Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві спільної часткової власності 1/3 частиною квартири за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання дублікату ключів від вхідних дверей зазначеної квартири; визначити порядок користування вказаною квартирою шляхом виділення у користування позивача кімнати житловою площею 12,8 кв.м., залишити у загальному користуванні ванну кімнату, вбиральню, кухню та коридор; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 22 вересня 2012 року, він з відповідачем, перебуваючи у шлюбі, придбали у приватну спільну часткову власність двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому [PERSON] прийняв у приватну особисту власність 1/3 частку зазначеної квартири, а [PERSON] - 2/3 частки зазначеної квартири. Спірна квартира є двокімнатною загальною площею 55,30 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м.: перша кімната площею 18,1 кв.м., друга кімната площею 12, 8 кв.м., кухня площею 8,5 кв.м., вбиральня площею 1 кв.м., ванна кімната площею 2,6 кв.м., коридор площею 4,9 кв. м, передпокій площею 5 кв.м., та лоджія у першій кімнаті площею 4,8 кв.м. Позивач зазначає, що за час шлюбу з відповідачем він облаштував квартиру комунікаціями, меблями, побутовою технікою та іншим необхідним для житлового приміщення майном. На даний час у спірній квартирі проживає відповідач разом зі спільним сином [PERSON] , [INFO] . Позивач не може домовитись з відповідачем про порядок користування квартирою, відповідач постійно перешкоджає йому у праві користування квартирою, не надає ключі від вхідних дверей, а також доступу до майна, яке знаходиться в квартирі. Спільна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, а конфліктні відносини між співвласниками перешкоджають домовитись про порядок користування квартирою. Після багаточисельних усних звернень позивач звернувся до відповідача письмово з вимогою про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом надання дублікату ключів від вхідної двері та встановлення порядку користування квартирою шляхом виділення йому житлової кімнати загальною площею 12,8 кв.м., але вказана вимога залишись без задоволення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 грудня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2020 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Басула Б.І., який діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», надав суду заяву про розгляд справи за його з позивачем відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а у разі неявки в судове засідання відповідача ухвалити рішення в заочному порядку. Відповідач [PERSON] та представник відповідача Плугатирьов В.В., який діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», у судові засідання неодноразово не з`являлись. Так, у судове засідання, призначене на 20 травня 2020 року на 14 годину 30 хвилин ані відповідач, ані його представник не з`явились, будучи повідомленими про день, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. У судове засідання, призначене на 08 липня 2020 року на 11 годину, представник відповідача надав суду заяву про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи. У судове засідання, призначене на 01 жовтня 2020 року на 11 годину 00 відповідач та його представник повторно не з`явились, будучи повідомленими про день, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Після розгляду справи по суті та оголошення вступної та резолютивної частини рішення по справі, до суду надійшло клопотання від представника відповідача про повернення до розгляду прави у підготовчому провадженні та надання строку відповідачу для подання до суду відзиву на позовну заяву. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідача та його представника, які не повідомили про причини неявки та не подали відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу квартири, який зареєстрований в реєстрі за №3880 від 22 вересня 2012 року, [PERSON] передав у власність, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у приватну спільну часткову власність двокімнатну квартиру номер [ADDRESS] , житловою площею 30,90 кв.м., загальною площею 55,30 кв.м. При цьому [PERSON] прийняв у приватну особисту власність 1/3 частку зазначеної квартири, а [PERSON] прийняла у приватну особисту власність 2/3 частки зазначеної квартири (Витяг про державну реєстрацію №35729327 від 04 жовтня 2012 року). Відповідно до даних технічного паспорту на спірну квартиру, складеного Комунальним підприємством Харківське міжміське бюро технічної інвентаризації 20 вересня 2012 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , розташована на восьмому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 30,90 кв.м., у тому числі перша кімната - 18,10 кв.м., друга кімната 12,80 кв.м., кухня, площею 8,50 кв.м., ванна кімната, площею 2,60 кв.