Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] 8 000 гривень боргу за договором позики та 243 гривні 60 копійок понесених судових витрат. В судовому засіданні представник позивача заявлені [PERSON] вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що відповідач, який перебував у скрутному матеріальному становищі, звернувся до позивача із проханням надати йому позику у сумі 8 000 грн., на що [PERSON] погодився, однак, попросив надати розписку у підтвердження укладеного договору, що і було зроблено [PERSON] В звязку з тим, що [PERSON] ухиляється від повернення боргу, позивач був змушений звернутись із відповідним позовом до суду. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заявлені вимоги не визнали в повному обсязі. Відповідач у суді пояснив, що на момент написання розписки він був працевлаштований у підприємця [PERSON], яким до Сарненського РВ УМВС України було подано заяву про вчинення відповідачем у нього крадіжки грошових коштів. Відповідач не заперечує факту написання ним 12 жовтня 2012 року наданої позивачем розписки, однак, вказує, що грошей за цією розпискою він не отримував, а сама розписка була написана ним під тиском працівників міліції. Представник відповідача у заперечення заявлених [PERSON] вимог послався на невідповідність наданої розписки суті правовідносин, що виникають за договором позики, оскільки наданий документ не містить вказівки на факт надання позикодавцем грошових коштів позичальнику, тобто, зміст розписки не відповідає вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На доведення укладення договору позики між сторонами по справі позивачем надано копію розписки від 12 жовтня 2012 року, відповідно до якої [PERSON] зобов`язаний повернути [PERSON] борг у сумі 8 000 гривень термін повернення якого становить 6 місяців. Укладення договору позики між сторонами по справі відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України має відбуватись у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Позивачем на виконання вимог ч.2 ст.1047 ЦК України надано розписку на підтвердження укладання договору позики. Однак, відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України розписка, надана на підтвердження укладання договору позики, має посвідчувати саме передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Надана [PERSON] розписка такої інформації не містить. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач [PERSON] в заперечення заявлених до нього [PERSON] вимог посилався на ті обставини, що розписку ним було написано під тиском працівників Сарненського РВ УМВС України під час розслідування кримінальної справи, в якій відповідач був обвинуваченим, оскільки, на думку відповідача, працівники міліції є знайомими з позивачем. На підтвердження власних заперечень [PERSON] надано суду копію вироку Сарненського районного суду від 28 листопада 2012 року, яким [PERSON] дійсно був засуджений за ч.1 ст.185 КК України за вчинення таємного викрадення належних [PERSON] грошей в сумі 500 грн. та довідку, видану Сарненським МВ КВІ про відбуття [PERSON] покарання, призначеного вказаним вироком суду. Судом не приймаються до уваги надані відповідачем докази, оскільки вони не стосуються змісту розписки, а посилання представника відповідача на те, що розписку було надано відповідачем під тиском є припущенням, яке належними доказами не підтверджується. Таким чином, в ході судового розгляду позову [PERSON], предявленого до [PERSON] останній не заперечував, що розписку дійсно написано ним власноручно, тобто, достовірність наданої позивачем розписки, датованої 12 жовтня 2012 року відповідачем не заперечується. З огляду на наведене, судом встановлено із змісту вказаної вище розписки, що між сторонами виникли певні правовідносини, внаслідок яких відповідач заборгував позивачу суму грошей у розмірі 8 000 грн. Суд вважає, що в даному випадку позивачем не доведено укладення сторонами саме договору позики, оскільки [PERSON] доказів на підтвердження передачі [PERSON] грошей у сумі, вказаній у розписці, надано не було. З огляду на наведене, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] 8 000 грн. суми богу за договором позики не підлягають до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оплата позивачами судових витрат, а саме 243 грн. 60 коп. судового збору доводиться наявною в матеріалах справи квитанцією № 94 від 27 серпня 2015 року. Однак, оскільки суд дійшов висновку щодо безпідставності заявлених вимог, не підлягають до задоволення, також, вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь понесених судових витрат. На підставі наведеного, ст.ст. 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed