Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа: старший лейтенант поліції Берчак В. О., про відшкодування моральної шкоди, в якій просить стягнути з державного бюджету через Державну казначейську службу України на його користь моральну шкоду у розмірі 140133,33 грн за протиправну постанову поліцейського, яка скасована рішенням суду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що командир роти старший лейтенант поліції УПП у Львівській області Департаменту патрульної поліції Берчак В. О. прийняв постанову від 12 вересня 2019 року серії ЕАК № 1514041 (далі Постанова), якою на [PERSON] накладено адміністративне стягнення за ч. 3 ст. 122 КУпАП в розмірі 510,0 грн. Надалі, рішенням Галицького районного суду від 03 червня 2020 року у справі № 341/1668/19 Постанову скасовано. Вважає, що, фактично, працівник поліції прийняв незаконну (протиправну) Постанову, тому її скасовано у судовому порядку. На думку позивача, через неправомірну (незаконну) Постанову посадової особи органу поліції йому завдано моральної шкоди. Така шкода полягає в тому, що неправомірні дії працівника поліції знайшли відображення у його свідомості у формі відчуття (фізичні страждання) і уявлення (моральні страждання) та викликали певну психічну реакцію. Зокрема переживання, змістом якого є його страх, сором, приниження та інший несприятливий у психічному аспекті стан. Неправомірні діяння поліції викликали у нього моральні страждання, що спричинило ушкодження здоров`я. Він уже переживає, щоб поліція його знову не затримала і знову незаконно не оштрафувала, або взагалі заочно оштрафувала, а він повинен виправдовуватись. Поліція порушила його нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного суспільного життя, спілкування із оточуючими людьми. Внаслідок процесу оскарження Постанови позивач змушений був спілкуватися з юристом, хвилюватися, щоб виконавча служба не стягнула з нього штраф у подвійному розмірі. Позивач зазначає, що вина посадової особи органу поліції презюмується за ч. 1\~ст. 1174 ЦК України, тому її не потрібно доводити. Саме скасування Постанови та закриття справи є підставою для відшкодування моральної шкоди та вказує на неправомірність дій посадової особи органу державної влади. Відтак, спричинену моральну шкоду він оцінює у 140133,33 грн, що становить лише 0,06% від вартості втрати життя у Сполучених Штатах Америки та є логічним розрахунком його переживань. На підставі положень статті 56 Конституції України та статті 1174 ЦК України просить стягнути з держави вказаний розмір моральної шкоди. У відзиві на позов, який надійшов до суду 31.03.2021, представник Департаменту патрульної поліції позов не визнав. Відзив мотивований тим, що рішенням Галицького районного суду від 03 червня 2020 року у справі № 341/1668/19 Постанову скасовано, проте у цьому судовому рішенні не встановлено протиправність чи незаконність дій працівника поліції [PERSON] . Зазначає про необґрунтованість розрахунку позивачем моральної шкоди з посиланням на ставку судового збору за подання позову про відшкодування моральної шкоди у справах про захист честі, гідності чи ділової репутації, а також на методику розрахунку моральної шкоди у США. Зазначає, що позивач не довів обставин щодо заподіяння йому моральної шкоди. Вказав, що сам факт скасування Постанови і закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру. При цьому, звертає увагу на те, що жодними фактичними даними не доведено спричинення страждань позивачу скасованою Постановою. Просив у позові відмовити. 20 квітня 2021 року до суду представник позивача надав відповідь на відзив, у якій наголосив, що позов обґрунтовано приписами статті 1174 ЦК України, а не статтею 1176 цього Кодексу. Вказав, що оскільки у судовому порядку Постанова скасована, то значить вона була незаконною. Вказану відповідь на відзив представник відповідача отримала у судовому засіданні 24 червня 2021 року, ознайомилась з її змістом та не заперечувала щодо розгляду справи по суті без надання їй часу для підготовки заперечення. 11 травня 2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] в порядку статті 181 ЦПК України. Проте, в порушення вимог частини третьої статті 181 ЦПК України та частин четвертої, п`ятої статті 178 цього Кодексу до пояснень не надано доказів їх надсилання іншим учасникам справи. Отже, вказані пояснення суд не враховує. Також, 23.06.2021 до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України без доказів надсилання такого іншим учасникам справи та за межами установленого судом строку для подання відзиву. Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд вказаний відзив також не враховує. У судовому засіданні представник позивача підтримав викладені у позові доводи, позовні вимоги просив задовольнити повністю, а також врахувати надані ним 24.06.2021 до суду пояснення, зокрема щодо застосування положень частини четвертої статті 10 ЦПК України та використання рішення ЄСПЛ у справі «Абрамова проти України». Представник Департаменту патрульної поліції у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, зокрема, з підстав, викладених у відзиві на позов. Уточнила, що розуміє про непоширення на спірні відносини положень статті 1176 ЦПК України і що на них не посилається у своїх доводах позивач. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача - Департаменту патрульної поліції, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд установив наступні фактичні обставини цієї справи. Відповідно до змісту рішення Галицького районного суду від 03 червня 2020 року у справі № 341/1668/19 (а. с. 18) постановою про накладання адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, від 12 вересня 2019 року серії ЕАК № 1514041, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3\~ст. 122 КУпАП\~та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,0 грн. Постанова обґрунтована тим, [PERSON] 12 вересня 2019 року у м. Львові по проспекту Чорновола, 45 Б, керуючи транспортним засобом AUDI Q 7, здійснив рух на смузі для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.1, чим, на думку поліцейського, порушив п. 17.1 ПДР: на дорозі зі смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 або 5.11 забороняється рух і зупинка інших транспортних засобів на цій смузі. Вказаним судовим рішенням Постанова скасована, а провадження в адміністративній справі стосовно [PERSON] закрите. При цьому, скасовуючи Постанову, Галицький районний суд керувався, серед іншого, приписами статті 293 КУпАП в частині перевірки Постанови у справі про адміністративне правопорушення на її відповідність законності і обґрунтованості. Водночас, відповідно до наявної копії постанови про відкриття виконавчого провадження (а. с. 16) державний виконавець 29 листопада 2019 року відкрив виконавче провадження № 60751510 з виконання Постанови від 12 вересня 2019 року серії ЕАК № 1514041. Також, 29 листопада 2019 року державний виконавець здійснив виклик [PERSON] на 11 грудня 2019 року у межах вказаного виконавчого провадження № 60751510 (а. с. 17). Жодних інших доказів сторонами у цій справі суду не надано. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Таким чином, надаючи правову оцінку установленим фактичним обставинам справи на підставі наявних досліджених доказів, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до змісту частини першої статті 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову у справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і може прийняти рішення про скасування постанови і закриття справи. Зважаючи на рішення Галицького районного суду від 03 червня 2020 року у справі № 341/1668/19 про скасування Постанови у порядку, передбаченому КАС України, а вказана Постанова є актом індивідуальної дії, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів представника відповідача щодо недоведеності протиправного характеру дій поліцейського та прийнятого ним рішення, через відсутність прямої вказівки на це у судовому рішенні. Іншими словами, саме з підстав протиправності (незаконності) Постанова була скасована у судовому порядку, а провадження у справі закрите. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У цій справі встановлено, що позивач не посилається на спеціальні підстави для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України, тому питання щодо можливості відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, вирішується судом на підставі\~статті 1174 ЦК України. Статтею 1174 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною\~Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При цьому, суд звертає увагу на те, що завдана шкода відшкодовується незалежно від наявності вини відповідної посадової особи. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Тобто, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади чи його посадової особи, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії та Постанова поліцейського є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного протиправним рішенням. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади. Такий висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року, справа №569/1799/16-ц). Крім того, суд зауважує, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі\~№ 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. З огляду на принцип змагальності суд констатує, що позивач не довів жодними належними та допустимими доказами факту порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного суспільного життя, спілкування із оточуючими людьми через прийняття Постанови поліцейським. Не доведено, що через наявність Постанови позивач не міг реалізувати якісь свої права чи погіршились його здібності. Також, суд не бере до уваги заявлені у судовому засіданні доводи представника позивача про те, що виклик і постанова у межах виконавчого провадження надійшли на адресу проживання позивача і такі були отримані його літньою матір`ю, що завдало останній важких душевних хвилювань, оскільки такі доводи не підтверджені жодними доказами. Згідно з частиною першою статті 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд враховує установлені рішенням Галицького районного суду від 03 червня 2020 року у справі № 341/1668/19 обставини щодо керування [PERSON] у [ADDRESS] , транспортним засобом «AUDI Q 7», коли і було прийнято скасовану Постанову. Своєю чергою, позивач проживає (зареєстрований) у селі Дем`янів Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Іншими словами, зважаючи на транспортний засіб, яким керував позивач і його перебування на цьому автомобілі у місті Львові, суд дійшов висновку про невелике значення для [PERSON] визначеного Постановою штрафу у розмірі 510,0 грн. Також, суд звертає увагу на те, що у межах цієї справи позивач жодного разу у судове засідання не прибув, зокрема з метою особисто розповісти, яких душевних страждань він зазнав у результаті прийняття Постанови. Таким чином, викладені у позовній заяві доводи про значне душевне страждання, психологічне хвилювання [PERSON] через прийняту Постанову не знаходять свого підтвердження в сукупності з іншими фактичними даними. Окремо суд наголошує, що реалізація права особи на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішенням чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень не може і не повинна бути інструментом збагачення такої особи та/чи її представника за рахунок бюджетних коштів, а покликана виключно на забезпечення компенсації завданої моральної шкоди, у цьому випадку реальних душевних страждань. Своєю чергою, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховує, що стосовно позивача мало місце неправомірне накладання адміністративного стягнення саме з боку посадової особи державного органу, в той час, коли така посадова особа зобов`язана гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав. Крім того, суд бере до уваги, що з дня прийняття Постанови від 12.09.2019 і до скасування вказаної постанови рішенням від 03.06.2020 минуло майже дев`ять місяців, а тому вважає обґрунтованим та виправданим присудження позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 2500 грн. Водночас, суд вважає необґрунтованим розрахунок позивача розміру завданої йому шкоди шляхом застосування ставки судового збору за подання позову про відшкодування моральної шкоди у справах про захист честі, гідності чи ділової репутації, а також методики розрахунку моральної шкоди у США, оскільки такі розрахунки не обґрунтовані нормами чинного законодавства України та здійснені на суб`єктивний розсуд позивача. Суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18). Оскільки позов задоволено лише частково і позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», то підстав для розподілу судових витрат у суду немає. Судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial