Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просив визнати нікчемність договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 21.02.2007р. між [PERSON] та [PERSON], визнати нікчемність договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 27.07.2007р. між [PERSON] та [PERSON], а також застосувати реституцію, як наслідок недійсності правочинів, мотивуючі позовні вимоги тим, що 21.02.2007р. [PERSON] подарував своєму синові [PERSON] вищевказану квартиру, 27.07.2007р. [PERSON] подарував дану квартиру дружині [PERSON] Позивач вказує, що при вчиненні вказаних правочинів були порушені права неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], які проживали та були зареєстровані в спірній квартирі, зокрема, не були виконані вимоги ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» ст.71, ч.3 ст.206 ЦК України - а саме правочини були вчиненні без дозволу органу опіки та піклування. [PERSON] передавав квартиру [PERSON] під умовою, що квартира передається у власність також і дітей сина - [PERSON] та [PERSON], які на час укладення договору були неповнолітніми, при оформленні правочину сторони не повідомили нотаріусу, що в спірній квартирі проживають та зареєстровані неповнолітні діти. Надалі [PERSON] передарував квартиру своїй дружині [PERSON] знову без письмової згоди органу опіки та піклування. Також у позовній заяві позивач посилався на норми ст.229 ЦК України, щодо правових наслідків правочину, вчиненого під впливом помилки. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просив визнати частково недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 27.07.2007р. між [PERSON] та [PERSON], в частині обдарованої особи, а також внести зміни до даного договору в частині обдарованої особи, зазначивши обдарованими [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], та [PERSON] в рівних частках по 1/3 частці кожному. Вимоги мотивовані тим, що 21.02.2007р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування спірної квартири, на час укладення договору в квартирі проживали двоє неповнолітніх синів позивача, останній не повідомив про це нотаріусу, [PERSON] передавав в дар квартиру за умовою, що його онуки будуть забезпечені житлом. В подальшому стосунки між позивачем та його дружиною [PERSON] не склалися, родина розпалася, для того, щоб дружина не подавала на аліменти позивач вирішив переоформити квартиру на дружину в рахунок наступних платежів по аліментам. За письмовою угодою між подружжям про розділ майна позивач погодився подарувати [PERSON] квартиру на тих умовах, що остання, після досягнення дітьми 16 років, переоформить частку квартири на дітей. При укладенні договору дарування квартири позивач не повідомив нотаріусу про те, що в квартирі зареєстровані та проживають неповнолітні діти, отже, даний правочин був вчинений без дозволу органу опіки та піклування. Про те, що відповідач [PERSON] не виконала досягнутої між сторонами домовленості стосовно переоформлення частки квартири на дітей позивач дізнався у вересні 2013 року, тим самим були порушені права дітей, а отже укладений договір дарування слід визнати недійсним в частині обдарованої особи, внести до нього зміни, а саме зазначити, що обдарованими за вказаним договором дарування є [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] свій позов повністю підтримав, в обґрунтування посилань на ст.229 ЦК України пояснив, що при укладенні договору дарування від 21.02.2007р. він помилявся щодо наслідків правочину внаслідок незнання законодавства, вважав, що квартиру дарує сину та онукам, зустрічний позов [PERSON] визнав. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні первісний позов визнав, зустрічний позов підтримав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином, згідно письмової заяви просила про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами визнала. Представники третіх осіб ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного та зустрічного позовів. Представники третіх осіб виконкому Сімферопольської міської ради, служби у справах дітей Сімферопольської міської ради, служби у справах дітей Желєзнодорожної районної ради м. Сімферополя, а також приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином, представники виконкому та служби у справах дітей Сімферопольської міської ради просили про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог статті 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог частини 1 статті 11 ЦПК України, якою закріплений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 21.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, посвідчений нотаріально, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS]. 27 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування вищевказаної квартири, посвідчений нотаріально, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар зазначену квартиру. Згідно довідки ЖБК НВО «Ефіролія» №34 від 10.10.2012р., а також довідок форми №16 [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають у спірній квартирі з моменту народження, зареєстровані з 2000 року. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст угоди не можу суперечить актам цивільного законодавства, а також моральним принципам суспільства. Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено у частині 6 статті 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», передбачено, що неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких право чинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотримання батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органу опіки і піклування. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, [PERSON] та [PERSON] на час укладання договорів дарування квартири були неповнолітніми та були зареєстровані в неї. Системний аналіз положень статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. З урахуванням того, що [PERSON] та [PERSON] є онуками [PERSON], а не його дітьми, то він міг розпоряджатися належною йому на праві власності квартирою без попереднього дозволу органу опіки та піклування на проведення її відчуження. Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, неповнолітні, якщо власник не є їх батьками або ж особою, яка їх заміню. Таким чином, при укладенні договору дарування від 21.02.2007 р. майнові права та інтереси неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] порушені не були. Згідно з частиною 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Зі змісту наведеної норми закону вбачається, що право на проживання малолітньої дитини є похідним від права проживання його батьків або одного з них. Крім того, як зазначено вище статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» визначено, що неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень, проте при укладенні договору дарування квартири від 27.07.2007 р. права та інтереси неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] не змінювалися, оскільки майно було відчужено їх батьком на користь матері, а не на користь третіх осіб. З матеріалів справи вбачається, що під час укладення правочину від 27.07.2007 р. [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі та проживали однією родиною разом із дітьми. У зв'язку з наведеним, при укладені договору дарування квартири від 27.07.2007 р. майнові права та інтереси неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] не могли бути порушені і правочин відповідає вимогам частини 6 статті 203 ЦК України. Також у судовому засіданні не було надано належних та допустимих доказів з боку позивача у підтвердження того, що договір дарування від 21.02.2007р. був вчинений [PERSON] під впливом помилки, оскільки договір дарування був посвідчений нотаріально і не було перешкод подарувати квартиру всім членам родини [PERSON] Крім того, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним правочином, а позивачем заявлені вимоги про визнання правочину нікчемним. Крім того, [PERSON] взагалі не є стороною договору дарування квартири від 27.07.2007р., отже він не може вимагати визнання недійним цього правочину, так як ніяких прав або обов'язків внаслідок цього договору він не набув. Аналогічних висновків дійшов суд у рішенні Залізничного районного суду м. Сімферополя від 22.07.2013р. та ухвалі Апеляційного суду АР Крим від 19.09.2013р., якою дане рішення було залишено без змін, в рамках розгляду позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування спірної квартири від 21.02.2007р. та від 27.07.2007р. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим, судом не приймається визнання позову відповідачами. Суд також не приймає визнання відповідачами зустрічного позову, оскільки, на думку суду, позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] також не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог частини 2 статті 69 СК України договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України). З огляду на зазначене, суд не може прийняти до уваги посилання позивача за зустрічним позовом на наявність угоди про розділ майна подружжя від 05.06.2007р., за якою подружжя [PERSON] та [PERSON] за взаємною згодою поділили спільне майно, набуте під час шлюбу, а саме, те що [PERSON] передав право власності своїй дружині [PERSON] на належну йому квартиру [ADDRESS] для забезпечення житлом неповнолітніх дітей, оскільки дана угода нотаріально не посвідчена. З огляду на висновки, яких дійшов суд під час розгляду первісного позову [PERSON], судом критично оцінюються доводи позивача за зустрічним позовом про недійсність правочину через його вчинення без згоди органів опіки та піклування. Статтею 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. В матеріалах справи відсутні належні та допусти докази на підтвердження того, що стороною оспорюваного договору дарування від 27.07.2007р. були порушені умови даного договору дарування, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. На підставі статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», статті 16, 29, 203, 215, 220, 229, 651 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed