Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір доручення, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] Відповідно до вищевказаного договору, [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватися та розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ ІКС №092043, виданого МРЕВ м. Мукачево 25.04.1997 року, транспортним засобом марки «Мерседес-Бенц» 1987 року випуску, двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], колір вишневий, номерний знак [NUMBER]. Також зазначає, що того ж дня [PERSON] отримав в рахунок повної оплати за вищезгаданий автомобіль 5000,00 грн., що підтверджується розпискою. З того часу [PERSON] безперервно та відкрито володіє автомобілем, що підтверджується тимчасовим реєстраційним талоном серії ДАО № 536559 від 08.01.2009 року. Враховуючи, те що [PERSON] правомірно заволодів транспортним засобом, відкрито та безперервно володіє транспортним засобом з 27.06.2006 року по цей день, а тому на підставі ст. 344 ЦК України просить визнати за ним право власності на нього за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з наведених у позову підстав, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином судовою повісткою в порядку ст. 74 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до довіреності від 27.06.2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ ІКС № 092043, виданого МРЕВ м. Мукачево 25.04.1997 року, транспортним засобом марки «Мерседес-Бенц», 1987 року випуску, двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], колір вишневий, номерний знак [NUMBER]. Довіреність видана до припинення довірителем. Згідно з розпискою від 27.06.2006 року [PERSON] отримав у [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 5000,00 грн. в рахунок повної оплати за спірний. Також відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 12.03.2016 року останній підтверджує, що ним отримано у [PERSON] грошову суму в повному обсязі, що мав намір вилучити за спірний автомобіль. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як на підставу заявленого позову, позивач вказує на ст. 344 ЦК України. Згідно з ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на транспортні засоби набувається за рішенням суду. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України. Тобто, обєктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на рухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом пяти років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Враховуючи зазначене, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на які-небудь правові підстави набувальної давності і розповсюджується на випадки фактичного, безтитульного володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (договір найму, збереження, довіреності тощо), виключає застосування набувальної давності. Оскільки спірний автомобіль знаходиться в користуванні та розпорядженні позивача на підставі довіреності, докази про припинення чи відкликання такої відсутні, а тому вказана обставина виключає ознаки безтитульного (незаконного володіння) та право позивача заявляти про право власності за давністю володіння автомобілем. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, що відсутні правові підстави для визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed