Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 1992 року. Від шлюбу мають двоє дітей, одна з яких є повнолітньою та дочку [PERSON], [INFO]. Поряд з тим, зазначив, що сімейне життя з відповідачем не склалося. Через різні погляди на життя, вирішення проблем та ставлення один до одного як подружжя, не могли досягти взаєморозуміння при вирішенні питань, що стосувались сім»ї. Окрім цього зазначив, що дружина у 2010 році, за його згоди, виїхала на роботу за межі держави. З того часу діти фактично перебували під його опікою та утриманням. В перші роки перебування за кордоном, дружина зрідка приїжджала додому, відпустки були короткочасними і в основному пов»язані зі святковими датами у дітей. Майже відразу помітив, що коли дружина приїжджала додому, її ставлення до нього як до чоловіка змінилося, а згодом дружина взагалі перестала навідуватися додому. На даний час спільного побуту не ведуть. Шлюб став носити формальний характер, що суперечить його інтересам. Сторони в судове засідання не з»явилися. Позивач [PERSON] подав до суду заяву, згідно якої розгляд справи просив провести без його участі, позов підтримав, надав згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомленою у визначеному законом порядку. Причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності, чи відкладення розгляду справи до суду не подала. За таких обставин, за згоди позивача, суд вважає за необхідне ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, стверджено свідоцтвом про шлюб серії 1-ИД № 064692, повторно виданого 18 травня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Борщівського районного управління юстиції Тернопільської області, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 01 серпня 1992 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 46. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище чоловікові та дружині «Гуцуляк». Від шлюбу мають двоє дітей, дочок, одна з яких є повнолітньою, а дочка [PERSON], [INFO], яке перебуває на їх батьківському утриманні. Також судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, такі не підтримують тривалий період часу, разом не проживають, спільного побуту не ведуть. Шлюб між ними існує формально. Позивач наміру зберегти шлюб не має. Відповідач щодо розірвання шлюбу заперечень не подала. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, а його розірвання не суперечить будь-чиїм законним правам та інтересам. Поряд з тим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати по справі. Тому, враховуючи викладене, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved