Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Хмельницького комунального підприємства «Спецкомунтранс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання до вчинення дій, посилаючись на те, що він був прийнятий у Хмельницьке комунальне підприємство «Спецкомунтранс» на посаду майстра з 01.12.2011 року. Відповідно до наказу від 27.06.2012 р. № 83К переведений на посаду начальника Центру поводження з тваринами. 07.12.2013 року з позивачем стався нещасний випадок, через ожеледь на дорозі він отримав травму - переломи кісток стопи правої ноги, йому була надана медична допомога і виписаний листок непрацездатності. В період з 07.12.2013 р. по 17.06.2014 він знаходився на лікуванні. 23.05.2014 року позивач отримав листа від Хмельницького КП «Спецкомунтранс» про те, що він звільнений із займаної посади за нез'явлення на роботу протягом більше як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності за п. 5 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до листка непрацездатності № 588239 він хворів до 17.06.2014 р., а після звернення до адміністрації КП «Спецкомунтранс» 17.06.2014 р. йому повідомили, що з ним проведено повний розрахунок. Вважає, що дії адміністрації при його звільнення суперечать вимогам трудового законодавства, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП, звільнення з ініціативи власника працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається. Вказує, що звільнення на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП є винятком із загального правила і можливе, якщо працівник унаслідок тимчасової непрацездатності (не враховуючи відпустки у зв'язку з вагітністю на пологами) відсутній на роботі понад чотири місяці поспіль або понад установлений законодавством більш тривалий строк, протягом якого за ним зберігається місце роботи (посада) за певних захворювань. Вважає, що питання щодо відсутності працівника на роботі і її тривалості у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю вирішує лікар закладу охорони здоров'я або лікарсько-консультативна комісія згідно з частиною першою статті 69 Основ законодавства України про охорону здоров'я від 19 листопада 1992 року № 2801-XII. Вони ж ухвалюють рішення про направлення працівника на МСЕК для визначення наявності та ступеня тривалої або постійної втрати працездатності. Окрім того, звільнення працівника за пунктом 5 статті 40 КЗпП України є правом роботодавця, а не його обов'язком. За період чинності цієї норми (з 1 червня 1972 року) склалася судова практика, що допускає звільнення працівника за пунктом 5 статті 40 КЗпП лише за умови, що у роботодавця виникла виробнича необхідність у звільненні. При цьому від виробничою необхідністю розуміється така ситуація, за якої заміщення відсутнього непрацездатного працівника було необхідним, а перерозподілити його обов'язки між іншими працівниками або прийняти на час його відсутності іншого працівника за строковим трудовим договором неможливо. Недопустимо звільняти працівника, якщо до закінчення періоду його тимчасової непрацездатності залишилося небагато часу. В наказі відсутнє формулювання щодо неможливості перерозподілу його обов'язків, чи прийняття іншого працівника на його посаду за строковим трудовим договором. Не зверталася адміністрація і до лікувального закладу щодо термінів закінчення його лікування, так як це є травма, а не загальне захворювання. Даним звільненням позивача залишили без засобів існування, а на його утриманні знаходиться п'ятирічна дочка. Позивач просить поновити пропущений з поважних причин строк позовної давності. Скасувати наказ Хмельницького комунального підприємства «Спецкомунтранс» № 67-к від 19.05.2014 р. про звільнення його з посади начальника Центру поводження з тваринами та поновити його на посаді начальника Центру поводження з тваринами. Стягнути з Хмельницькою комунального підприємства «Спецкомунтранс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з подальшим утриманням обов'язкових платежів. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що позивачем не надано доказів поважності пропуску ним строку позовної давності. Наказ про звільнення [PERSON] виданий 19 травня 2014 р. і у цей же день на його домашню адресу було направлено повідомлення № 625 про звільнення з роботи та копія наказу № 67-к від 17.05.2014 р., бухгалтерію підприємства нараховані розрахункові кошти в сумі 950,91 грн. і надане платіжне доручення № 15481 на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» для зарахування вказаних коштів на зарплатну картку [PERSON] Після ознайомлення із текстом наказу про звільнення позивач власноручно записав: «Наказ прочитав від підпису відмовився» із зазначенням дати 23.05.2014 р. 23.05.2014 року [PERSON] отримав трудову книжку, що підтверджується підписом у журналі видачі трудових книжок при звільненні працівників. Твердження позивача про те, що йому стало відомо про звільнення з роботи 17.06.2014 р. не відповідає дійсності. Звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю вважає законним, оскільки [PERSON] на момент звільнення був тимчасово непрацездатним 160 дні, тобто більше п'яти місяців і не з'являвся протягом цього часу на роботу. При цьому, його захворювання не відноситься до випадків, відносно яких законодавством встановлено триваліший строк збереження місця роботи. Вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу не визнає, оскільки [PERSON] не перебув у вимушеному прогулі, а був тимчасово непрацездатним і за період лікування отримував матеріальне забезпечення за рахунок Фонду соціального страхування. Суми належні йому, як працівнику Хмельницькою комунального підприємства «Спецкомунтранс», виплачені повністю. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що наказом № 184-к від 01.12.2011 року [PERSON] з 01.12.2011 р. було прийнято на роботу у Хмельницьке комунальне підприємство «Спецкомунтранс» на посаду майстра, а наказом № 83-к 27.06.2012 року переведено на посаду начальника Центру поводження з тваринами. 07.12.2013 року з [PERSON] стався нещасний випадок невиробничого характеру, що підтверджується актом про нещасний випадок невиробничого характеру № 15/2013 від 19.12.2013 р. Наказом № 67-к від 19.05.2014 року [PERSON] було звільнено із займаної посади у зв'язку із нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності згідно п. 5 ст. 40 КЗпП України на підставі листків непрацездатності: АГД № 975304, АГД № 835396, АГД № 975687, АГД № 808301, АГД № 809717; АГИ № 509254. Згідно з листами непрацездатності [PERSON] перебував на лікарняному внаслідок тимчасової непрацездатності у періоди: - з 08 грудня 2013 р. по 18 грудня 2013 р. (лікування у стаціонарі); з 18 грудня 2013 року по 21 грудня 2013 року (листок непрацездатності серії АГД № 835396); - з 22 грудня 2013 по 24 грудня 2013 року, з 25 грудня 2013 р. по 03 січня 2014 р.; з 04 січня 2014 р. по 08 січня 2014 р., з 09 січня 2014 р. по 17 січня 2014 р. (листок непрацездатності серії АГД № 975687); - з 18 січня 2014 р. по 27 січня 2014 р.; з 28 січня 2014 р. по 6 лютого 2014 р.; з 07 лютого 2014 р. по 14 лютого 2014 р.; з 15 лютого 2014 р. по 24 лютого 2014 р. (листок непрацездатності серії АГД № 808301); - з 25 лютого 2014 р. по 6 березня 2014 р.; з 7 березня 2014 р. по 16 березня 2014 р.; з 17 березня 2014 р. по 26 березня 2014 р.; з 27 березня 2014 р. по 4 квітня 2014 р. (листок непрацездатності серії АГД № 809717); - з 5 квітня 2014 р. по 14 квітня 2014 р.; з 15 квітня 2014 р. по 24 квітня 2014 р.; з 25 квітня по 4 травня 2014 р.; з 5 травня 2014 р. по 14 травня 2014 р. (листок непрацездатності серії АГИ № 509254); - з 15 травня 2014 р. по 23 травня 2014 р.; з 24 травня 2014 р. по 2 червня 2014 р.; з 3 червня 2014 р. по 6 червня 2014 р., з 07 червня 2014 р. по 16 червня 2014 р. (листок непрацездатності серії АГИ № 588239). У судовому засіданні позивач пояснив, а представник відповідача підтвердив, що у період перебування [PERSON] на лікарняному у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю позивач ні одного разу не з'являвся на роботу. Відповідно п.5 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. Згідно із ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Чинне законодавство передбачає збереження місця роботи лише за особами працездатного віку, у яких вперше виявлено захворювання на туберкульоз або стався його рецидив, листок непрацездатності для проведення безперервного курсу лікування та оздоровлення їм може видаватися на строк до 10 місяців (ч. 2 ст. 25 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Як вбачається із листів непрацездатності, [PERSON] інфекційного захворювання на туберкульоз у нього не виявлено. Іншого законодавства, яке б визначало, що при звільненні працівника на підставі п.5 ст.40 КЗпП України вирішальне значення має, щоб строк однієї хвороби продовжувався не менше чотирьох місяців підряд, у зв'язку з чим він не з'являвся на роботу та необхідність існування виробничої необхідності підприємства у звільненні, не існує. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, окрім звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації, що передбачено ч. 1 ст. 43-1 Кодексу законів про працю України. Із пояснень позивача [PERSON] та представника відповідача - Хмельницьке комунальне підприємство «Спецкомунтранс» слідує, що позивач не є членом первинної профспілкової організації, а тому попередньої згоди виборного органу профспілки на його звільнення не вимагається. Враховуючи, що з 07 грудня 2013 року по день звільнення 19 травня 2014 року [PERSON] безперервно знаходився на лікуванні та впродовж більш як чотирьох місяців внаслідок тимчасової непрацездатності не з'являвся на роботу, Хмельницьке комунальне підприємство «Спецкомунтранс», в силу п.5 ч.1 ст. 40 КЗпП України мало право на звільнення його з посади начальника Центру поводження з тваринами, а тому у задоволенні позову та скасуванні наказу Хмельницького комунального підприємства «Спецкомунтранс» № 67-к від 19.05.2014 р. про звільнення його з посади начальника Центру поводження з тваринами слід відмовити. Суд також приходить до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про поновлення його на посаді начальника Центру поводження з тваринами та стягнення з Хмельницькою комунального підприємства «Спецкомунтранс» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з подальшим утриманням обов'язкових платежів. Згідно із ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Із наданої копії наказу ХКП «Спецкомунтранс» № 67-к від 19.05.2014 р. про звільнення начальника Центру поводження із тваринами [PERSON] випливає, що позивачу стало відомо про його звільнення 23.05.2014 р. про що свідчить написана ним власноруч фраза «Наказ прочитав, від підпису відмовився» на тексті означеного наказу. Разом з тим, суд приходить до висновку, що строк позовної давності пропущено позивачем з поважної причини, а саме у зв'язку із перебуванням [PERSON] на лікарняному з 07 червня 2014 р. по 16 червня 2014 р. (листок непрацездатності серії АГИ № 588239).

Outcome: dismissed