Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 жовтня 2013 року він дав в борг [PERSON] 122925 гривень, що було еквівалентно 15000 доларів США строком на 1 рік. Факт передачі та отримання коштів [PERSON] відбувався у присутності його дружини [PERSON] , а також зафіксований у розписці. Крім того, кошти, він надав відповідачу в борг під 2,5% . Відсотки за кредитом відповідач сплатив двічі, 23 листопада 2013 року та 23 грудня 2013 року з картки своєї дружини на картку його дружини та в подальшому будь-які виплати відповідачем припинилися. На його звернення, з приводу повернення боргу відповідач не реагує, крім того, змінив своє місце проживання та уникає будь-якого спілкування з ним. В зв'язку з цим, звернувся до суду та просить стягнути з відповідача на його користь частину боргу в сумі 55100 гривень та понесені ним судові витрати. 3 січня 2017 року позивач надіслав до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій, з урахуванням 3% річних просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 15000 доларів США, 12750 доларів США - процентів за користування коштами та 985,07 доларів США - 3% річних, а разом - 28735,07 доларів США , що станом на 30 грудня 2016 року становить 781306 тисяч 55 копійок. 25 вересня 2017 року позивач надіслав до суду заяву про збільшення позовних вимог де остаточно просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 15000 доларів США, що в гривнях становить 393600 гривень, 16875 доларів США - процентів за користування коштами, що становить 442800 гривень, 3% річних, що становить 34485,92 гривень, а разом - 870885 гривень 92 копійки та понесені ним витрати на оплату правової допомоги в сумі 7750 гривень та судовий збір в сумі 8000 гривень. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві та просили задовольнити такі в повному обсязі з урахуванням поданої позивачем заяви про збільшення позовних вимог від 25 вересня 2017 року. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що з розписки, наданої позивачем на підтвердження факту отримання коштів в борг не зазначено, що відповідач брав у позивача кошти в борг та має їх повернути. Крім того, із змісту тексту в розписці, дані про іншу особу, як сторону договору, взагалі відсутні, що унеможливлює ідентифікувати особу позикодавця, відтак, враховуючи вищевикладене та те, що надана позивачем розписка не є борговим документом, просив в задоволенні позову відмовити. У надісланій відповіді на відзив, представник позивача зазначила, що надана позивачем розписка узгоджується з вимогами ст. ст. 1046, 1049 та 1047 ЦК України, в ній підтверджений факт отримання відповідачем коштів в борг, існування позикових зобов'язань та обов'язок повернути кошти. Крім того вказала, що в наданій позивачем розписці чітко вказано, що кошти відповідач отримав в борг на один рік та вказана дата отримання таких, відтак аргументи, надані відповідачем у відзиві на позовну заяву є спростованими та підлягають відхиленню. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи приходить до наступного. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Як вбачається з розписки наданої позивачем, оригінал якої досліджено під час розгляду справи, [PERSON] взяв в борг 122925 гривень, що еквівалентно 15000 тисяч доларів США строком на 1 рік. Вказана розписка написана [PERSON] власноручно 23 жовтня 2013 року (а.с. 7). Висновком експерта №14724 Ускова К.Ю. , дослідженого в судовому засіданні підтверджується отримання відповідачем у позивача грошових коштів в борг та обов'язок повернення таких (а.с. 196-210). Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно п.2, п.4 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦКУ - договір позики укладається уписьмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а увипадках, коли позикодавцем є юридична особа,-незалежно від суми. Згідно ч.2ст.1047ЦКУ - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Таким чином, враховуючи вимоги чинного законодавства стосовно юридичної природи договору позики, надання позивачем розписки, написаної відповідачем в якій зазначено про факт отримання коштів, дату повернення таких суд прийшов до висновку, що між сторонами 23 жовтня 2013 року був укладений саме договір позики. Згідно ст. 525 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а відповідно до ст. 629ЦК України - договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1049 ЦКУ - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач не надав суду доказів на предмет спростування обставин, на які посилається позивач, і про які зазначено у розписці, не надав доказів на підтвердження виконання ним грошових зобов'язань щодо сплати боргу, відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу за договором позики, що становить 393600 гривень є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі. Що стосується стягнення з відповідача 2,5% за користування грошовими коштами суд приходить до наступного. Згідно ст. 536 ЦКУ - за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскільки з розписки про надання коштів в борг від 23 жовтня 2013 року не вбачається стягнення процентів за їх несвоєчасну сплату, відтак позовна вимога в частині стягнення 442800 гривень до задоволення не підлягає. Суд зауважує, що із запису в розписці «2,5% в місяць» неможливо встановити наявність саме зобов'язання по сплаті відсотків за несвоєчасне повернення боргу. Разом з тим, як передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача лише 3% річних за користування коштами, суд, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 264 ЦПК України, вважає, що з [PERSON] слід стягнути на користь позивача три проценти річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в розмірі 34485 гривень 92 копійки. Відповідно до ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Як вбачається з довідки станом на 22 листопада 2013 року офіційний курс долара США по відношенню до української гривні встановлений НБУ за 100 доларів США становить 2600 гривень 40 копійок (а.с.103). Грошовою одиницею для виконання грошових зобовязань в Україні є українська гривня. Але сторони договору, в тому числі фізичні особи, можуть визначити розмір грошових зобов'язань у еквіваленті до іноземної валюти. Оскільки згідно розписки предметом позики є долари США, тобто іноземна валюта, то за даним договором позики поверненню позичальником позикодавцю підлягає грошова сума, еквівалентна позиченій, за офіційно встановленим НБУ курсом на день повернення боргу. Курс, за яким позивачем проведено розрахунок суми боргу, і відсотками, підтверджений офіційними відомостями, наявними у справі. Позивач просить стягнути борг за договором позики і 3% річних за користування коштами за курсом НБУ станом на день отримання коштів в борг (100 доларів США - 26,4000 гривень) і такі вимоги відповідають закону та умовам договору, відтак позов підлягає задоволенню, та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає позика і 3% річних за користування нею саме у зазначеній позивачем сумі. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 8000 гривень. Крім того, у відповідності із ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Договором про надання правничої допомоги, укладеним 9 серпня 2016 року між ТОВ «Адвокатська компанія «Ліга справедливості» та позивачем [PERSON] передбачено, що за надання правничої допомоги за цим договором клієнт сплачує ТОВ «Адвокатська компанія «Ліга справедливості» вартість наданих послуг при наданні правничої допомоги, перелік та вартість яких визначається в розрахунку обсягу вартості наданих послуг та розміру компенсації витрат по наданню правничої допомоги та в акті виконаних робіт при наданні правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надала суду детальний опис виконаних ТОВ «Адвокатська компанія «Ліга справедливості» робіт по наданню юридичних послуг, копію свідоцтва адвоката Гуртової Т.І. № 1482 про право на заняття адвокатською діяльністю та квитанції на оплату юридичних послуг та сплату відповідачем коштів за їх надання (а.с. 108- 117). Відтак, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги в розмірі 7750 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial