Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ВДВС Дніпровскього РУЮ м. Києва, [PERSON] треті особи: [PERSON], приватний нотаріус КМНО Шпитковська Сабіна Валеріївна про визнання недійсних право установчих документів на квартиру. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 27 березня 2013 року [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] та на даний час виступає юридичним власником вказаного нерухомого майна, свідоцтво про право власності було видано 27.03.2013року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., на підставі акту ДВС Дніпровського РУЮ м. Києва про передачу стягувачу нереалізованого майна з прилюдних торгів від 15.07.2010 року. 27.03.2013 року свідоцтво про право власності на спірну квартиру приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шпитковська С.В., на думку позивача діяла на підставі недійсного акту ДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві від 15.07.2010року, а тому дане свідоцтво як правочин також є недійсним. Про вказані факти позивачу стало відомо в серпні 2010 року коли його колишня дружина [PERSON] подала до суду позов про розподіл майна подружжя. Тому позивач просить суд: Визнати недійсним акт ВДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві від 15.07.2010року про передачу стягувану нереалізованого з прилюдних торгів майна боржника як право установчий документ на об'єкт нерухомості, а саме на квартиру [ADDRESS]. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], виданого 27.03.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., як право установчий документ. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, надавши пояснення які зазначені в позові, зазначивши, що спірна квартира є сумісною власністю подружжя, також реєстрація та видача відповідачу [PERSON] свідоцтва про право власності було незаконна. Представник ВДВС Дніпровскього РУЮ м. Києва в судовому засіданні позов не визнав, та просив відмовити в задоволенні, пояснивши, що посилання позивача є безпідставними, а дії ВДВС ВДВС Дніпровскього РУЮ м. Києва вчинені згідно до закону. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, та просив відмовити в задоволенні, зазначивши, що позовні вимоги є необґрунтованими, а ВДВС та він діяли на підставі чинного законодавства України. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, та просила його задовольнити в повному обсязі, надавши пояснення, які зазначені в позові, , що спірна квартира є сумісною власністю подружжя, та не могла бути відчужена без її згоди. Третя особа Шпитковська С.В. в судове засідання не з'явився, про місце, час та дату слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.. Суд заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами наявними у матеріалах справи, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст. 11 ЦПК України в якій зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Судом встановлено, що 27 березня 2013 року [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] та на даний час виступає юридичним власником вказаного нерухомого майна, свідоцтво про право власності було видано 27.03.2013року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., на підставі аткту ДВС Дніпровського РУЮ м. Києва про передачу стягувачу нереалізованого майна з прилюдних торгів від 15.07.2010 року. Відповідно до Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.07.2012 року, в якому у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: Відділ Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», [PERSON] про поділ майна подружжя-відмовлено. Також у задоволені позову третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] треті особи без самостійних вимог: [PERSON], Відділ Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про виключення майна зі складу спільного сумісного майна подружжя та усунення перешкод у реалізації права власності-відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 листопада 2012 року, Апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2012 року залишено без змін. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року у частині позовних вимог про поділ рухомого майна скасувати, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2013 року, у позові [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON]. Треті особи: [PERSON], Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання недійсним акту прилюдних торгів та перехід права першочергової купівлі частки у праві спільної часткової власності-відмовлено, та скасовано заходи забезпечення позову про арешт квартири [ADDRESS], накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2012року. 31 липня 2013 року Ухвалою Апеляційного суду міста Києва Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2013 року залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2013 року дії ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києва були визнані такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, що були здійснені відповідно до виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №2-5696 від 30.11.2009року, по заяві [PERSON] Аналізуючи наявні в матеріалах докази, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін, надані під час судового розгляду справи, ураховуючи вищенаведені положення норм діючого законодавства України, суд дійшов про відсутність підстав у задоволенні вимог позивача, виходячи з наступного. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», у разі присудження стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, державний виконавець вилучає ці предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що має бути переданий стягувачу в натурі, державний виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження. Згідно ч. 6 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. Відповідно до п. 9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 2 статті 388 Цивільного кодексу України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленого для виконання судових рішень. Законодавство встановлює також захист добросовісних набувачів у тому випадку, коли вони набули майно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Ця норма фактично спрямована на абсолютний захист інтересів добросовісного набувача, який набув у такому порядку майно, а відтак не допускає можливості витребування його власником за будь-яких умов. Крім того, суд критично оцінює твердження позивача щодо його необізнаності про видачу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В. свідоцтва про право власності [PERSON] відповідно до акту ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва про передачу стягувачу нереалізованого майна з прилюдних торгів від 15.07.2010 року, про яке він дізнався лише у серпні 2010 року під час судового вирішення спору про поділ сумісного майна подружжя, оскільки зміст поданої позовної заяви містить твердження [PERSON] про надання [PERSON] у вересні 2009 року згоди на отримання від позивачки грошової компенсації вартості 1/2 частини належної [PERSON] частки квартири [ADDRESS] у рахунок погашення наявної заборгованості у нього згідно відповідного судового рішення, тобто у вересні 2009 року [PERSON] був обізнаний про виставлення квартири [ADDRESS] на прилюдні торги, та мав можливість передбачити наслідки невиконання свого зобов'язання. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 203. 215 ЦК України, позивачем не надано доказів чому данні правочини є недійсні, та чому нотаріус не мала права видавати відповідачу свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м.Києві, [PERSON] треті особи: [PERSON], приватний нотаріус КМНО Шпитковська Сабіна Валеріївна про визнання недійсних право установчих документів на квартиру є таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed