Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що він працював на посаді директора Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство» згідно контракту від 25.11.2014 року. 29.11.2018 року його було звільнено з посади директора на підставі наказу від 22.10.2018 року, №462-к. Позивач не погоджуючись із наказом про його звільнення, звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці про визнання незаконним та скасування наказу від 22.10.2018 року, №462-к «Про звільнення [PERSON] ». Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23.01.2019 року було визнано незаконним та скасовано наказ від 22.10.2018 року, №462-к «Про звільнення [PERSON] » та поновлено позивача на посаді директора Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство». Також, суд вирішив допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача на посаді директора. Згідно вищевказаного рішення суду та виконавчого листа про зобов`язання відповідача негайно виконати рішення в частині поновлення на роботі, позивач приступив до виконання обов`язків директора ДП «Чернівецьке лісове господарство» з 26.01.2019 року на підставі наказу №18 к «Про поновлення на роботі» від 28.01.2019 року. Однак, відповідач не погоджуючись із рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці подав апеляційну скаргу до Чернівецького апеляційного суду на рішення першої інстанції від 23.01.2019 року. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 25.04.2019 року було скасовано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23.01.2019 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державного агентства лісових ресурсів України про визнання наказу незаконним та скасування, поновлення на роботі. На виконання зазначеної постанови 14.05.2019 року позивача було звільнено з посади директора ДП «Чернівецьке лісове господарство» згідно наказу «Про звільнення» від 14.05.2019 року, №71-к. Таким чином, позивач в період з 26.01.2019 року по 14.05.2019 року працював на посаді директора ДП «Чернівецьке лісове господарство», що підтверджується наказом «Про поновлення на роботі» від 28.01.2019 року, №18 к, наказом «Про звільнення» від 14.05.2019 року, №71-к. зазначене також підтверджується табелями обліку використання робочого часу за цей період. Однак, заробітна плата за цей період роботи позивачу не нараховувалася і не виплачувалась, що є порушенням чинного законодавства України. Просить суд, стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату за період роботи з 26.01.2019 року по 14.05.2019 року у розмірі 81629,85 грн та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку при звільненні у кількості 11 календарних днів у розмірі 8351,20 грн, а всього у розмірі 89981,00 грн. 19 грудня 2019 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про відкриття спрощеного провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового засідання на 10 січня 2020 року. 28 січня 2020 року ДП «Чернівецьке лісове господарство» направило до суду клопотання, в якому просять розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. 28 січня 2019 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про продовження розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 18 лютого 2020 року. 14 лютого 2020 року відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю. 02 березня представник позивача [PERSON] направила до суду відповідь на відзив, в якому посилається на необґрунтованість доводів, що надані відповідачем у відзиві та просить суд позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги з мотивів, які зазначені у позовній заяві, в своїх поясненнях підтвердила обставини, що викладені в позовній заяві та просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. В судовому засіданні представник відповідача Джурюк В.І. не визнав позовні вимоги, просив відмовити у їх задоволенні у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши письмові докази, суд встановив наступні факти, визначив наступний зміст правовідносин та визначив наступні правові норми, що їх регулюють. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді директора Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство» згідно контракту від 25.11.2014 року. 29.11.2018 року [PERSON] було звільнено з посади директора на підставі наказу від 22.10.2018 року, №462-к. [PERSON] не погоджуючись із наказом про його звільнення, звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці про визнання незаконним та скасування наказу від 22.10.2018 року, №462-к «Про звільнення [PERSON] ». Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23.01.2019 року було визнано незаконним та скасовано наказ від 22.10.2018 року, №462-к «Про звільнення [PERSON] » та поновлено позивача на посаді директора Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство». Також, суд вирішив допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача на посаді директора. Згідно вищевказаного рішення суду та виконавчого листа про зобов`язання ДП «Чернівецьке лісове господарство» негайно виконати рішення в частині поновлення на роботі, [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора ДП «Чернівецьке лісове господарство» з 26.01.2019 року на підставі наказу №18 к «Про поновлення на роботі» від 28.01.2019 року. Однак, Постановою Чернівецького апеляційного суду від 25.04.2019 року було скасовано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23.01.2019 року та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Державного агентства лісових ресурсів України про визнання наказу незаконним та скасування, поновлення на роботі. На виконання зазначеної постанови 14.05.2019 року [PERSON] було звільнено з посади директора ДП «Чернівецьке лісове господарство» згідно наказу «Про звільнення» від 14.05.2019 року, №71-к. Таким чином, [PERSON] в період з 26.01.2019 року по 14.05.2019 року працював на посаді директора ДП «Чернівецьке лісове господарство», що підтверджується також табелями обліку використання робочого часу за цей період. В цей же час, суд вважає, що з 26.01.2019 року по 25.04.2019 року позивач виконував трудові обов`язки на правовій підставі (на підставі судового рішення, яке в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання), а період роботи з 26.04.2019 року по 14.05.2019 року не ґрунтується на будь-якій правовій підставі. Тому позивач має право на середній заробіток за період з 26.01.2019 року по 25.04.2019 року. Також судом встановлено, що заробітна плата за цей період роботи [PERSON] не нараховувалася і не виплачувалась, що є порушенням чинного законодавства України. Вказана обставина підтверджується довідкою ДП «Чернівецьке лісове господарство» від 29 січня2020 року № 53. Відповідно до статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата згідно статті 115 КЗпП України виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Аналогічне положення закріплене у ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Також, як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Проте, до теперішнього часу розрахунок не проведений. Крім того, ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпуски» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. З аналізу вказаних правових норм вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день звільнення [PERSON] 14.05.2019 року, ДП «Чернівецьке лісове господарство» письмово не повідомив [PERSON] про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Крім того, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається Конституцією України, зокрема ст. 43, відповідно до якої, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Таким чином, конституційне право позивача на отримання заробітної плати у встановлені законом строки порушено та підлягає захисту. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п.8 розділу IV Постанови КМ України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи від 29 січня 2020 року №52 [PERSON] за два останні оплачуванні місяці роботи отримав заробітну плату в сумі 56 250,18 грн. (жовтень 2018 року - 22 842,00 грн.; листопад 2018 року - 33 408,18 грн.). В жовтні-листопаді 2018 року було 44 робочих дня (по 22 в місяці). Отже згідно формули передбаченої Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, середній заробіток за один робочий день становить 56250,18/44=1278,41 грн. Згідно довідки про доходи від 29 січня 2020 року №53 [PERSON] працюючи з 26.01.2019 року по 14.05.2019 рік не отримував заробітну плату. Однак суд зазначає постанова Чернівецького апеляційного суду, якою у позові [PERSON] відмовлено, винесена 25 квітня 2019 року, а тому, останній день роботи потрібно вважати саме 25 квітня 2019 року. З 26 січня 2019 року по 25 квітня 2019 року було 63 робочих дня (січень -4; лютий - 20; березень - 20; квітень - 19), згідно формули за вказаний вище період середній заробіток буде становити 63х1278,41=80 539,83 грн. Також згідно п. 19 контракту з керівником державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство» Чернівецького обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, [PERSON] надавалася щорічна оплачувана відпустка терміном 28 календарних днів та відпустка за ненормований робочий день тривалістю 7 календарних днів, а всього 35 календарних днів. Оплата відпустки проводиться виходячи із середньоденного заробітку. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] відпрацював у 2019 році чотири місяці, тому в нього виникло право на компенсацію за дев`ять днів відпустки, яку йому не оплатили, х1278,41=11 505,69 грн. Таким чином загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 80 539,83 грн.+11 505,69 грн.= 92 045,52 грн., що перевищує розмір позовних вимог. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, виходячи з вищевикладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство» на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за період роботи з 26 січня 2019 року по 25 квітня 2019 року в межах позовних вимог у розмірі 89981 (вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят одну) гривню, 00 копійок. У силу п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання цієї позовної заяви. Таким чином, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмір 2102,00 грн. На підставі вище

Outcome: approved