисту порушених прав, Законом України «Про місцеве самоврядування» щодо актів органів місцевого самоврядування. Судом встановлено, що відповідно до п.1.6, п.9 рішення 40 сесії Вінницької міської ради 5 скликання від 30.10.2009 року №2555 «Про затвердження документації із землеустрою, передачу земельних ділянок в оренду, власність, постійне користування, визнання таким, що припинив дію договору оренди від 07.07.2006 року №040600100175, внесення часткових змін до п.1.2 додатку 31 рішення міської ради від 27.02.2009 року №2280, до п.8.1 додатку №1 рішення міської ради від 04.09.2009 року №2494, до п.2 додатку №8 рішення міської ради від 04.09.2009 року №2494, до п.8 додатку №11 рішення міської ради від 26.06.2009 року №2433 та скасування п.16 додатку №7 рішення міської ради від 04.09.2009 року №2494», затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована по вул. Лебединського б/н, розроблений ДП «Поділлягеодезкартографія» на замовлення ТОВ «Магістраль-2002» та передано [PERSON] в оренду земельну ділянку, що розташована на вул. Лебединського, б/н, загальною площею 0,3110 га, терміном на 10 років, із них: площею 0,1890 га для комерційного використання (будівництво торгово-побутового комплексу, площею 0,1220 га (в тому числі 0,1069 га в межах «червоних ліній» та площею 0,0635 га в межах зони обмеження трубопроводу (каналізації) для громадського призначення (благоустрій). На підставі цього рішення 24.11.2009 року між Вінницькою міською радою та [PERSON] укладений договір оренди земельною ділянки площею 0,1220 га, в тому числі 0,1069 га в межах «червоних ліній» та площею 0,0635 га в межах зони обмеження трубопроводу (каналізації) для громадського призначення (благоустрій), зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП Центр ДЗК при Держкомземі України», запис від 15.01.2015 року №041006900001. Рішення про оренду цієї земельної ділянки приймалося загальними зборами учасників [PERSON] від 14.01.2008 року (протокол №3). При цьому, загальні збори учасників також вирішили покласти забезпечення благоустрою по цій земельній ділянці на [PERSON], погоджувати будь-які дії щодо цієї земельної ділянки з ним та після закінчення благоустрою передати йому права на її оренду. Суд звертає увагу, що на момент прийнята цього рішення [PERSON] не був учасником ТОВ «Магістраль-2002» ( редакція Статуту товариства станом на 14.01.2008 року). Відповідно до рішення загальних зборів учасників товариства від 20.12.2011 року [PERSON] прийнятий до числа учасників [PERSON]. Відповідні зміни внесені до Статуту [PERSON] та зареєстровані 26.12.2011 року № запису 11741050001000501. Разом з тим, суд зауважує, що набуття позивачем статусу учасника [PERSON] не змінює правовідносин, що склалися між ним та [PERSON] з приводу спірної земельної ділянки. Відповідно до положень Статуту [PERSON] (в редакції чинній як на момент прийняття рішення про оренду, так і на момент звернення про розірвання ) вищим органом [PERSON] є загальні збори учасників. Загальні збори учасників мають право приймати рішення з усіх питань діяльності [PERSON], у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції директора. До виключної компетенції загальних зборів належить зокрема, відчуження майна на суму, що становить 50% і більше майна [PERSON], надання та отримання в оренду нерухомого майна, припинення договорів оренди, користування. Загальні збори вважаються повноваженими, якщо на них присутні учасники, які володіють у сукупності більше як 60% голосів. Рішення приймаються, якщо за нього проголосували учасники, що володіють у сукупності більш як 50% загальної кількості голосів учасників товариства, а з деяких питань - більшістю не менше як у ѕ голосів (розділ 8 Статуту). 03.10.2014 року керівник [PERSON] звертається до відповідача із заявою та просить розірвати за взаємною згодою договір оренди № №041006900001 від 15.01.2010 року та зобовязується утримувати дану земельну ділянку в належному санітарному стані. При цьому звернені надані копії підтверджуючих документів, які, як свідчить запис на листі-звернені, знаходяться в ДАМіК. Разом з тим, суд звертає увагу, що загальні збори з цього приводу ( про розірвання договору) жодних рішень не приймали. Суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростували цю обставину. В той же час, як вказувалося вище, вирішення таких питань належить до повноважень загальних зборів [PERSON]. 31.10.2014 року на підставі цього звернення 54 сесією Вінницької міської ради 6 скликання прийняте рішення №1876, відповідно до якого вирішено розірвати договір оренди земельної ділянки від 15.01.2010 року, укладений з [PERSON] на земельну ділянку по вул. Лебединського, б/н в м.Вінниці, площею 0,1220 га, для громадського призначення (п.17). 07.11.2014 року на підставі цього рішення укладена відповідна угода між сторонами договору. Відповідно до ст.97 ЦК України, управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариства є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Відповідно\~до ст.92\~ЦК України\~юридична особа\~набуває цивільних\~прав та\~обов'язків\~і здійснює\~їх через\~свої органи,\~які діють\~відповідно до\~установчих документів\~та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Тобто, за змістом цієї статі обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Відповідний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в справі № 6-62цс16. Як встановлено судом, відповідачу були надані статутні документи [PERSON], а тому останній мав можливість знати про відповідні обмеження, проявивши обачність, що дає підстави для висновку, що відповідач був обізнаний про повноваження керівника, однак все ж таки прийняв оскаржуване рішення, не звернувши увагу на вказані вище норми законодавства. Суд звертає увагу, що відповідач цих доводів позивача не спростував та будь-яких доказів щодо цього не надав. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст.59 Конституції України, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Як\~вказувалося вище\~при прийняті\~оскаржуване рішення\~не враховані\~норми законодавства\~щодо повноважень\~органів управління\~товариства,\~а також\~були порушенні\~права позивач.\~Так,\~останній,\~маючи відповідні\~доручення вищого\~органу управління\~[PERSON] та\~їх гарантії\~щодо його\~права на\~земельну ділянку,\~які забезпечені\~обмежувальними діями\~останніх,\~в результаті\~оскаржуваного рішення\~таких прав\~позбавлений. Вказаним рішенням зачіпаються його приватні права на право володіння та користування земельною ділянкою, тому в цьому випадку обраний спосіб захисту приватного права є запобіганням вчиненню дій, що порушують права та створюють небезпеку порушення цивільних прав. При цьому суд звертає увагу, що оскільки спір повязаний з правом на земельну ділянку, то спір є спором про право цивільне і підлягає розгляду в порядку цивільної юрисдикції. Відповідно до правового висновку, викладено Верховним Судом України в постанові від 17.02.2015 року по справі №21-551а1, в разі прийняття субєктом владних повноважень рішення, на підставі якого виникають цивільні права та обовязки та такі права підтверджуються чи оформленні відповідними правовстановлюючими документом, подальше оспорювання іншою особою правомірності набуття фізичною чи юридичною особою права має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Відповідну правову позицію висловила і [PERSON] Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 року по справі №461/1221/16. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту можуть бути, зокрема визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Зважаючи, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам чинного законодавства та ним порушені права позивача, суд дійшов висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved