Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS] Вказував, що на момент звернення до суду у вказаному будинку зареєстровані шість людей: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] Зазначав, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з моменту здійснення самої реєстрації і до моменту звернення його до суду. Жодної домовленості між ними щодо закріплення за [PERSON] права користування житловим приміщенням не існує, але він самостійно сплачує комунальні платежі, що є для нього матеріальним тягарем. У зв'язку з наведеним просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом по [ADDRESS] та примусово зняти її з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце його проведення була повідомлена у встановленому порядкушляхом розміщення оголошення в газеті «Вісті Луганщини» від 08 листопада 2017 року. Причини неявки в судове засідання не повідомила, не звернулася до суду з заявою про проведення судового розгляду справи без її участі, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавала. За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. Дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини. Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 грудня 2004 року, виданим державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області підтверджується, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS], що належав його померлій дружині (а.с. 10). Із довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Новомиларівської сільською радою Біловодського району Луганської області 05 версеня 2017 року № 669 вбачається, що за адресою: по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON], що є невісткою позивача (а.с. 5). Згідно акту обстеження фактичного непроживання особи по [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з квітня 2015 року (а.с. 9). Таким чином встановлено, що відповідач зареєстрований, однак не проживає [ADDRESS] без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. За ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Судом встановлено, що відповідач не проживає в будинку, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинила. За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог під час розгляду справи не подано, а судом не здобуто. Водночас, в іншій частині, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд приймає до уваги норми діючого законодавства, а саме ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», згідно положень якої - зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття такої особи з реєстрації у вказаному житловому приміщенні. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача зі сторони відповідача, які підлягають захисту, шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком по [ADDRESS]. На підставі наведеного,

Outcome: partial