Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсними договору дарування та договору міни. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що в 1968 році він був направлений на роботу в м. Городище Черкаської області, де став працювати в Городищенській районній лікарні на посаді лікаря-інфекціоніста. В цьому ж році йому та членам його сім'ї була надана квартира [ADDRESS], в якій він проживає і по теперішній час. Ця квартира, як і дві інших - № 2 та № 3, утворилися в результаті проведених переобладнань одного з окремо стоячих приміщень дитячої лікарні. На час його вселення у вказану квартиру, на території земельної ділянки, яка прилягала до квартири, була розташована криниця, якою його родина постійно користувалася, він її обслуговував, проводив ремонти, чистив, тобто утримував в належному стані. В 1991 році тодішній головний лікар Городищенської районної лікарні [PERSON], який із своєю родиною заселився по сусідству в приміщення дитячої консультації, будинок [ADDRESS], мав намір на земельній ділянці, що розташована біля його квартири, неподалік криниці, викопати вигрібну яму для своєї квартири, але він перешкодив йому це зробити через порушення ним санітарних норм. В подальшому, головний лікар [PERSON], використовуючи своє службове становище, під час продажі йому Городищенською районною лікарнею вищевказаної квартири, в якій проживала його сім'я, навмисно не відобразив в її технічній документа¬ції криницю, яка знаходилась і зараз знаходиться на земельній ділянці біля його кварти¬ри, хоча фактично вона належала до придбаної ним квартири. В 2007 році, перед укладенням договору дарування, що був укладений між відпо¬відачем [PERSON] та [PERSON], та договору міни, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], були внесені виправлення та дописки в технічну документацію, що стосуються об'єктів нерухомості, які розташо¬вані по [ADDRESS], ґрунтуючись на яких було укладено оспорювані правочини. Згідно з ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодек¬су, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Як вбачається із вказаної норми закону, умовами чинності (дійсності) правочину є такі вимоги: зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавст¬ва, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздат¬ності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрі¬шній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зу¬мовлені ним; мають бути дотримані спеціальні вимоги до укладення певних видів правочинів. Порушення хоча б однієї із перелічених умов тягне за собою недійсність право¬чину. Як вбачається із документів, на яких ґрунтуються оспорювані правочини, жодна із сторін, яка здійснювала відчуження спірної криниці на момент укладення оспорю¬ваних договорів, не мала права власності на неї, а тому і не мала законних підстав здій¬снити її відчуження, а відповідно відповідачі, в законному порядку набути право власності на відчужуване майно. Посилаючись на вищенаведене, просив визнати частково недійсним договір дарування від 06.03.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], в частині переда¬чі та прийняття в дар 1/2 частини криниці, розташованої по [ADDRESS], Черкаської області; визнати частково недійсним договір міни від 05.02.2007 року, укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] з другої сторони, в частині передачі та отримання в порядку договору міни 1/2 частини криниці, розташованої по [ADDRESS]; стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], позовні вимоги не визнали та посилаючись на їх необґрунтованість, в задоволенні позову просили відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте надали суду заяви, згідно яких просили справу розглядати без їхньої участі, позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити. Суд, вислухавши представника позивача, відповідачів та їх представника, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які учасники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає наступне. Згідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 25.12.1990 року, укладеного між Городищенською центральною районною лікарнею та [PERSON], позивач став власником 13/25 частини будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], в подальшому шляхом внесення уточнень - квартири [ADDRESS], в якій проживає і на даний час. Згідно цього ж договору, позивач придбав надвірні будівлі, що в поетажному плані позначені: гараж - Б та погріб - №3. 06.03.2007 року, в м. Городищі між [PERSON] та [PERSON] (відповідач по справі) був укладений договір дарування згідно якого, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 73/100 частини жилого будинку, що розташований у м. Городище, Черкаської області по [ADDRESS], на приватизованій земельній ділянці, розміром 0,1687 га, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Городищенської нотаріальною конторою від 03.03.2000 року, за р.№449. На цій ділянці розташований жилий будинок, в поетажному плані позначений літерою А-1, прибудова а-1, прибудова а-2, ганок №1, сарай Б, сарай В, саж Г, погріб-пд, погріб-пд1, погріб-пд2, вбиральня-3, огорожа №5-8, 12, криниця №2, криниця 1/2 частина №10. 05.02.1997 року, в м. Городище між [PERSON] та сім'єю [PERSON] (відповідачі по справі) був укладений договір міни, згідно якого, останні набули у власність 27/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями, що розташований у м. Городище Черкаської області по [ADDRESS] на земельній ділянці держфонду. Згідно довідки-характеристики, виданої на ім'я [PERSON], йому, на час укладення договору міни, серед інших надвірних будівель, належала 1/2 частина криниці (зазначена в довідці під №5). Таким чином відповідачі по справі [PERSON] та сім'я [PERSON], кожен свого часу, на законних підставах набули право власності на 1/2 частину криниці, яка, згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду на [ADDRESS], входить до складу даного домоволодіння. Позивач в своєму позові та його представник в судовому засіданні, як на підставу своїх вимог, посилались на те, що спірна криниця фактично належала до придбаної позивачем квартири та його родина постійно користувалася цією криницею, він її обслуговував, проводив ремонти, чистив, та утримував в належному стані, а відповідачі під час укладення договору міни та договору дарування, шляхом внесення виправлень та дописок в технічну документацію, неправомірно набули право власності, кожний, на 1/2 частину цієї криниці. В зв'язку з наведеним просили визнати укладені договори частково недійсними. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1, ч.3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону. Тобто, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання частково недійсними договорів, зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, що повністю узгоджується з вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Городищенського районного суду від 27.06.2017 року, ухваленого в цивільній справі №691/1581/14-ц, провадження №2/691/3/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участі третьої особи Городищенської міської ради Черкаської області, Городищенського Районного Територіального Медичного Об'єднання м. Городище Черкаської області, про визнання права власності та за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], про усунення перешкод в користуванні майном, яке за скаргами [PERSON] переглядалось в апеляційному та касаційному порядку та залишене без змін, і де предметом спору була та ж сама криниця, [PERSON] було відмовлено в зустрічному позові про визнання права власності, а вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] задоволено та зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди користування та розпорядження криницею, яка розташована по [ADDRESS] Черкаської області. Згідно постанови Верховного Суду від 13.08.2018 року, ухваленій у вищезазначеній справі, «…суди встановили, що на час придбання квартир перші власники: [PERSON] та [PERSON] крім житлової площі придбали у власність і надвірні споруди, в тому числі по 1/2 частини криниці, а [PERSON] виявив бажання отримати інше майно для використання під сарай чи погріб, що підтверджується технічними паспортами, складеними на домоволодіння на [ADDRESS]. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на криницю за набувальною давністю. Також, установивши факт набуття [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у власність спірної криниці на підставах, що не заборонені законом, а саме шляхом договору дарування та договору міни, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про усунення позивачам перешкод у користуванні та розпорядженні криницею. Наведеним вище спростовуються доводи касаційної скарги про те, що [PERSON] та [PERSON] не підтвердили своє право власності на відповідну частину криниці…». Таким чином, судовими рішеннями, ухваленими в іншій справі за участі тих же сторін, встановлено, що позивач не є власником спірної криниці, а відповідачі, - на законних підставах, набули права власності на її частини, уклавши договір міни та договір дарування з попередніми власниками, які свого часу, в установленому законом порядку, крім житлової площі придбали у власність і надвірні споруди, в тому числі по 1/2 частині криниці. Разом з тим, позивач не надав, а судом не здобуто в ході розгляду даної справи нових доказів, які б підтверджували факт неправомірного набуття відповідачами права власності на спірну криницю чи доказів, що позивач є власником даної криниці. Крім того, вирішуючи даний спір, суд вважає, що вказівку в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, слід розуміти, що вона стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому, на думку суду, слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. В даному разі, позивач [PERSON], звернувшись до суду з позовом про визнання договорів дарування та міни частково недійсними, при цьому не будучи однією із сторін у зазначених договорах, не довів які права і законні інтереси його, як заінтересованої особи, безпосередньо порушені укладеними договорами та які майнові інтереси його будуть відновлені у результаті визнання договорів частково недійсними та що він може отримати (права, майно) в результаті проведення реституції. З огляду на те, що позивач не являється стороною оспорюваних ним договорів міни та дарування та жодних законних прав чи свобод у разі визнання вказаних правочинів частково недійсними в нього не виникне, суд прийшов до висновку, що в даному разі позивач немає права вимагати визнання частково недійсними цих правочинів, оскільки не є заінтересованою особою в розумінні ч.3 ст.215 ЦК України, що також узгоджується з абзацом 5 п.5 постанови ПВС України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в позовних вимогах позивача слід відмовити в повному обсязі. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь понесених судових витрат, то суд вважає, що вони, в силу приписів ч.1 та п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, до задоволення не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed