Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції Богака Яреми Володимировича про відшкодування завданих неправомірними діями при виконанні виконавчих листів, виданих на виконання рішення суду про стягнення на користь [PERSON] коштів, матеріальної шкоди у розмірі 15495,86 грн. та моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. До участі у справі ухвалою суду залучено Державну казначейську службу України в якості співвідповідача. У якості органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, у справі взяла участь прокуратура м. Івано-Франківська. Позовна заява обґрунтована тим, що при виконанні виданих 11 лютого 2013 року Івано-Франківським міським судом виконавчих листів, державний виконавець порушив строки виконання і порядок виконання рішення суду, неправомірно зупиняв виконавче провадження та не розшукував належно майно боржника, внаслідок чого провадження було неправомірно закрите у зв'язку з банкрутством боржника. [PERSON] поніс матеріальні збитки у розмірі боргу та моральну шкоду внаслідок невиконання рішення суду. Відповідач державний виконавець у судовому засіданні вимоги позову не визнав. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та поданих ним письмових поясненнях. Суду пояснив, що він є поточним кредитором боржника, а тому рішення суду в даний час може бути виконане. Вважає, що державний виконавець умисно розтягував строки виконання рішення, щоб не виконати його та дозволити боржнику приховати майно. Просив позов задовольнити. Відповідач державний виконавець у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та суду пояснив, що виконував рішення суду у порядку, передбаченому законодавством. У зв'язку з великою кількістю процесуальних дій та часу, необхідного для проведення оцінки, строк виконання збільшився. В даний час боржник є банкрутом, а тому правомірно закінчив виконавче провадження. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник прокуратури у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та суду пояснила, що державний виконавець при виконанні рішення діяв правомірно. Просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що із встановлених обставин справи випливають цивільні правовідносини сторін, а також про необгрунтованість позову у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, не підлягає доказуванню обставина виконання рішення суду державним виконавцем та банкрутство боржника, оскільки визнаються сторонами. Відповідно до частини 5 статті 124 і частини 3 статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Згідно частини 1 статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з частиною 3 статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14 при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону N 202/98-ВР, ст. 86 Закону N 606-XIV і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001р. №12-рп/2001 встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної) завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної виконавчої служби, їх посадовими та службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на зазначені вище органи державної влади. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, яка зобов'язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи. Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Обов'язковість судових рішень гарантується згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Відповідно до цього принципу постанова або ухвала суду, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх суб'єктів правовідносин, яких у той чи інший спосіб стосується судове рішення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини, в рішенні по справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина суду. А оскільки п.1 ст.6 §1 Конвенції про права людини і основоположних свобод гарантує кожному право на суд, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. Тобто стягувач повинен мати обґрунтовані очікування щодо належного виконання органом державної виконавчої служби покладених на нього законом повноважень. А у спірних правовідносинах зміст принципу юридичної визначеності повинен проявлятися в тому, що, пред'явивши виконавчий документ за належним місцем виконання, стягувач, повинен був мати обґрунтовані очікування щодо можливості подальшого задоволення своїх вимог (задоволених судом) за рахунок майна боржника. Крім того, відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - також «Конвенція») кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Суд також акцентує увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Так, як зазначено в пунктах 32-34 вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, «майно» розглядають як «існуюче майно» або активи, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може заявити, що він має, принаймні, «законні очікування» отримання ефективної реалізації права власності. Крім того, в пункті 47 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Деркач та Палек проти України» від 21 грудня 2004 року Суд нагадав свою прецедентну практику, згідно з якою відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших рішень, рішення у справах «Бурдов проти Росії», заява N 569498/00, п. 40 та «Ясіуньєне проти Латвії» від 06.03.2003, заява № 41510/98, п. 45). Отже, в розумінні прецедентної практики Європейського суду з прав людини законні очікування стягувача щодо можливості задоволення своїх вимог до боржника є власністю стягувача, яка захищається відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та якої він не може бути позбавлений інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд звертає увагу на те, що стаття 1174 Цивільного кодексу України не визначає вину посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, як підставу відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі її незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. При цьому вказана стаття передбачає обов'язковою умовою її застосування саме наявність заподіяння шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Як встановлено судом, в спірних правовідносинах невиконання судового рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, не відбулося внаслідок оголошення боржника банкрутом. Так, державним виконавцем постановою ВП № 36577420 від 19.08.2013 року накладався арешт на майно боржника, а також актом від 04.10.2013 року описано арештоване майно (а.с.а.с. 18, 19-22). Постановою від 31 січня 2014 року господарського суду Івано-Франківської області боржника визнано банкрутом, стосовно боржника відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора (а.с. 33-35). У зазначені постанові суду вказано, що боржник не має можливостей погасити заборгованість перед кредиторами та має місце його неоплатність. Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином відсутність можливості погасити заборгованість перед позивачем в боржника у виконавчому провадженні встановлена рішенням суду, у зв'язку з чим суд вважає, що державний виконавець при виконанні стягнення з боржника коштів не мав можливості такого стягнення внаслідок встановленої судовим рішенням недостатності суми грошових коштів та активів боржника для погашення існуючих боргів. За таких обставин,

Outcome: dismissed