Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить визнати колишню дружину - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , такою, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Посилається на те, що він є власником вищевказаного житлового будинку Відповідачка [PERSON] зареєструвалась у ньому як його дружина, однак після розірвання шлюбу понад рік в не проживає за місцем реєстрації та участі в його утриманні не приймає, комунальні послуги не оплачує, особисті речі відсутні. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, відзиву на позов не надала, про суть справи, місце та час судового засідання повідомлена належним чином. У відповідності до положень ст. 280 ЦПК України суд за згодою позивача ухвалив проводити заочний розгляд справи. В судовому засіданні позивач пояснив, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 28.06.2014 по 10.09.2019. У шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу у 2018 році позивач на своє ім`я купив будинок [ADDRESS] , де зареєструвалися всі члени його сім`ї, в тому числі дружина і дитина. Після розірвання шлюбу дружина виїхала з помешкання і він змінив замок у дверях будинку. Добровільно зніматись з реєстрації вона не хоче, пояснюючи це тим, що іншого житла у неї не має. Просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки на його адресу приходить кореспонденція з банків-кредиторів відповідачки, а в нього зараз є інша жінка і він не хоче ніяких зав`язків з колишньою. З копії рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10.09.2019 вбачається, що шлюб зареєстрований 28.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] розірвано за позовом [PERSON] Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.05.2018 (реєстр № 836), посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області, [PERSON] передала (продала) у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , а [PERSON] прийняв (купив) вказаний будинок. Будинок (1977 року побудови), загальною площею 99,8 кв.м., житловою площею 46,10 кв.м., розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 3223385302:01:009:0024) розміром 0,2500 га (а.с.7-10). З пункту 5.9. цього Договору вбачається, що він укладений за письмової згоди дружина покупця [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 15.05.2018 (а.с.11-12). З довідки виконкому Полого-Вергунівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 297 від 01.09.2020 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; колишня дружина [PERSON] , [INFO] ; дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.17). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 31.08.2020, складеного від імені депутата Полого-Вергунівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області Сироїдом О.В., за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований та проживає [PERSON] , 1993 року народження. За даною адресою зареєстрована, але не проживає [PERSON] (а.с.18). Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України та ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч.2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які ь могли порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За змістом ст.ст.\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Статтею 60 СК України закріплено, що майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Отже, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод держава гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Звертаючись до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, позивач [PERSON] посилався на положення ч.2 ст. 405 ЦК України, зазначивши, що його колишня дружина [PERSON] , яка зареєстрована в будинку, який куплений у шлюбі, понад рік не проживає у ньому, участі в утриманні житла не бере. Відповідно до частини другої статті 405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз статті 405\~ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. В даній справі судом встановлено, що житловий будинок належить на праві спільної сумісної власності (майно, набуте подружжям за час шлюбу) позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] . При цьому, згідно ст. 60 СК України право спільної сумісної власності на майно набуте чоловіком і дружиною підчас шлюбу презюмується, якщо один з подружжя не доведе, що майно придбане за його особисті кошти. Отже, встановлено, що сторони є співвласником вказаного житлового будинку, що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.05.2018 (а.с.7-10). Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346\~ЦК України врегульовані\~підстави припинення\~права власності,\~а саме:\~відчуження власником\~свого майна; відмови\~власника від\~права власності; припинення\~права власності\~на майно,\~яке за\~законом не\~може належати\~цій особі; знищення\~майна; викуп\~пам`яток\~культурної спадщини; примусового\~відчуження земельних\~ділянок приватної\~власності,\~інших об`єктів\~нерухомого майна,\~що на\~них розміщені,\~з мотивів\~суспільної необхідності\~відповідно до\~закону; звернення\~стягнення на\~майно за\~зобов`язаннями\~власника; реквізиція; конфіскація; припинення\~юридичної особи\~чи смерть\~власника; визнання\~необґрунтованими активів\~та їх\~стягнення в\~дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідача [PERSON] на належну їй частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок в розумінні статей 346, 365\~ЦК України позивачем не надано, а також не надано доказів визнання цього будинку особистою власністю позивача за рішенням суду. За таких обставин у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки положення частини другої статті 405\~ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.11.2020 у справі № 214/368/19 в подібних правовідносинах. Аналогічний правовий висновок також викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18. Таким чином, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач відсутня в житловому будинку за місцем реєстрації понад один рік, не свідчать про відмову відповідача [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. При цьому, судом встановлено, що не проживання відповідачки за місцем своєї реєстрації у спільному з позивачем будинку, зумовлене такими причинами, як неприязні відносини сторін після розірвання шлюбу та відсутністю у неї ключів від будинку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed