Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] є йому рідним братом, а їх батьками були [PERSON] та [PERSON] (в дівоцтві - Фесенко) [PERSON], які уклали шлюб між собою 24 жовтня 1956 року. Їх матері [PERSON] за час життя належала на праві приватної власності земельна ділянка (пай) площею 0,22 га, яка розташована за адресою: с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької обл., вул. 9 Травня, 249, що підтверджується державним актом серії ЗП 1134 від 05.05.1995 року. Батько сторін по справі [PERSON] мав у приватній власності сусідню земельну ділянку площею 0,28 га по вул. 9 Травня , 247 в с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької обл., яка належала йому на підставі державного акту серії ЗП від 23 березня 1995 року. 15 жовтня 2002 року батько [PERSON] помер. На час смерті батько проживав за адресою: [INFO]. Разом з ним проживала і його дружина, тобто, мати сторін по справі. За час життя мати склала заповіт, відповідно до якого житловий будинок та земельну ділянку площею 0,22га, які розташовані за адресою: с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької обл., вул. 9 Травня, 249 заповіла позивачу. В листопаді 2003 року мати подала заяву до Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори про відмову від спадщини, що залишилась після померлого 15.10.2992 року [PERSON], свою заявою вона засвідчила, що спадщину після його смерті не приймала та приймати не буде. 28 липня 2004 року мати сторін по справі померла. Позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори та оформив спадкові права. Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.12.2006 р. за № 1409 було підтверджено, що він успадкував земельну ділянку площею 0,22 га, яка розташована у с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької обл., вул. 9 Травня, 249. Також він успадкував після смерті матері внески, які зберігаються на рахунках, про що отримав свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.12.2006 р. В один день з ним його брат [PERSON] прийняв після померлого 15.10.2002 року батька земельну ділянку розміром 0,28 га, яка розташована в с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької обл. по вул. 9 Травня, 247. У батьків був ще будинок за цією адресою. [PERSON] в січні 2014 року звернувся до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування та просив суд встановити факт володіння [PERSON] буд. №247 по вул. 9 Травня в с. Дніпровка Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької області та визнати за ним право власності. 25 березня 2014 року позивач за цією справою подав зустрічний позов про те, що батько з матірю в рвних частках володіли побудованим в період їх шлюбу спірним житловим будинком. Позивач погодився з тим, що вони з матірю відмовились від прийняття спадщини після смерті батька, однак батько володів лише 1/2 часткою зазначеного житлового будинку, а 1/2 часткою мати розпорядилась, склавши на позивача заповіт. Також в тому позові [PERSON] просив встановити факт володіння [PERSON] 1/2 часткою житлового будинку і господарських споруд, розташованих по вул. 9 Травня, 247 в с. Дніпровка, а також визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті матері право власності на цю частку вказаного будинку, належної при житті матері. В ході розгляду справи було досягнуто мирової угоди, умовами якої стало наступне: встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт володіння [PERSON], який помер 15.10.2002 р., житловим буд. №247 по вул. 9 Травня, 247 в с. Дніпровка, встановити факт, що має юридичне значення - факт прийняття спадщини [PERSON] після [PERSON], померлого 15.10.2002 р., а саме, житлового буд. №247 з усіма спорудами, розташованого в с. Дніпровка по вул. 9 Травня, визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на житловий буд. №247 по вул. 9 Травня в с. Дніпровка, [PERSON] відмовляється від своєї частки в спадковому майні, а саме, на 1/2 частку житлового будинку, розташованого по вул. 9 Травня, 247 в с. Дніпровка, вартістю 89 075,00 грн., [PERSON] сплачує [PERSON] 25 000 грн. в якості компенсації за 1/2 частку житлового. будинку, розташованого по вул 9 Травня, 247 в с. Дніпровка, судові витрати сторони беруть відповідно в розмірі витрачених коштів, з моменту підписання мирової угоди сторони не мають ніяких взаємних претензій щодо спору за вищезазначеними сторонами. Дана мирова угода була затверджена ухвалою суду 05 серпня 2014 року. На теперішній час у позивача з братом відповідачем по справі виникли земельні спори, тому позивач вимушений звернутись до суду, оскільки вважає, що земельна ділянка розміром 0,28 га по вул. 9 Травня,247 в с. Дніпровка також повинна бути розділена між ним і [PERSON] на частки в порядку спадкування. Просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки, яка розташована по вул 9 Травня, 247 в с. Дніпровка Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької області та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом - земельну ділянку, яка розташована по вул. 9 Травня, 247 в с. Дніпровка Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької обл., надану для особистого селянського господарства, видане 21 грудня 2006 року державним нотаріусом Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області за № 1403. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові, за виключенням того, що підпис на заяві про відмову від прийняття спадщини після смерті батька належить не йому, він підписував пустий аркуш, а не заяву. Його представниця [PERSON] у судовому засіданні підтримала позицію [PERSON], просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав. Його представниця [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, обґрунтовуючи наступним. Відповідачем не заперечується, що за час життя мати набула право приватної власності на земельну ділянку розміром 0,22 га, яка розташована за адресою: с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької області вул. 9 Травня, 249. Своє право власності мати набула на підставі рішення виконкому Дніпровської сільської ради № 8-40 від 21.03.1995 р. За час життя батько [PERSON] - набув на праві приватної власності на земельну ділянку розміром 0,28 га, яка розташована за адресою: с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької області вул. 9 Травня, 247. Своє право власності батько також набув на підставі рішення виконкому Дніпровської сільської ради № 8-40 від 21.03.1995 р. Батьки за час життя мали у власності 2 житлових будинки та 2 земельні ділянки, на яких ці будинки були розташовані. Це будинок № 249 по вул. 9 Травня в с. Дніпровка і земля розміром 0,22 га, які були оформлені на маму, та будинок № 247 по вул. 9 Травня в с. Дніпровка і земля розміром 0,28 га, які були оформлені на батька. Фактично за час життя батьків, вони в усній формі, зазначили на те, що після їх смерті один будинок з земельною ділянкою буде належати [PERSON], а один будинок з земельною ділянкою [PERSON] Батьки сподівались, що між ними, як братами не буде жодних суперечок. Тому мати зробила за час життя заповіт на своє майно на користь [PERSON], а батькове майно повинно було перейти після його смерті [PERSON] 15 жовтня 2002 року помер батько. Саме на виконання усної волі батька за життя, що цей будинок з земельною ділянкою буде належати відповідачеві, мати відмовилась від прийняття спадщини, також не писала заяву про те, що майно з померлим батьком набуто за час шлюбу, тобто, не претендувала на спільність набуття майна з чоловіком, а брат - [PERSON] не писав заяви про прийняття спадщини взагалі. Тобто, станом на час видачі спірного свідоцтва про право власності на спадкове майно, а це 21.12.2006 року, позивачу було відомо про те, що після смерті батька залишилась спадщина, і він мав змогу прийняти спадщину. Але була жива мати, яка була свідком їх волі з батьком, тому брат не наважився оскаржувати ту волю. Відповідач зазначає на те, що це було правом позивача та йому нічого не заважало це зробити. 28.07.2004 року померла [PERSON]. Знаючи про волю батьків, знаючи про існування заповіту матері на брата, [PERSON] жодним чином не бажав суперечити волі батьків та, навіть, не намагався, претендувати на якусь частку майна, набутого батьками за час шлюбу, але оформленого на маму. В 2014 році він вирішив закінчити оформлення спадщини після смерті батька. Вже в той час у них з братом стали непрості стосунки через його характер. Не маючи документів на будинок №247 по вул. 9 Травня в с. Дніпровка, який залишився йому після смерті батька, та яким лише він фактично після його смерті користувався, він звернувся до суду з позовом, вказавши відповідачем і брата, як спадкоємця за законом. [PERSON] звернувся з зустрічною позовною заявою про визнання права власності на частину того будинку, який був оформлений на батька. Змучений тривалим судовим процесом, намагаючись зберегти залишок непростих відносин з братом, він погодився сплатити йому грошові кошти для того, щоб закінчити з цим. Він сплатив 25 000 грн. Вони уклали мирову угоду, відповідно до якої було встановлено факт володіння батьком спірним житловим будинком, факт прийняття саме ним спадщини після батька, і визнано за ним право власності на спірний житловий будинок. [PERSON] вважає, що це було його доброю волею, хоча він і на той час міг би законодавчим шляхом не дати можливості брату попирати волю батьків. Представник зазначив на те, що з тексту мирової угоди не вбачається, що судом встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька, як не вбачається і того, що судом встановлено або визнано право власності брата на спадкове майно. З тексту мирової угоди вбачається лише те, що цю мирову угоду вони уклали з метою врегулювання спору та на основі взаємних поступок. Але факту прийняття спадщини [PERSON] в цілому не встановлювалось. Крім того, представник відповідача [PERSON] зазначила на те, що і на той час [PERSON], знаючи про існування земельної ділянки, міг ініціювати питання щодо землі під тим будинком. Він не став цього робити, як не зробив цього і в 2006 році, коли оформлювалось свідоцтво про право на спадщину на спірну землю. Таким чином, на теперішній час пройшло 13 років зі смерті батька, більше 11 років зі смерті матері, майже 9 років з дня, коли позивач дізнався про оформлення свідоцтва про право на спадщину на спірну землю, оскільки він був присутнім та вони оформлювали майже разом свої свідоцтва. В теперішній час він намагається знову спаплюжити волю батьків та отримати від відповідача ще матеріальні блага. Представник відповідача зазначила на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якої просив суд в окремій заяві, а також зазначила на те, що у позивача не має правових підстав для задоволення його вимог. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області у судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, у свої заяві просив справу розглядати у свою відсутність, до суду надав оригінал спадкової справи. Заслухавши думки учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідними братами. Їх батьками є [PERSON] та [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі. За життя батько сторін по справі, [PERSON] мав у приватній власності земельну ділянку площею 0,28 га по вул. 9 Травня , 247 в с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, яка належала йому на підставі державного акту серії ЗП від 23 березня 1995 року. [PERSON] помер 15 жовтня 2002 року. Після його смерті відкрилась спадщина. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР в редакції 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 527 цього ж Кодексу спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Статтею 548 даного Кодексу було встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК УРСР визначала дії, що свідчать про прийняття спадщини, а саме: визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На підставі ст. 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ст. 553 цього Кодексу спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Абзацем 2 даної статті передбачено, що вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 цього Кодексу). Статтею 560 цього кодексу передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Статтею 561 цього кодексу було визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу,прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У встановлений законом строк після смерті батька [PERSON] з заявою про прийняття спадщини звернувся лише [PERSON] Позивач [PERSON] з такою заявою не звертався, фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном, тому вважається, що він відмовився від спадщини відповідно до діючого на той час законодавства. Написана ним заява про відмову від спадщини після смерті батька не несе в собі юридичних наслідків. Позовні вимоги [PERSON] констатовані в тому числі тим, що в вищезазначеному майні померлого батька є 1/2 частка матері, оскільки майно набуте в період шлюбу. Дане твердження є хибним, оскільки спірна земельна ділянка розміром 0,28 га, яка розташована за адресою: с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької області вул. 9 Травня, 247, належала померлому на праві приватної власності підставі рішення виконкому Дніпровської сільської ради № 8-40 від 21.03.1995 р., а не була набута подружжям [PERSON] і [PERSON] за спільні кошти. Крім того, суд зазначає на те, що мати сторін по справі [PERSON] за час життя з заявою про визнання за нею права власності на це майно, як дружина, з заявою не зверталась. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Посилання в своїх позовних вимогах на те, що позивач [PERSON] прийняв спадщину, оскільки між ним та відповідачем [PERSON] було укладено мирову угоду, яка була затверджена Камянсько-Дніпровським районним судом 05 серпня 2015 року, суд не може прийняти до уваги та покласти в основу рішення, оскільки як ухвала суду, так і сама мирова угода, підписана сторонами, не має в собі встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] Мирова угода - є договором, який укладається для врегулювання спору шляхом взаємних поступок. Затвердження судом мирової угоди як форма вирішення спору є спрощеною процесуальною процедурою, в якій не передбачено обов'язку доказування та оцінки доказів, тобто, не містить обов'язкових його складових - визначеності щодо встановлення обставин і фактів, їх правової оцінки, наявності порушення прав і свобод тощо. 28 липня 2004 року мати сторін по справі [PERSON] померла. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків померлої фізичної особи до інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ч. ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на час смерті та не припинилися у зв'язку із нею. Позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом та оформив спадкові права. Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.12.2006 року за № 1409 було підтверджено, що він успадкував земельну ділянку площею 0,22 га, яка розташована с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського р-ну Запорізької обл., вул. 9 Травня, 249. Інших спадкоємців після смерті матері сторін не було. Відповідно до вимог ст. 11 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, суд позбавлений юридичної можливості вийти за межі заявлених позовних вимог. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст.ст. 3 і 4 ЦПК). Предмет або підставу позову позивач має право змінити шляхом подання письмової заяви лише до початку розгляду судом першої інстанції справи по суті (ч. 2 ст. 31 ЦПК України). Позивачем [PERSON] протягом розгляду справи заявлені вимоги не уточнювались. Всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач, та його представниця на підтвердження прийняття спадщини після смерті спадкодавця, не надали суду доказів на підтвердження фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. Наведене свідчить про те, що [PERSON] не вчинив дій, що відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, свідчать про прийняття ним спадщини після смерті батька, тобто її не прийняв. Судом установлено, що позивач у визначений законом шести місячний строк не подав заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, не вчинив жодних дій, які б свідчили про прийняття спадщини, не звертався із заявою про продовження строку для прийняття спадщини. Так само, суд робить висновок про необґрунтованість твердження позивача про те, що його заява про відмову від спадщини є недійсною, оскільки, як подання заяви про відмову від спадщини, так і заяви про її прийняття є одностороннім правочином, і відповідно до положень ст. 202 ЦПК України, підлягає визнанню недійсним у порядку визначеному ст. 215 ЦПК України. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229 - 231, 233 ЦК України. Між тим, таких вимог стороною позивача не заявлялося. Згідно ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в України це система органів і посадових осіб, на які покладено обовязок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. В силу приписів норм глави 4 цього ж Закону «Загальні правила вчинення нотаріальних дій»: нотаріальні дії вчиняються в приміщення нотаріальної контори (ст. 41); при їх вчиненні нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії (ст. 42); перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії (ст. 45); та ін. У суду відсутні жодні підстави ставити під сумнів добросовісність та професійність виконання своїх обовязків державним нотаріусом Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON], з огляду на що, суд критично ставиться до заяв позивача, що він ніколи не був у нотаріальній конторі та не ставив свого підпису на жодних заявах, які б стосувалися реалізації його права на спадкування. Протилежне не доведено стороною позивача належними та допустимими доказами. Зокрема, позивач не звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою про порушення кримінального провадження щодо складання або завідомої підробки нотаріусом документів та не надавав суду відповідного документу про прийняття за його заявою яких би то не було рішень цими органами, з огляду на що, суд не вбачає доцільності у проведення судово-почеркознавчої експертизи. У відповідності до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. На підставі ст.ст. 525, 527, 548-550, 553, 560, 561 ЦК УРСР, ст.ст. 1216, 1218, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: dismissed