Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов з урахуванням зроблених уточнень мотивовано тим, що з 24 травня 1986 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбу, який розірваний 04 грудня 2014 року за згодою подружжя. Під час шлюбу подружжям за спільні кошти придбано майно, яке позивач вважає спільно нажитим, а саме торгівельно-діловий центр, загальною площею 93,6 кв.м., розташований за адресою: м. Каховка, вул. К.Лібкнехта, б. 108 «б»/2. Відповідач проживає окремо, спільного господарства не ведуть. Згоди щодо добровільного поділу спільного майна ними не досягнуто. За вказаних обставин остаточно просив суд виділити йому та визнати право власності на ? частку торгівельно-ділового центру, загальною площею 93,6 кв.м., розташований за адресою: м. Каховка, вул. К.Лібкнехта, б. 108 «б»/2. [PERSON], що діє в інтересах [PERSON] предявив зустрічний позов до [PERSON]про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу. Позовні вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що з 2002 року позивач за зустрічним позовом є фізичною особою-підприємцем та здійснює діяльність з реалізації електропобутових приладів та супутніх товарів. В 2010 році з метою реалізації своєї підприємницької діяльності [PERSON] отримала в борг 300\~000 грн. для участі у спільному будівництві нежитлового приміщення за адресою: м. Каховка вул. К.Лібкнехта, 108 «б»/2 та розміщення в останньому магазину з продажу освітлювальних приладів. Натомість відповідач за зустрічним позовом протягом останніх десяти років не працював, не мав жодного доходу, малолітніх дітей не виховував, про матеріальне забезпечення та добробут сімї не піклувався, жодних зусиль до цього не доклав. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися близько десяти років. Вважає, що торгівельно-діловий центр не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, так як є приватною власністю фізичної особи підприємця, тому не може бути поділений між подружжям. За вказаних обставин просив визнати право власності на приміщення торгівельно-ділового центру, загальною площею 93,6 кв.м., що розташований в будинку № 108 «б»/2 по вул. К.Лібкнехта в м. Каховці Херсонської області за [PERSON], а також судові витрати стягнути з відповідача за зустрічним позовом. Позивач в судовому засіданні на задоволені позовних вимог наполягав з підстав викладених в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Представник позивача в судовому засіданні вимоги первинного позову підтримала повністю, просила їх задовольнити з підстав зазначених в ньому, вимоги зустрічного позову не визнала. Надала письмові заперечення проти зустрічного позову, які мотивовані тим, що звертаючись до суду із зустрічним позовом [PERSON] не надала належних та допустимих доказів в підтвердження викладених обставин про те, що спірна нерухомість була придбана нею за власні кошти у процесі здійснення господарської діяльності, а також того, що позивач за первісним позовом не мав протягом десяти років власного доходу, а також те, що протягом цього часу між подружжям фактично припинилися шлюбні відносини. Натомість на час придбання спірної нерухомості сторони перебували у шлюбі, тому виходячи з рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності вказана нерухомість по ? частки належить подружжю. В судовому засіданні представник відповідача первісний позов не визнав з підстав викладених в письмових запереченнях, на задоволення зустрічного позову наполягав в повному обсязі, з підстав викладених в зустрічному позові. Відповідно до змісту письмових заперечень, спірна нерухомість була придбана [PERSON] для забезпечення здійснення своєї підприємницької діяльності за кошти, що були отримані нею за договором позики від [PERSON], тому вказана нерухомість не є спільною власністю подружжя та не може бути поділена. Відповідач в судвому засіданні позицію свого представника повністю підтримала, позов [PERSON] не визнала. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, cуд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Цивільній Кодекс України та\~Сімейний Кодекс України\~співвідносяться у питанні правового регулювання спільної сумісної власності як акти загальний та спеціальний. Норми\~СК України\~щодо здійснення права спільної сумісної власності подружжя деталізують відповідні загальні положення\~ЦК України. З цього випливає, що не\~ЦК України, а\~СК України\~є основним нормативним актом, який регулює порядок здійснення права розпорядження спільною сумісною власністю подружжя після розірвання шлюбу, а за наявності суперечностей між цими кодексами підлягають застосуванню саме норми\~СК України. Таким чином, правовідносини між сторонами по справі є сімейно-правовими та урегульовані положеннями\~СК України, зокрема Главою 8 - Право спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що сторони з 24 травня 1986 року перебували в шлюбі (т. 1 а.с. 6), який 04 грудня 2014 року було розірвано (т. 1, а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про право власності [PERSON] належить обєкт нерухомого майна торгівельно-діловий центр, що розташованийй за адресою: м Каховка Херсонська область, вул. К.Лібкнехта, 108 «б»/2 (т. 1 а.с. 8). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд встановлює не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні кошти або спільна праця подружжя, аналогічну позицію висловив Верховний Суд україни в Постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15. Як вбачається з декларації про готовність обєкту до експлуатації замовником будівництва торговельно-ділового центру по вул. К.Лібкнехта, 108 «б»/2 в м. Каховці Херсонської області є приватне підприємство «Респект» та фізична особа [PERSON], [PERSON]. Датою початку будівництва є грудень 2009 року, дата закінчення будівництва січень 2013 року (т.1 а.с. 153 155). Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 18 січня 2002 року [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець (т. 1 а.с. 157). Проте, декларація про готовність обєкта до експлуатації є документом, що підтверджує лише факт закінчення будівництва обєкта, а не встановлює будь-який інший факт, в тому числі факт належності нежилого приміщення одноосібно [PERSON] або факт придбання обєкту нерухомості за рахунок коштів, що є особистою приватною власністю [PERSON] Згідно до копії розписки від 10 березня 2010 року фізична особа підприємець [PERSON] отримала від [PERSON] 300\~000 грн. для участі у спільному будівництві нежитлового приміщення по вул. К.Лібкнехта в м. Каховці та ведення власної підприємницької діяльності. Вказані кошти було повернуто частинами 25 грудня 2011 року, 10 грудня 2012 року та 06 грудня 2013 року (т. 1 а.с. 156). Суд піддає критичній оцінці цей доказ, який долучений до матеріалів цивільної справи [PERSON] ([PERSON]), оскільки згідно відомостей, викладених в інформації Каховського відділення Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області від 25.10.2016 року, відповідно до наданих податкових декларацій платника єдиного податку ФОП [PERSON], обсяг отриманого нею доходу складає 2008 р.-3900.00 грн., 2009 р.- 6200.00 грн., 2010 р.- 32600.00 грн., 2011 р.-33600.00 грн., 2012 р.-16400.00 грн.; 2013 р.-10900.00 грн. ( т.2 а.с.114 ). Таким чином, з урахуванням розміру отриманого [PERSON] доходу вбачається неузгодженість із сумою, яку остання згідно доданої копії розписки від 10 березня 2010 року позичила як фізична особа-підприємець за договором позики фізичній особі підприємцю [PERSON], а саме 300\~000 грн. Крім того, отримані 300\~000 грн. ФОП [PERSON] мала б відобразити у податковій декларації за 2011 рік. Натомість, як випливає з наведеної інформації Каховського відділення Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області від 25.10.2016 року, ФОП [PERSON] у 2011 році отримала дохід у сумі -38640.00 грн. (т.2 а.с. 114). Доказами, як встановлено ст. 57 ЦПК України, є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків тощо. Судом встановлено, що право власності на обєкт нерухомого майна торгівельно-діловий центр в м. Каховка на вул.. К.Лібкнехта,108 «б» [PERSON] ([PERSON]) набула за час шлюбу з [PERSON] Джерелом набуття цього нерухомого майна були спільні кошти подружжя, отримані внаслідок спільної праці, спрямованої на створення спільного майна, у відділі з реалізації електропобутових приладів та супутніх товарів до них, розташованому у ТДВ «ЦУМ» у м. Каховка Херсонської області. Так, в період з 2003 року по травень 2014 року [PERSON] фактично працював разом із дружиною у відділі з реалізації електропобутових приладів та супутніх товарів до них, а саме: здійснював організацію роботи відділу , розрахунки із найманими працівниками, замовлення товару, підвезення товару до обєкта торгівлі, обслуговування покупців, реконструкцію підсобних приміщень тощо. Факт участі [PERSON] у сумісній праці подружжя в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що також займалася підприємницькою діяльністю в ТДВ «ЦУМ» м. Каховка з 2000- х років, а тому знає добре сімю [PERSON]. Бачила, як вони разом починали свій бізнес. Разом з друдиною [PERSON] перебував у відділі та здійснював організацію роботи, в т.ч. забезпечував наявність товару (Замовлення та підвезення товару), керівництво найманими працівниками, безпосереднє обслуговування покупців, здійснення необхідних ремонтних робіт. Їй відомо, що з осені 2014 року подружжя припинило спільне життя. До цього часу вони завжди працювали разом проводили дозвілля та спільний відпочинок. Свідки [PERSON], [PERSON] надали суду аналогічні пояснення. Свідок [PERSON] пояснив, що з родиною [PERSON] знайомий більше 12 років. Неодноразово разом проводили дозвілля родинами. Свідку відомо, що [PERSON] мав спільний бізнес з дружиною- відділ в ТДВ «ЦУМ» м. Каховка з реалізації електропобутових товарів. [PERSON] майже щодня проводив у відділі, здійснював фактичне керівництво та організацію роботи відділу, працював там особисто і як реалі затор. Свідок [PERSON] повідомив, що знає [PERSON] з 1996 року. Протягом майже 20 років вони дружили родинами. [PERSON] відомо, що з 2000-х років [PERSON] почали разом працювати у відділі реалізації електропобутових товарів у ЦУМ м. Каховка. Свідок охарактеризував цей бізнес як сімейний. Разом із [PERSON] свідок неодноразово їздив за товаром у відділ. Після розлучення бізнес залишився дружині [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що подружжя [PERSON] він знає дуже давно. [PERSON] знає з юнацьких років. З 2003 року [PERSON] працював в ЦУМі реалізатором у відділі електротоварів. У них з дружиною [PERSON] був спільний сімейний бізнес та спільний бюджет відповідно. Разом вони часто їздили на відпочинок та жили, як нормальна сімя. На теперішній час шлюб розірвано. З [PERSON] зараз він бачиться рідко, а [PERSON] є його двоюрідною сестрою. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що його батьки раніше мали спільний бізнес. Батько [PERSON] приймав участь у спільному бізнесі в магазині «ЦУМ» в м. Каховка. Також працював і як реалізатор . Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є рідною сестрою [PERSON]. Раніше у [PERSON] з [PERSON] була сімя. Бізнесом в основному займалася [PERSON]. Павло рідко був в «ЦУМі». Інколи він працював, як реалі затор, але [PERSON] в основному допомагали діти. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників\~\~у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України). Відповідно до\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або в порядку спадкування, а також майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно\~з\~п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 № 11\~спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.\~60, 69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3\~ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які\~\~види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. ст.\~10,\~11 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Таким чином, законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обовязок доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбу, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яке належатиме йому при поділі цього майна. Системний аналіз ст. ст.\~57,\~60,\~61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця), як зазначено у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте у період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-21 цс 15, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~(з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що вказане нежитлове приміщення належить фізичній особі - підприємцю [PERSON], тобто придбане за її особисті кошти, для неї, як фізичної особи підприємця і перебувають на її обліку. Також в правовстановлюючих документах на спірну нерухомість зазначено [PERSON], а не фізична особа-підприємець. Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та Приватним підприємством «Респект», посвідченого приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу [PERSON] 28 грудня 2012 року за реєстром № 2868 , [PERSON] як фізична особа , набула право власності на 10/100 (десять сотих часток) обєкта незавершеного будівництва-торгівельно ділового центру, який розташований за адресою: м. Каховка Херсонської області, вул. К.Лібкнехта, 10 «б». Допитаний під час судового розгляду директор ПП «Респект» [PERSON] повідомив, що особисто знає [PERSON] близько 20 років. Знав, що він працював у відділі з реалізації побутових товарів у ЦУМ м. Каховка. Знаходився майже постійно у відділі. [PERSON] запропонував [PERSON] придбати частину торгівельно-ділового центру. Останній погодився на пропозицію. У грудні 2012 року вони уклали договір. Гроші за обєкт сплачував [PERSON] особисто. На час придбання зазначеного обєкта незавершеного будівництва [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] Відповідно до положень ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктм права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів. Які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Враховуючи те, що придбання зазначеного обєкта незавершеного будівництва [PERSON] було здійснено за кошти, що були обєктом спільної сумісної власності подружжя, чоловік покупця [PERSON] надав згоду на укладення договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] і Приватним підприємством «Респект», про що є посилання у п.11 цього Договору. Договір купівлі-продажу обєкта незавершеного будівництва: торгівельно-ділового центру, який розташований за адресою: Херсонська область, м. Каховка, вул. К.Лібкнехта, 108 «б», укладено позивачем за зустрічним позовом [PERSON] саме як фізичною особою, яка укладає договір за згодою другого з подружжя, а не як фізичною особою-підприємцем, про що зазначає [PERSON] у зустрічному позові. Крім того, на підтвердження викладених обставин суду не надано належних та допустимих доказів того, що вказане приміщення використовується відповідачем за первісним позовом при здійсненні її підприємницької діяльності. Таким чином, підстав передбачених СК України для визнання за [PERSON] права особистої власності на спірну нерухомість не має. Доводи представника відповідача про те, що спір щодо розподілу спільного майна подружжя між сторонами було повністю вирішено внаслідок передачі позивачу транспортного засобу та грошових коштів в сумі 45\~000 грн. 03 лютого 2015 року, суд не приймає до уваги, оскільки надана копія розписки не стосується предмету позову та не вказує на те, що подружжя добровільно вирішило спір щодо поділу нерухомого майна (торгівельно-ділового центру), так як договір про поділ нерухомого майна подружжя укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. З огляду на вищевикладене суд не знаходить підстав для задоволення вимог за зустрічним позовом. Факт того, що спірна нерухомість є обєктом спільної сумісної власності подружжя в судовому засіданні не спростований. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі, їх спільного проживання, ведення спільного господарства за кошти подружжя та в інтересах сімї, тому є спільним сумісним майном подружжя. За вказаних обставин, суд виходить із наявних в матеріалах справи доказів, заявлених вимог, принципів рівності часток подружжя, прав сторін при розгляді справи, а також принципів розумності і справедливості вважає, що поділ нерухомого майна подружжя повинен бути проведений наступним чином: виділити позивачу та відповідачу у власність по ? частки торгівельно-ділового центру, загальною площею 93,6 кв.м., розташований за адресою: м. Каховка, вул. К.Лібкнехта, б. 108 «б»/2.

Outcome: approved