Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами та просить стягнути з відповідача [PERSON] грошову суму в звязку із невиконанням грошових зобовязань за договором позики. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 22.10.2013 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачеві грошову суму в розмірі 189250,00 грн., а відповідач зобов»ячався повернути позику протягом семи днів. Про викладене [PERSON] та підписав укладений ними в простій письмовій формі договір позики. Оскільки відповідач не виконав свої зобов»язання, борг не повернув, позивач просить стягнути з нього суму боргу в повному обсязі , а також суму сплаченого ним при зверненні до суду судового збору 1895,77 грн.. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнали. [PERSON] пояснив, що у 2013 році працював директором та був засновником підприємства, між яким та підприємством, яким керував [PERSON], мала місце співпраця. Станом на 22.10.2013 року він вже не був директором, але у підприємства, де він раніше працював, залишились борги перед підприємством [PERSON] 22.10.2013 року його зустріли працівники служби охорони [PERSON] та запропонували проїхати до нього. У офісі [PERSON] йому було запропоновано написати боргову розписку на грошову суму, яка складала борг між їх підприємствами. Він розумів, що складає боргову розписку, але йому на той час було все одно, оскільки він мав намір на самогубство, перебував у сильній депресії. Він також розумів, що будь-які претензії до його дружини пред»явлені бути не можуть, оскільки вони розірвали шлюб, тому написання такої боргової розписки його не турбувало. Фактично грошові кошти у борг у [PERSON] він не отримував. Перебуваючи в офісі [PERSON] він подзвонив колишній дружині та розповів, що з нього вимагають боргову розписку, після чого вона подзвонила до міліції. Через декілька днів, за наполяганням колишньої дружини, він звернувся до психіатра та проходив тривалий курс лікування. Вважає, що дана розписка була написана ним під час перебування у тяжкому психологічному стані. Такий психологічний стан у нього було визвано поганими справами на його підприємстві, безвихідністю, що привело його до попитки самогубства. З огляду на вищенаведене [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Представник [PERSON] надав аналогічні показання. В свою чергу, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати договір позики, укладений між ним та [PERSON] 22.10.2013 року недійсним з підстав наведених вище. Представник [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнав, вважає їх не доведеними та не обґрунтованими та пояснив, що [PERSON] та [PERSON] були знайомі та періодично співпрацювали. Під час співпраці іноді мали місце випадки, коли вони брали один у одного грошові суми на короткий термін, але завжди повертали гроші. Такий випадок стався й 22.10.2013 року, коди [PERSON] попросив у борг на тиждень 189\~250 грн. Отримавши гроші [PERSON] написав розписку та підписав укладений ними в простій письмовій формі договір позики. Ніякого впливу на нього не було, все відбувалось добровільно, [PERSON] довіряв [PERSON] Про те, що [PERSON] перебуває у тяжкому психічному та психологічному стані, йому відомо не було, з поведінки [PERSON] це не вбачалось, його поведінка була звичайна. Суд, заслухавши пояснення представника [PERSON], [PERSON], його представника [PERSON], показання свідків, дослідивши матеріали справ, дійшов до наступного. Судом встановлено, що, відповідно до наданої суду копії розписки та копії Договору позики, 22.10.2013 року [PERSON] передав [PERSON] у позику грошову суму 189\~250 грн., що еквівалентно 23\~656,25 доларів США. [PERSON] зобов»язався повернути вказану грошову суму протягом семи календарних днів ( а.с. 5-7). [PERSON] не заперечував, що власноручно написав боргову розписку про отримання вказаної позики та підписав Договір позики, укладений в простій письмовій формі та пояснив, що розумів зміст вказаної розписки та Договору та його наслідки. Таким чином, встановлено, наведеними борговою розпискою та Договором позики, між сторонами укладено договір позики, за яким кредитор [PERSON] виконав свої зобов»язання та передав позичальнику [PERSON] грошові кошти. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Надані суду розписка та Договір позики є підставою виникнення цивільних прав та обовязків між сторонами по справі відповідно до вимог ст. 11 ЦК України. Статтею1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст.ст. 526, 527 ЦК України визначаються умови та порядок виконання зобовязання, відповідно до яких зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Також, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено та не випливає із суті зобовязання. Із наданих позивачем доказів та пояснень вбачається, що зобовязання було укладено належним чином, а відповідач нехтував взятими на себе зобовязаннями, щодо повної та своєчасної виплати грошових сум. Вищенаведеними, борговою розпискою та Договором позики визначені умови поговору позики. Відповідач (боржник) не виконав свої зобов»язання, борг не повернув. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання, або виконання з порушенням його умов, визначених змістом зобовязання. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів суми не повернутої позики згідно з договором позики від 22.10.2013 року, у розмірі 189\~250 грн. При зверненні до суду [PERSON] сплачено судовий збір 1895,77 грн., який, відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України, суд стягує на користь [PERSON] з відповідача. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання договору позики недійсним, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. На обґрунтування зустрічних позовних вимог ( а.с.12-13) [PERSON] зазначив, що 22.10.2013 року під загрозою фізичного насильства з боку [PERSON] підписав боргову розписку про отримання у останнього грошової суми 189\~250 грн., але фактично вказані гроші від [PERSON] він не отримував. В результаті отриманого стресу 25.10.2013 року він звернувся до інституту психіатрії та неврології, де знаходився на лікуванні до 22.11.2013 року, також звернувся із заявою про злочин до органів внутрішніх справ. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просить визнати правочин, договір позики, недійсним на підставі ст.. 231 ЦК України. Відповідно до ст..231 ЦК України, правочин вчинений особою проти її власної волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Про те, допитаний особисто в судовому засіданні 13.07.2015 року [PERSON] показав, що тиск, який здійснювався на нього виражався у розмові між ним та [PERSON] на повишених тонах, про застосування до нього фізичного впливу або загроз фізичної розправи, тощо, [PERSON], при наданні особистих пояснень в судовому засіданні, нічого не пояснював. Суду надані копії заяв [PERSON] та його колишньої дружини [PERSON] від 03.12.2013 року, адресовані начальнику УМВСУ в Харківській області щодо вимагання у [PERSON] грошових коштів та написання при впливом боргової розписки, без отримання грошової суми (а.с. 14-15). Відповідно до висновку оперуповноваженого Ленінського РВ ХМУ від 30.12.2013 року, між [PERSON] та [PERSON] склались договірні цивільно-правові відносини, вирішення спорів за якими підлягають розгляду в суді, фактів, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення під час перевірки не виявлено, тому подальший розгляд матеріалу припинено ( а.с. 33-34, 37). За скаргою [PERSON], ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 07.02.2014 року Ленінський РВ ХМУ зобов»язано внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] ( а.с. 58, 67). 10.02.2014 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 355 КК України, за фабулою: 09.02.2014 року до Ленінського РВ надійшла скарга [PERSON] про те, що він 22.10.2013 року під загрозами та фізичним примусом [PERSON] склав боргову розписку, а також підписав договір позики на суму 189\~250 грн., кримінальному провадженню привласнено № 12014220510000322 ( а.с. 180). При цьому, представник [PERSON] [PERSON] пояснив в суді, що до тепер у даному кримінальному провадженні підозру нікому не пред»явлено, досудове розслідування зупинено. В своїх поясненнях представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] та сам [PERSON] пояснювали, що під час складання боргової розписки та договору позики 22.10.2013 року, [PERSON] знаходився у такому психічному стані, при якому не віддавав звиту своїм діям та не керував ними. За клопотанням представника позивача [PERSON], з метою підтвердження такого стану [PERSON], судом були допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] її троюрідний брат, спілкувалися рідко, декілька разів на рік, разом святкували свята. Він був завжди веселою людиною, до жовтня 2013 року я не помічала за ним ніяких психічних відхилень, зустрічались з ним в травні 2013 року він поводив себе як звичайно. Потім від його колишньої дружини стало відомо ,що [PERSON] підписав розписку на велику суму грошей , яку він не брав, і на цьому фоні у нього почався депресивний стан, він став замкнутим, мовчаливим, та перестав спілкуватись з оточуючими. 23.10.2013 року в гостях у подруги вона побачила [PERSON], коли вона з ним привіталась [PERSON] ніяк не відреагував, що для нього було не характерним. Свідок [PERSON] пояснила в суді, що з [PERSON] знайомі близько 10 років., постійно спілкувались, бачились приблизно раз на тиждень, [PERSON] є відповідальною людиною, ніколи не страждав ніякими психічними захворюваннями. З осені 2013 року вони стали спілкуватись. Зі слів його дружини стало відомо, що [PERSON] прощався з нею та дітьми, тому що хотів повіситись. В останнє бачив [PERSON] в жовтні 2013 року, він був замкнутим, ми поспілкувались з ним 3-4 хвилини, він відмовився далі спілкуватись, на питання про його дивний стан, нічого не відповів. На пропозицію надати йому будь-яку допомогу відмовився. З показань свідка [PERSON] вбачається, що з [PERSON] вони знайомі з 90-х по роботі. Про події жовтня 2013 року йому нічого не відомо. До 2013 року вони спілкувались з ним періодами, підтримували виключно ділові відносини. [PERSON] був нормальною людиною. Декілька років тому, він випадково зустрів [PERSON] на вулиці, привітався, але той ніяк не відреагував. Свідок [PERSON] пояснив в суді, що [PERSON] знає з 2006 року, т.я. працював у останнього на підприємстві, між ними склались нормальні робочі відносини, влітку 2013 року він звільнився з місця роботи. У грудні 2013 року він зустрів [PERSON], той був в подавленому стані, на питання відповідав грубо, не хотів спілкуватись. Про обставини події 22 жовтня 2013 року йому стало відомо тільки зі слід спільних знайомих, кого саме не пам»ятає. Поряд з цим, відповідно до висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи №799 від 30.09.2014 року, проведеної за клопотанням представника [PERSON] [PERSON], вбачається, що [PERSON] «в настоящее время признаков психоза, слабоумия и какого-либо хронического стойкого психического расстройства не обнаруживает. По своему психическому состоянию способен осозновать значение своїх действий и руко водить ими. В период времени, к котрому относится заключение с ним финансового соглашения ( составление долговой рас писки, заключение договора займа) 22.10.2013 года признаков какого-либо стойкого хронического психического расстройства, лишающего его способности осозновать значение своїх действий и руководить ими, не выявлял, по своему психическому состоянию был способен осозновать значение своих действий и руко водить ими» ( а.с.103-107). 04.11.2014 року за клопотанням представника [PERSON] у справі було призначено судового-психологічну експертизу для з»ясування емоційного стану [PERSON] під час укладання договору позики, здатності усвідомлювати свої дії, фактичний зміст розписки та наслідки, приймати рішення, адекватне ситуації. Дослідженням матеріалів справи встановлено, що цивільна справа неодноразово поверталась до суду з висновком про неможливість проведення судово-психологічної експертизи через не оплату [PERSON] вартості експертизи та неодноразово поверталась до експертної установи для проведення експертизи з направленням [PERSON] вимог про проведення оплати. Оскільки під час судового розгляду було встановлено, що [PERSON] без будь-яких поважних причин оплату за проведення експертизи не здійснив, чим навмисно затягує розгляд справи по суті, ухвалою суду від 10.07.2015 року, в порядку ст.. 86 ЦПК України, скасовано ухвалу суду від 04.11.2014 року про призначення по справі судово-психологічної експертизи ( а.с.177-178). Свідок [PERSON] пояснив , що з [PERSON] я особисто не був знайомий, бачив його декілька разів коли він приходив в офіс до [PERSON], де він працює. 22.10.2013 року близько 12 години бачив [PERSON] приходив до офісу, вони нормально спілкувались з [PERSON] в конференцзалі. Пізніше [PERSON] у розмові сказав, що [PERSON] приходив за грошима і він дав йому гроші в борг. За час який [PERSON] знаходився в офісі, він не помітив в його поведінці нічого дивного, він був в адекватним, спокійним, він не бачив, щоб [PERSON] хтось погрожував або відбувалось щось незвичайне. Свідок [PERSON]: з [PERSON] я знайомий з 2010 року, мали виключно ділові відносини, та спілкувались лише по роботі, [PERSON] був надійним партнером, завжди дотримувався свого слова. В день укладення договору між [PERSON] та [PERSON], останній перебував у їх офісі близько двох годин, за цей час він не помітив у [PERSON] ніяких психічних відхилень, той поводив себе як завжди. Будучи присутнім в момент укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON], він готовив необхідні для укладення договору позики документи. [PERSON] ніхто не погрожував, він за власним бажанням підписував розписку та договір позики, йому ніхто не дзвонив та він нікому ні на що не скаржився. З огляду на наведене, суд вважає, що [PERSON] не надано суду достатніх доказів на підтвердження зустрічних позовних вимог, які б свідчили про наявність передбачених ст.. 231 ЦК України, на яку посилається позивач у зустрічному позові, підстав для визнання договору позики від 22.10.2013 року недійсним, тому залишає зустрічний позов [PERSON] без задоволення. Крім того, суд звертає увагу на наступне. Незважаючи на те, що представник позивача в судовому засіданні, у своїх поясненнях посилався на те, що [PERSON] під час укладання договору позики не усвідомлював значення своїх дій через перебування у тяжкому психічному та психологічному стані, позовні вимоги про визнання правочину недійсним в порядку ст.. 225 ЦК України, під час судового розгляду позивачем та його представником заявлено не було. На підставі викладеного та

Outcome: approved