Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому (з урахуванням змін та уточнень в остаточній редакції) просить визнати протиправним та скасувати наказ №12 від 04 липня 2014 року директора підприємства заснованого на власності об'єднання громадян «Строітєль» в частині звільнення [PERSON] за власним бажанням, поновити його на посаді електромеханіка підприємства заснованого на власності об'єднання громадян «Строітєль», стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04 липня до дня розгляду справи в суді, моральну шкоду в розмірі 20000 гривень, та витрати пов'язані зі зверненням до суду у розмірі 1600 гривень (а.с.2-3, 7-10, 129-130). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 27.11.2006 року він працював на зазначеному підприємстві на посаді електромеханіка з оплатою в 1700 гривень щомісячно. Наприкінці листопада 2014 року йому, при отриманні трудової книжки, стало відомо про обставини його звільнення, а саме за власним бажанням з 04.07.2014 року, проте жодних заяв про звільнення за власним бажанням позивач не писав. Позивач зазначає, що звільнений незаконно, при його звільненні не нарахована компенсація за невикористану відпустку та лікарняні. Внаслідок незаконного звільнення позивач стверджує, що йому спричинено моральні стражданні розмір яких він оцінює в 20000 гривень. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача позов не визнала, в його задоволенні просила відмовити в повному обсязі посилаючись на пропущення строку звернення до суду в порядку передбаченому ст.233 КЗпП України. Відповідач також зазначив, що позивач був звільнений з підприємства за особистим бажанням за його власноруч написаною заявою, проте на підприємстві відбулась пожежа, а тому заяви працівників згоріли (а.с.58-59). Третя особа про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, в судове засідання не з'явився, заперечень до суду не надав. Суд вислухавши пояснення сторін, вислухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно трудової книжки позивача 04.07.2014 року в ній зроблено запис про звільнення [PERSON] з підприємства заснованого на власності об'єднання громадян «Строітєль» за власним бажанням за наказом №12 (а.с.13-14). Згідно пенсійного посвідчення позивач є особою пенсійного віку (а.с.15). Згідно відомостей про заробітні плату за №6 позивачем за червень та липень 2014 року отримано 3459,23 гривень (а.с.74). Згідно наказу за №9 від 05 липня 2014 року позивачу надано матеріальну допомогу в розмірі 1723,87 гривень (а.с.106). Згідно довідки від 24.04.2015 року наданої начальником Іллічівського міського відділу ГУДСНС в Одеській області та акту про знищення документів при пожежі, вбачається, що 21.09.2014 року на базі підприємства «Строітєль» в смт.Олександрівка міста Іллічівська Одеської області було знищено заяви працівників за період з січня 2009 року по вересень 2014 року та книга обліку трудових книжок за листопад 1998 року по серпень 2014 року (а.с.108-109). При цьому суд звертає увагу, на ту обставину, що в наданому, в якості доказу, акту про знищення документів при пожежі відсутні відомості про знищення наказів підприємства (а.с.108). Судом застосовується законодавство на час виникнення правовідносин. Так, частина шоста ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд відхиляє доводи відповідача про пропущення строків звернення до суду з огляду на таке. Позивач вперше із позовом про поновлення на роботі звернувся до суду 18.12.2014 року, та зазначає, що про звільнення йому стало відомо наприкінці листопада 2014 року при отриманні трудової книжки (а.с.2,8). Згідно ч.3 ст.254 ЦК України, ч.3 ст.241-1 КЗпП України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Уточнений позов, поданий до суду, не є тією обставиною, яка свідчить про пропуск строків звернення позивачем до суду за захистом своїх трудових прав, оскільки уточнений позов спрямований на реалізацію прав позивача визначених ст.ст.27, 31 ЦПК України. Інші вимоги позивача заявлені в уточненому позові є похідними та заявлені до суду в межах позовної давності. З урахуванням положень ст.ст.10, 60 ЦПК України суд зазначає, що відповідачем не спростовано доводів позивача в частині отримання останнім трудової книжки наприкінці листопада 2014 року. На думку суду, увагу заслуговує та обставина, що відповідач, стверджуючи про порушення позивачем строків звернення до суду, в якості доказу надає акт про знищення документів при пожежі на підприємстві, в якому зазначено, що книги обліку трудових книжок за період з листопада 1998 року по серпень 2014 року, заяви працівників за період з січня 2009 року по вересень 2014 року знищені (а.с.108). Отже посилання відповідача щодо порушення (пропущення) позивачем строків звернення до суду не є обґрунтованими. Суд вважає, що оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивачем власноруч була написана заява про його звільнення з посади електромеханіка підприємства заснованого на власності об'єднання громадян «Строітєль» за власним бажанням, то копія наказу про звільнення позивача за особистим бажанням, в якому останній від підпису відмовився, а в самому наказі не зазначено дати написання заяви про звільнення за власним бажанням, не є належними доказами. Крім того копія акту про видачу трудової книжки, в якому зафіксовано відмову позивача від отримання трудової книжки та проставляння підпису, що складалась машинописним текстом, на думку суду складена без участі позивача. Відтак на підставі положень ст.ст.10,60 ЦПК України суд вважає, що позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Суд зазначає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з п.5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.1995р. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, відповідно наданих відповідачем документів, заробітна плата [PERSON] за два останні місяця роботи перед звільненням (травень, червень 2014 року) становить 6590,00 грн. (місячний оклад 3295,00 грн.). Відповідно середньомісячна заробітна плата - 3295,00 грн. (6590,00:2). Загальна кількість робочих днів за травень, червень 2014 року - 38 днів (згідно табелю, наданого відповідачем). Середня кількість робочих днів складає 19 (38:2). Середньоденна заробітна плата за два місяці складає - 173,42 грн. (3295,00 грн. : 19 днів). Загальна кількість робочих днів вимушеного прогулу з 04 липня 2014 року по 06 липня 2016 року становить 500 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу який підлягає стягненню з відповідача складає 86725,00 грн. (173,42 грн. х 500 днів). Щодо відшкодування моральної шкоди з урахуванням позовних вимог суд зазначає наступне. Так ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що позивач відчув моральні страждання, оскільки вищевказані обставини не дали йому можливості для забезпечення достатнього рівня життя. В той же час, позивач оцінює розмір позовних вимог в цій частині як не відповідний їх характеру, тривалості і тяжкості, в зв'язку з цим, на думку суду, вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково, а саме з відповідача повинно бути стягнуто 1000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачені витрати на правову допомогу в загальному розмірі 1600,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру (а.с.19-22, 132). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на викладене суд приймає рішення саме про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial