Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, спричиненої позивачу отриманою травмою в результаті нещасного випадку на виробництві під час виконання ним трудових обовязків. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2017 року позов [PERSON] до державного підприємства «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково: - стягнуто з державного підприємства «Артемсіль» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 гривень, - стягнуто з державного підприємства «Артемсіль» на користь держави судовий збір в сумі 192 гривні. Не погодившись з рішенням суду, державне підприємство «Артемсіль» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав: - суд першої інстанції не врахував того, що позивач не надав доказів причинно-наслідкового звязку між станом здоровя позивача та отриманою травмою; - судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення по справі експертизи щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу. Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивач і його представник не з*явились, просили розглянути справу у їх відсутність. Вислухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з таких підстав. З матеріалів справи вбачається. [PERSON] тривалий час перебував з відповідачем в трудових відносинах, де останнім часом працював електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання виробничої дільниці гірничих робіт рудника ім. Володарського та був звільнений за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію 1 серпня 2014 року (а.с. 51-54). 21 лютого 2014 року під час виконання позивачем трудових обовязків мав місце нещасний випадок, під час якого він був травмований. 27 лютого 2014 року комісією з розслідування нещасного випадку був складений Акт №1 за формою Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. З епікризу карти стаціонарного хворого №731/197, [PERSON], [INFO], в результаті проведеного обстеження встановлено клінічний діагноз: травматичне відчленіння нігтьової фаланги 2 пальця правої кісті, неповне травматичне відчленіння нігтьової фаланги 3го пальця правої кісті з обширною циркулярною раною 3 пальця. Травматичне відчленіння на рівні середньої фаланги 4 пальця правої кисті. Дефекти мяких тканин 2, 3, 4 пальців правої кисті (а.с. 15). Висновком МСЕК №236599 від 14 лютого 2014 року [PERSON] вперше встановлено 15% втрати професійної працездатності безстроково (а.с. 14). Згідно частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення вперше стійкої втрати професійної працездатності висновком МСЕК 14 лютого 2014 року (а.с. 14). Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 3 000 гривень суд першої інстанції виходив із тяжкості ушкодження здоровя позивача, характеру та тривалості моральних страждань позивача з звязку з отриманням травми, істотності вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого та враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди в звязку із ушкодженням його здоровя на виробництві та наявності у позивача права на відшкодування моральної шкоди у відповідності із статтями 153 і 237-1 КЗпП України. Разом з тим, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення послався на положення статей 23, 1167 ЦК України, які не можуть застосовуватись до цих правовідносин. Положеннями статей 153 та 237-1 КЗпП України передбачені підстави виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих звязків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обовязкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обовязків. Наявність у Кодексі законів про працю України статті 237-1 виключає застосування до випадків заподіяння працівникові моральної шкоди статей 23 та 1167 ЦК України, оскільки ці норми встановлюють різні підстави для виникнення обовязку відшкодування шкоди, а саме, згідно із статтями 23, 1167 ЦК України обовязковими умовами відшкодування шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність дій і вина її заподіювача, причинний зв*язок між шкодою та протиправними діями. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення помилково послався на статті 23, 1167 ЦК України, які не розповсюджуються на вказані правовідносини, оскільки між сторонами склалися трудові правовідносини, отримання травми сталось з позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язано з виробництвом. За таких обставин із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції вказаний правовий висновок підлягає виключенню. В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права. Довід апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано доказів причинно-наслідкового звязку між станом здоровя позивача та отриманою травмою спростовується актом про нещасний випадок на виробництві, висновком МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності та наданими позивачем медичними документами щодо важкості отриманої ним травми під час виконання трудових обовязків та тривалого періоду реабілітації, які були предметом розгляду суду першої інстанції і яким суд дав вірну правову оцінку. Довід апеляційної скарги про відмову судом першої інстанції в призначенні експертизи для встановлення факту моральної шкоди спростовано наступним. Конституційний Суд України в пункті 4.1 свого рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні і фізичні страждання. Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоровя потерпілого погіршено. До апеляційної скарги представником відповідача не було надано жодного нового доказу щодо спростування висновків суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди, а за таких обставин у апеляційного суду немає правових підстав для переоцінки висновків суду першої інстанції.

Outcome: partial