Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання за позивачем та відповідачкою по 1/2 частини будинку [ADDRESS], здійснити поділ іншого рухомого майна на 1/2 частини між позивачем та відповідачкою, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з [PERSON] перебував у шлюбі з 24.11.2007р. по 24.02.2014р. Від цього шлюбу неповнолітніх дітей не має. За час подружнього життя сторони набули рухоме і нерухоме майно на загальну суму 62477,00 грн., зокрема придбали вищезазначений житловий будинок вартістю 48000,00 грн. а також: меблеву стінку, диван, м'яке ліжко (тофу), два м'які крісла на загальну суму 2500,00 грн.; килим 5х4 вартістю 500,00 грн., комп'ютер вартістю 2700,00 грн., швейну машинку та оверлок на зальну суму 2000,00 грн., пральну машину автомат вартістю 3877,00 грн., три ватні покривала на загальну суму 240,00 грн., три подушки пухові на загальну суму 450,00 грн., постільну білизну 6 комплектів на загальну суму 480,00 грн., рушники банні 3 шт. на загальну суму 180,00 грн., рушники середні 5 шт. на загальну суму 100,00 грн., кухонний посуд на загальну суму 250,00 грн., газовий балон з газом вартістю 100,00 грн. Позивач зазначає, що вказане рухоме майно відповідачка вивезла з будинку та ставить нездоланні перешкоди позивачу користуватися зазначеним спільним майном. Мирним шляхом відповідачка відмовилася розділити спільно нажите майно у зв'язку з чим позивач змушений звернутися з зазначеним позовом до суду. Залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання за [PERSON] право спільної власності на будинок [ADDRESS], визначення частки у праві спільної сумісної власності на зазначений будинок в розмірі 50 % від вартості, посилаючись на те, що 11.02.2008р. був укладений договір купівлі-продажу зазначеного будинку, покупцями якого є [PERSON], який є її сином, [PERSON] та її неповнолітні діти. Придбаний будинок був в непридатному для проживання стані та [PERSON] за згодою відповідачки та її сина [PERSON] проводився ремонт будинку на який було витрачено 9190,00 грн. на придбання будівельних матеріалів та 10000,00 грн. сплачено робочим за ремонтні роботи, що призвело до поліпшення стану зазначеного будинку. Таким чином, [PERSON] вважає, що набула право власності на частину вказаного будинку у зв'язку з чим звернулася з зазначеним позовом до суду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник позивача пояснив, що документи на рухоме майно відсутні. Залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Позов [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідачки за первісним позовом, який є представником відповідачки, яка є теж відповідачкою, як законний представник неповнолітньої [PERSON] за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, в судовому засіданні позови [PERSON], [PERSON] не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, пояснивши, що спірний житловий будинок не підлягає розподілу так як належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітній [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу, який не визнаний судом недійсним та є чинним. Позивачем не надано доказів придбання рухомого майна за період шлюбу. Крім того, представник відповідачки заявив клопотання про застосування строків позовної давності до позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги. Представник залученої судом до участі у справі у якості третьої особи - Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування в судовому засіданні, вважаючи позов [PERSON] та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] необґрунтованими, не підтримала їх та заперечувала проти їх задоволення. Залучений судом до участі у справі за позовом [PERSON] у якості третьої особи [PERSON], у якості відповідача за позовом третьої особи [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином. Так, судом, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідач за зазначеною адресою не проживає, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Суд, заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази, вважає, що позов [PERSON] та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов'язані з розподілом майна подружжя, визнанням права власності, тому, при вирішенні спорів між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі СК України) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з рішення Арцизького районного суду Одеської області від 24.02.2014р. між [PERSON] (а.с. 5) та [PERSON] 24.11.2007р. був зареєстрований шлюб від якого неповнолітніх дітей не має та зазначеним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4). Рішенням виконавчого комітету Арцизької міської ради Одеської області № 23 від 25.01.2008р. «Про надання згоди [PERSON] дозволити малолітньому сину відчуження 15/50 частин житлового будинку [ADDRESS]» надано згоду [PERSON] дозволити її малолітньому сину відчуження 15/50 частин вищезазначеного житлового будинку (а.с. 33). Як вбачається з договору купівлі-продажу від 11.02.2008р. [PERSON], яка діє як законний представник малолітнього [PERSON] продала 15/50 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 38). Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.01.2008р., витягу з Державного реєстру правочинів № 5322200 від 21.01.2008р., виданого приватним нотаріусом Міцул О.В., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17497212 від 25.01.2008р. [PERSON], [PERSON], неповнолітня [PERSON], [PERSON] є співвласниками будинку [ADDRESS] в рівних частках (а.с. 29, 30, 31, 38). Згідно довідки № 1235 від 11.08.2014р., виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області [PERSON], позивач по справі, мешкає за адресою [ADDRESS] (а.с. 6, 16). Я вбачається з листа № 11260 від 01.08.2014р., висновку про розгляд ЄО № 1425 від 27.07.2014р. Арцизького РВ ГУМВС України в Одеській області за результатами розгляду повідомлення [PERSON] (а.с. 74-75, 76) в діях [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, а вбачаються цивільно-правові відносини, рекомендовано звернутися до суду (а.с. 14, 15). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що вони допомагали проводити ремонтні роботи в спірному будинку. Допитана у якості свідка, залучена судом в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] дала суду пояснення, що вона провела ремонтні в спірному будинку за власні кошти. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених в судовому засіданні свідками, в зв'язку з тим, що даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи встановлено не було. Їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. За змістом ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1ст. 15 ЦК України). Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 15 ЦПК України передбачено право кожної особи - і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦПК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і зазначені способи захисту таких цивільних прав та інтересів. За правилами частин 1 і 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами згідно ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 58-66 ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство гарантує непорушність права власності. Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав лю.дини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України кожному надано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непоруш ним. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 70 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Як роз'яснено у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майн подружжя» № 11 від 21.12.2007р. тільки при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Захист прав дітей, у тому числі й захист та забезпечення дотримання житлових і майнових прав, здійснюється відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини, СК України, ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства» тощо. Захист прав дітей передбачає як обов'язок батьків дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах, так і обов'язок держави забезпечувати реалізацію належного дитині права в її інтересах, зокрема, права на проживання в таких санітарно-гігієнічних і побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей є неприпустимим. Дитина перебуває перш за все під захистом держави, в тому числі й у питаннях, що стосуються житлових прав. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 3 Конвенції Про права дитини, схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді. У статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. З матеріалів справи вбачається, що під час шлюбу відповідачка [PERSON], яка діяла як законний представник малолітнього [PERSON] продала 15/50 частин житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.02.2008р. (а.с. 38). 21.01.2008р. [PERSON], [PERSON], яка діяла для себе та як законний представник малолітніх [PERSON], [PERSON] придбано житловий будинок [ADDRESS], який належить їм на праві спільної часткової власності по ? частині будинку (а.с. 31). Враховуючи викладене, оскільки спірний будинок не визнаний договором або законом спільною сумісною власністю подружжя, а є спільною частковою власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.01.2008р. (а.с. 31), який є чинним, при укладені договору купівлі-продажу уже визначено частку кожного із них у цьому майні, суд прийшов до висновку, що будинок, який просить позивач розділити не підлягає розподілу так як будуть порушені права інших власників будинку. Що стосується вимоги позивач про розподіл спільного майна подружжя, зокрема меблів та іншої побутової техніки, які є подільними, суд зазначає, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що рухоме майно, про яке йде мова у позові, було придбано під час шлюбу, зазначені речі придбані за спільні кошти подружжя, спірне рухоме майно наявне на момент розгляду справи, а також в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, так як відповідачем в супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не довів суду обставини, на які вони посилався як на підставу своїх заперечень, а згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, позивачем [PERSON] не зазначені індивідуальні ознаки кожної речі, рік придбання та за якою ціною придбавалися, зокрема, не зазначено марку, модель, індивідуальний номер побутової техніки, не вказані індивідуальні ознаки меблів для можливості їх ідентифікації. Таким чином, враховуючи, що позивач [PERSON] не довів суду факт придбання та наявність у спільній сумісній власності побутової техніки та предметів побутового призначення, його не можна віднести до майна, що підлягає поділу між подружжя, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про розподіл рухомого майна не підлягають задоволенню. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, суд прийшов до висновку про не доведеність та не обґрунтованість позову, у зв'язку з чим позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог третьої особи [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності, слід звернути увагу на наступне. Представником відповідачки в судовому засіданні заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Щодо обчислення строків суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися по порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що шлюб між подружжям розірвано 24 лютого 2014 року, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розподіл майна подружжя 11 серпня 2014 року, [PERSON] ухвалою суду від 06 липня 2015 року була залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги. Таким чином, враховуючи, що судом інших строків не встановлено, суд прийшов до висновку, що третя особа, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] звернулася до суду в межах строків позовної давності, встановлених ст. 257 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст. 358 ЦК Україниправо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому володіння та користування тією частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві. У разі неможливості цього він мас право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 365 ЦК Україниправо особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників. якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною: 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В силу ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності, не підлягають задоволенню, так як поділ майна, що є спільною сумісною власністю можливий лише між співвласниками цього майна, але [PERSON] не є співвласником житлового будинку [ADDRESS]. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме товарний чек № 23 від 17.10.2008р. (а.с. 101), квитанцію до прибуткового касового ордеру № 47 від 20.03.2008р. (а.с. 102), накладну № 47 від 20.03.2008р. (а.с. 103) про придбання шиферу та вікон, оскільки вони не підтверджують факт того, що зазначені будівельні матеріали були придбані для проведення ремонту в спірному житловому будинку, зазначені письмові докази не містять інформації щодо предмета доказування у наявній справі, відповідно до ст. 58 ЦПК України та не стосуються предмету спору.

Outcome: dismissed