Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що він є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у якому він наданий час проживає та зареєстрований. Разом з ним в даному будинку зареєстровані його сини [PERSON] та [PERSON] , а також відповідач [PERSON] з якою він з 30 січня 1991 року до 21 лютого 2013 року перебував у шлюбі. Вказує, що відповідач разом з його сином [PERSON] не проживають за місцем реєстрації, фактично проживають в іншому місці з моменту розірвання шлюбу. Крім того, вже понад півтора року позивач забрала з будинку всі свої речі. Зазначає, що комунальні служби надають послуги та нараховують оплату за них з розрахунку на чотирьох мешканців, тобто він вимушений сплачувати за комунальні послуги у більшому розмірі, оскільки відповідач за них не сплачує, крім того [PERSON] не несе ніяких витрат по утриманню будинку. У зв`язку із цим, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позові та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України» (крім того, неодноразово отримувала виклики до суду, про що в матеріалах справи наявні поштові повідомлення) до судового засідання не з`явилась, від неї не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником 33/40 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 лютого 2003 року та договором дарування № 996 від 14 березня 2003 року . Згідно довідки відділу ведення реєстру територіальної громади міста № 3679 від 19 листопада 2019 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та відповідач [PERSON] . Відповідно до рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 11 лютого 2013 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 30 січня 1991 року по дату набрання рішенням законної сили перебували у шлюбі. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача, пояснили, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає більше півтора року. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Перевірка достовірності доказів проводиться судом у процесі дослідження доказів. Суд визнає достовірними докази, якщо за результатами перевірки та дослідження цих доказів підтверджується правильність відомостей, які в них містяться. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем належними, допустимими та достовірними доказами доведено обставини (факти), якими обґрунтовуються його позовні вимоги, зокрема те, що позивач є власником житлового будинку, відповідач у зазначеному будинку не проживає більше півтора роки без поважних причин, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні. Доказів, які б спростовували дані факти, відповідачем не надано. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що факт реєстрації відповідача у будинку позивача, порушує права останнього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з метою захисту майнового права позивача, [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Outcome: approved