Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом 18.09.2019 року мотивуючи тим, що є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрований відповідач у справі, його син - [PERSON] , проте не проживає у житловому приміщенні з 2016 року, не знявся з реєстраційного обліку в добровільному порядку, житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, а він не має можливості оформити субсидію. Таким чином, відповідач порушує його права, як власника будинку, щодо утримання та розпорядження майном. В зв`язку з тим, що мирним шляхом вирішити спір не можливо, оскільки невідомо фактичне місце проживання відповідача, позивач просив в судовому порядку визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Представник позивача, за довіреністю у справі - [PERSON] , в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі - продажу квартири від 14.02.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2-684, є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 6-8). З довідки № 4285/08 від 10.09.2019 року, виданої управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради ( а.с. 9), вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані з 10.03.2011 року: позивач - [PERSON] , дружина позивача - [PERSON] та син позивача - [PERSON] . Також, судом встановлено, що у вказаному житловому приміщенні фактично проживають лише позивач та його дружина, які сплачують житлово - комунальні послуги та утримують житло у належному стані, а відповідач у вказаному житловому приміщенні не проживає з 2016 року, житлом не цікавиться, участі в його утриманні не приймає, поважні причини не проживання у квартирі та домовленості між відповідачем та власником щодо користування житлом відсутні, фактичне місце проживання [PERSON] невідомо, до адміністративної чи кримінальної відповідальності останній не притягувався, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 9,11,12) та показами свідків. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , як член сім`ї власника квартири, проте в даному житловому приміщення не проживає з 2016 року, його особистих речей у квартирі немає, житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, домовленості між ним та власником житла щодо права користування житлом відсутні, що підтверджено матеріалами справи, які узгоджуються з показами свідків. Відповідач у даній справі заперечень проти позову з належними та допустимими доказами, в тому числі щодо поважності причин не проживання у спірному житловому приміщенні, до суду не подав. Суд, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що відповідач більше одного року без поважних причин не користується вказаним житлом, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, майно не утримує, належних та безспірних доказів того, що йому чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 768,40 грн. (а.с.1) та заявив клопотання про залишення вказаних витрат за ним без відповідного відшкодування.

Outcome: approved