м., вбиральня, площею 1,00 кв.м., коридор, площею 4,90 кв.м., передпокій, площею 5,00 кв.м. Квартира обладнана лоджією, площею 4,80 кв.м. Загальна площа квартири складає 55,30 кв.м. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається зі змісту шлюбного договору від 10 листопада 2020 року, укладеного між сторонами, вони можуть придбати рухоме та/або нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, спільно у спільну часткову власність, визначивши у договорі частку кожного. В такому разі при розпорядження однією із сторін своєю долею згода другого подружжя не буде потрібна. 21 жовтня 2019 року позивачем на адресу фактичного місця проживання та адресу місця реєстрації відповідача [PERSON] була направлена вимога про усунення перешкод в користуванні квартирою та визначення порядку користування квартирою. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з ч. 1 ст.368, ч. 1-2 ст.369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може -належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Стаття 358 ЦК України визначила, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виходячи зі змісту положеньст.358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном згідно з розмірами належних їм часток. Суд виділяє в користування сторонам спору частки, що відповідають розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловивши її в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Особливості здійснення права власності на житло визначені ЖК УРСР. Так, статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 155 ЖК УРСР власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права і має своїм наслідком його відновлення. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Як встановлено в ходу судового розгляду, будь-яка домовленість між сторонами наразі відсутня. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 14 постанови від 22.12.1995 року № 20 « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника ( учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2012 року №3880 належить на праві приватної спільної часткової власності двокімнатна квартира [ADDRESS] , відповідно [PERSON] в 1/3 частці, а [PERSON] - 2/3 частки. За змістом ч. 2 ст. 370 ЦК України вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Отже, виходячи зі змісту договору купівлі- продажу квартири від 22 вересня 2012 року [PERSON] належить 1/3 частка зазначеної квартири, а [PERSON] 2/3 частки зазначеної квартири. Житлова площа спірної квартири становить 30, 90 кв.м., отже на долю співвласників квартири [ADDRESS] припадає відповідно [PERSON] - 10,3 кв.м., [PERSON] - 20,6 кв.м. Позивач [PERSON] просить виділити йому у користування кімнату площею 12,8 кв.м. тобто з незначним відхиленням від його частки у праві спільної часткової власності (12,8-10,3= 2,5 кв.м.). При цьому, суд враховує, що позивач не заперечує проти проживання у вказаній кімнаті сина [PERSON] , [INFO] , про що в матеріалах справи мається відповідна заява. Відповідачу, відповідно, виділяються у користування житлова кімната площею 18,10 кв.м., тобто також з незначним відхиленням від її частки (20,6-18,10=2,5 кв.м.). Суд, враховуючи відсутність домовленості між сторонами щодо порядку користування житловим приміщенням та відсутність на протязі всього розгляду справи з боку відповідача будь-яких заперечень з приводу встановлення такого порядку користування житловим приміщенням, враховуючи ту обставину, що запропоноване позивачем визначення порядку користування квартирою не призведе до значного збільшення та зменшення житлової площі відповідно позивача та відповідача по відношенню до площі, яка їм припадає відповідно до частки у праві спільної сумісної власності, вважає запропонований позивачами варіант визначення порядку користування спірною квартирою прийнятним та таким, що відповідає діючому законодавству. При цьому, суд вважає можливим відійти в незначних обсягах від відповідності часток співвласників, що їм належать на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Власник майна, відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що відповідач перешкоджає у праві користування квартирою, не надає ключі від вхідних дверей та не надає доступу до майна позивача, яке знаходиться в квартирі. Однак такі доводи позивача не підтверджені жодними доказами. Надана позивачем в обґрунтування вказаних доводів вимога, направлена на адресу відповідача не може безумовно свідчити про наявність перешкод у здійсненні ним права власності. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позову в частині усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом надання дублікату ключів. Згідно квитанції № СВ02551602/1 від 22 листопада 2019 року при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536,80 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial