Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить будинокза адресою: [ADDRESS]. В будинку зареєстровані позивач, дружина позивача [PERSON], син позивача [PERSON]. Також в будинку зареєстровані племінники дружини позивача - відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], які з 2015 року не проживають. У зв'язку з тим, що реєстрація відповідачів порушує його права, як власника, вважає, що відповідачі є такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням. Виходячи з вищевикладеного, просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - будинкомза адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 26 вересня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. На розгляд справи в судове засідання позивач не прибув, проте надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, підтримує позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі на розгляд справи в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України та ухвалив про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.12.2003 позивачу на праві власності належить будинокза адресою: [ADDRESS]. Що також підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.12.2003. Відповідно до довідок про склад сім'ї від 31.08.2018, виданими квартальним комітетом «Лівобережний», в будинку за адресою: [ADDRESS], зареєстровані позивач [PERSON], дружина позивача [PERSON], син позивача [PERSON]. Також в будинку зареєстровані відповідачі по справі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які з 2015 року не проживають. Факт реєстрації відповідачів за адресою: [ADDRESS], також підтверджується копіями паспортів відповідачів та довідками про реєстрацію місця проживання особи від 24.09.2018. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд встановив, що позивач є власником будинкуза адресою: [ADDRESS], що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.12.2018. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положення статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не відносяться до членів сім'ї власника будинку, в будинку не проживають з 2015 року, тобто понад шість місяців. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Суд вважає, що є підстави визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинкомза адресою: [ADDRESS]. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»), в зв'язку з відсутністю клопотання позивачки щодо стягнення з відповідачки сплаченого судового збору, судом дане питання не вирішується. На підставі викладеного та

Outcome: approved