Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним договір № 720196 зі всіма додатками до нього, укладеного 31 серпня 2016 року між ним та ТОВ «Авто Просто», стягнути з ТОВ «Авто Просто» на його користь 12025 гривень 40 копійок сплаченого на користь ТОВ «Авто Просто» платежу, а також стягнути з відповідача на його користь 1000 гривень заподіяної моральної шкоди та 1200 гривень матеріальної шкоди. В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надісланому до суду запереченні просив відмовити в задоволенні позову та розглянути справу без його участі. Заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 31 серпня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Авто Просто» в особі продавця-консультанта [PERSON] було укладено договір № 720196 за умовами якого відповідач бере на себе зобов'язання адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля Zaz Forza через систему АвтоТак та передати його [PERSON] у користування на строк та на умовах, передбачених договором (12-20). В свою чергу [PERSON] був завірений, що придбаває відповідний автомобіль у розстрочку. На підставі вказаного договору [PERSON] було сплачено відповідачу внесок у розмірі 6732 грн. (а.с. 21). Згідно пояснень представника відповідача, позивач усвідомлював, що має сплачувати відсотки щомісячно, а квитанції на оплату будуть приходити йому на пошту. Так, на пошту [PERSON] надійшов лист із рахунком від ТОВ «АВТО ПРОСТО» щодо необхідності сплати до 15.09.2016р. суми у розмірі 2602,77грн. На виконання умов «розстрочки» та сподіваючись отримати автомобіль у кінці місяця, позивач 16.09.2016 р. сплатив на користь ТОВ «АВТО ПРОСТО» 2602,77 грн. (а.с. 22, 24). Втім, протягом вересня 2016 року позивач так і не отримав автомобіля. На свої запитання у телефонному режимі із представником відповідача йому було розяснено, що автомобіль потрібної йому марки ще не надійшов до м. Суми. У звязку із вищезазначеним, позивач 10.10.2016 р. сплатив на користь ТОВ «АВТО ПРОСТО» наступний внесок в обсязі 2690,63 грн. (а.с. 23). Пізніше позивача прочитав на сайті ТОВ «АВТО ПРОСТО», що воно не надає авто в кредити, а здійснює так зване адміністрування фінансових активів у групах, тобто обєднує людей у групи, на чиї кошти згодом купуються автомобілі та видаються членам цієї групи. Не будучи згодним продовжувати такі відносини та зрозумівши, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» ввело його в оману, позивач 12.11.2016р. спрямував листа до ТОВ «АВТО ПРОСТО» із проханням припинити дію договору укладеного між ними та повернути сплачені ним на рахунок ТОВ «АВТО ПРОСТО» кошти на загальну суму 12025,40 грн. У відповідь позивачеві від відповідача прийшов лист, у якому вказувалося, що договір розірвано, але кошти Позивачеві не повертаються на підставі п. 12.1.1. статті 12 Розділу II Договору. Після детального вивчення договору, у позивача виникли питання щодо того, що в договорі взагалі не було зазначено дати і обовязку видання йому автомобіля відповідачем, а це залежало від дій інших клієнтів ТОВ «Авто просто». Після звернень позивача до відповідача за розясненнями, виявилося, що суть договору полягає не у наданні кредиту, а у наданні послуги із адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля. При цьому, позивач став учасником програми Автотак. Участь у програмі передбачає періодичне перерахування учасником програми певної суми грошей, яка складається із винагороди, періодичних платежів, різних видів винагород відповідно до Додатку №1 (а.с. 25). Виявилося, що саме із сплачених учасниками платежів формується фонд групи, який в подальшому використовується на придбання автомобіля. У свою чергу, винагорода це плата товариству за послуги, повязані з організацією діяльності програми, які встановлюються у певному відсотку від суми позики (вартості товару). Тобто, позивач, який товар ще не отримав, вже зобовязаний був після укладання договору сплачувати регулярні платежі. Строк між підписанням договору, сплатою платежів та одержанням автомобіля міг обчислюватися місяцями. Проте, протягом усього цього періоду, позивач повинен продовжувати сплачувати щомісячно чисті внески та адміністративні витрати. При цьому, право на отримання товару виникає в учасника групи після того як фонд групи є достатнім, тобто, учаснику групи у момент укладення договору конкретна дата отримання товару невідома. Більше того, після відмови від договору, відповідачем не було повернуто позивачу сплачені ним на рахунок відповідача 12025,40 грн. Таким чином, позивач втратив кошти та не отримав ніякого товару, що є заздалегідь невигідною умовою для споживача. Відповідно до положень ч. 1 і ч. 2 ст. 203 ЦКУ, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам Відповідно до ст. 15 ЦКУ, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до п.п. 1-4, 7, 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Відповідно до п.п. 1-3, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: - основних характеристик продукції, таких як: її наявність, поставка, кількість, специфікація; - характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії; - права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться і встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи право споживача розірвати договір. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦКУ, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Суд вважає, що договір укладений між сторонами та додатки слід визнати недійсними, оскільки позивач уклав їх під впливом помилки, обману а також договір містить несправедливі умови для споживача та елементи нечесної підприємницької практики. Помилка полягає в тому, що позивач вважав, що уклав договір придбання автомобіля у кредит. Але при укладенні договору позивач та представник відповідача по суті не домовлялися про предмет договору. Обман полягає у тому, що відповідач, поширюючи інформацію про послугу та товар використовував такі способи її поширення (через автосалони та неправдиву рекламу), що ввів в оману позивача, адже відомості, які повідомлялися при консультаціях, були неповні та неправдиві. Таке стало можливим, зокрема внаслідок замовчування окремих фактів та нечіткості формулювань. Таким чином, найважливіші умови договору, які мали вирішальний вплив на наміри позивача при прийнятті рішення щодо його укладення, відповідач замовчував, а саме: - про те, що дата одержання автомобіля невідома та може коливатися впродовж тривалого терміну; - придбання автомобіля здійснюється не за кошти відповідача, а за кошти інших учасників програми Автотак, на яких ні відповідач, ні позивач не мають жодного впливу та дії яких передбачити неможливо; - дата одержання автомобіля залежить від систематичності внесків інших учасників та у разі їх відмови від участі у програмі, навантаження по придбанню автомобіля розподіляється між іншими учасниками групи; - формування фонду групи залежить не лише від конкретного учасника групи, а від усіх її учасників, які не укладають між собою жодних угод та є незнайомими. Несправедливою умовою для споживача є положення договору статті 12 п.12.1.1. Розділу II, якщо учасник виявить бажання розірвати договір в односторонньому порядку сума періодичних платежів, яка підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою, за вирахуванням відступного за відмову від Договору у розмірі 2 (двох) періодичних платежів. Елементи нечесної підприємницької практики та неналежного впливу, які істотно впливають на свободу вибору, обтяжливі та непропорційні перешкоди містяться в положеннях договору, які передбачають порядок розірвання договору з ініціативи позивача та у застосуванні способу одержання товару за рахунок дій інших учасників, дії яких ні позивач, ні відповідач не контролює. Відповідно до ст. 216 ЦКУ, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи викладене, необхідно визнати недійсним договір № 720196 зі всіма додатками до нього, укладеного 31 серпня 2016 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON], стягнути з ТОВ «Авто Просто» на користь [PERSON] 12025 грн. 40 коп. сплаченого на користь ТОВ «Авто Просто» платежу, а також стягнути з відповідача 640 грн. судового збору в дохід держави. Що стосується, вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної та матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість, так як [PERSON] не надав суду належних доказів та обґрунтування того, що йому дійсно була заподіяна така шкода, а тому в задоволенні даних вимого необхідно відмовити в звязку з їх необґрунтованістю.

Outcome: partial