Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договорів дарування квартири [ADDRESS] від 31.07.2014 та гаражу [ADDRESS] [NUMBER] , розташованого [ADDRESS] м. Миколаєві автограражному кооперативі «Метеорит» від 07.10.2014 удаваними, визнавши, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу, визнати вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним Ѕ частку квартири [ADDRESS] та Ѕ частку гаражу [ADDRESS] [NUMBER] , розташованого [ADDRESS] м. Миколаєві автограражному кооперативі «Метеорит». В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 08.11.2002 перебували із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 21.12.2018 . Під час подружнього життя він перебував за кордоном, звідки перераховував відповідачці кошти для матеріального забепечення родини та придбання нерухомого майна. Рішенням суду між ними було поділено майно подружжя, зокрема квартира, декілька гаражів та автомобіль. Крім того, в період шлюбу, за його кошти, ними були придбані квартира [ADDRESS] від 31.07.2014 та гараж № [NUMBER] , розташованого в м. Миколаєві автограражному кооперативі «Метеорит», що є спільним сумісним мйном подружжя. Проте, відповідачка оформила правочини не договорами купівлі-продажу, а договорами дарування, у зв`язку з чим відповідно до ст. 235 ЦК України, вказані договора є удаваними, оскільки приховували договора купівлі-продажу. Так, перед укладенням договорів щодо спірного нерухомого майна, відповідачкою з банківских рахунків позивача, до яких були оформлені додаткові картки на ім`я [PERSON] , були зняті кошти на загальну суму 22 тис. доларів США. Позивачу було відомо, що дружина знімає гроші з рахунків для купівлі нерухомоті та був впевнений, що будуть укладені договора купівлі-продажу. При цьому, відчужувачі за даними договорами не є ані родичами, ані близькими знайомими ні позивачу, ні [PERSON] , тому відсутні мотиви для дарунку ними свого нерухомого майна. Після придбання вказаної квартири вони разом із дітьми проживали в неї, робили ремонт, купувалі мебліь, техніку для спільного проживання, тобто квартира була придбаня для сім`ї. Тому, правочини, що ним оспорюються є удаваними, тому необхідно визнати вказані договора купівлі-продажу та визначити об`єкти нерухомості спільним сумісним майном подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частку вказаного спірного нерухомого майна. Ухвалою від 07.05.2019 вікрите провадження у справі. Ухвалою від 11.10.2019 закрите підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд по суті, а також витребувані докази щодо укладення спірних договорів дарування. 27.11.2019 від приватного нотаріуса Бут Т.В. надійшли докази, які були витребувані судом. 13.01.2020 представник позивача заявила клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою від 10.03.2020 залучення до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 09.06.2020 представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову в частині визнання удаваним договору дарування квартири відмовити посилаючись на те, що між старонами було вільне волевиявлення щодо укладення саме договору дарування спірної квартири та передачі квартири у власність безоплатне, про що свідчать підписі сторін та посвідчення нотаріусом. Доказів отримання [PERSON] коштів не надано. Крім того, родина [PERSON] давно знайома із сімєю матері [PERSON] . Просили застосувати строк позовної давності щодо визнання договору дарування удаваним, перебіг якого почався 31.07.2014, оскільки позивач не посилається на жодні обставини, що свідчили би про його необізнаність щодо вчинення правочину. Представник відповідча [PERSON] надала до суду пояснення, в яких просила в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що [PERSON] були прийнято у подарунок спірні квартира та гараж. Позивач не довів, що між сторонами були укладені договора купівлі-продажу, а не дарування, не обґрунтував удаваності договорів дарування, з метою приховання договорів купівлі-продажу, виходячи з вимог чинного законодавства. Дійсно відповідач знімала гроші з рахунків у банку, але позивач не довів на які саме цілі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала просила про їх задоволення, зазначила, що позивач працював за кордоном, приїжджав приблизно 2 рази на рік, дізнався про укладення договорів дарування у 2018 році під час розірвання шлюбу, раніше правовстанолюючі документи у відподвідачки не вимагав, був впевнений, що укладені договора купівлі-продажу, на укладення яких дружина знімала гроші з банківських рахунків позивача для купівлі квартири для спільного проживанн. Під час шлюбу сторонами було придбано ще квартири. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що між Волковими та [PERSON] була домовленість про укладення саме договору дарування, які були забезпечені житлом та бажали виїхати за межі України. Відсутні докази щодо зняття грошових коштів із банківських рахунків [PERSON] . Спірна квартира не подобалась позивачу та він не хотів в неї проживати. Просила застосувати строк позовної давності. В судовому засіданні представник відповідачів Волкових [PERSON] позовні вимоги в частині позовних вимог щодо спірної квартири не визнали, просила в їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що [PERSON] будь-яких коштів від [PERSON] не отримували, договір засвічений нотаріусом, доказів щодо порушення норм закону під час укладення договору не надано. Просила застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, та відповідачі, як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.12.2018. Між сторонами виник спір щодо спільного смусіного майна подружжя. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.09.2019 здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири, двох гаражів та грошових коштів, які перебували на банківських (депозитних) рахунках та стягнуто компенсацію вартості Ѕ частини майнових прав за попередніми договорами купівлі-продажу нерухомого майна. Крім того, 31.07.2014 укладено між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., за реєстровим номером 483, відповідно до умов якого [PERSON] отримала безоплатно у власність зазначену квартиру. 07.10.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування гаражу [ADDRESS] [NUMBER] , [ADDRESS] автограражному кооперативі «Метеорит», посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., за реєстровим номером 690, відповідно до умов якого [PERSON] отримала безоплатно у власність зазначений гараж. Відповідач [PERSON] та в судовому засіданні її представник, а також представник відповідачів Волкових заперечували щодо укладення договору купівлі-продажу, зазначаючи, що дійсним волевиявленням сторін було укладення саме договорів дарування. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі (наприклад, правочин видачі довіреності на автомобіль з правом його продажу може приховувати правочин купівлі-продажу цього автомобіля). Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] під час перебування у шлюбі із відповідачкою працював за кордоном та перераховував на банківські рахунки дружині [PERSON] грошові кошти у валюті для матеріального забезпечення родини та придбання нерухомого і рухомого майна. На ім`я позивача [PERSON] у відділенні ПАТ «ПУМБ» в м. Миколаєві відкриті банківські рахунки № [NUMBER] в валюті Євро та № [NUMBER] в валюті доларів США, згідно виписок по картковим рахункам. При цьому, на ім`я дружини [PERSON] були оформлені додаткові картки (останні 4 цифри 6994), за допомогою яких остання могла знімати кошти з вказаних рахунків та розраховуватися вказаною платіжною карткою. Так, безпосередньо перед укладення правочину щодо у період з 22.07.2014 по 31.07.2014, [PERSON] з банківського рахунку № [NUMBER] були зняті грошові кошти, а саме: 22.07.2014 900 євро, 23.07. і 24.07.2-014 по 940 євро і 29.07.2014 14773,50 грн, що еквівалентно 923,34 євро, відповідно до курсу НБУ. З банківського рахунку № [NUMBER] [PERSON] були зняті грошові кошти, а саме: 22.07.2014 115000 грн., що еквалентно 9871,24 доларів США), 25.07.2014 1280 доларів США, 28.07.2014 1275 доларів США і 14592,60 грн., що еквівалентно 1247,23 доларів США, 29.07.2014 1260 доларів США, 30.07.2014 - 1250 доларів США, 31.07.2014 1240 доларів США. Всього за вказаний період [PERSON] , були зняті грошові кошти у розмірі 22000 доларів США. Крім того, 02.09. і 03.09.2014 з банківського рахунку № [NUMBER] [PERSON] були зняті грошові кошти по 1100 доларів США. Такі дії відповідача [PERSON] , свідчать про її підготовку до реалізації своїх намірів купівлі-продажу майна. Зважаючи, що іншого майна у вказаний період подружжям [PERSON] придбано не було, суд вважає, що вказаними коштами відповідач мав намір здійснити розрахунок за придбану квартиру і гараж. Такі обставини спростовують позицію відповідачів про намір укласти договір дарування, оскільки такий договір є безоплатним та у випадку його укладання, [PERSON] не вчиняла би дій спрямованих на акумулювання грошових коштів. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] в цей період були придбані туристичні путівка для відпочинку їхньої родини з 10.08.2014, не заслуговує на увагу, оскільки загальна вартість цих путівок складає 71014 грн., згідно акту прийому-передчаі туристичного продукту за договором №216 від 25.07.2014, що значно менше суми знятих за вказаний період коштів з банківських рахунків. Взявши до\~уваги вказані\~обставини у\~їх сукупності,\~їх аналіз\~та всебічна\~оцінка,\~взаємозв`язок вказаних\~доказів із\~наслідками,\~ \~можна переконливо\~стверджувати про\~доведеність того\~факту,\~що \~ [PERSON] \~ та\~дарувальники (за\~договорами дарування)\~мали намір,\~волевиявлення,\~внутрішню волю\~та її\~спрямованість на\~виникнення між\~ними правовідносин\~із купівлі-продажу\~нерухомого майна,\~однак з\~метою приховання\~своїх реальних\~намірів та\~фактично наступивших\~правовідносин,\~уклали договір\~дарування.\~Судом не\~знайдено підстав,\~мотивів та\~причин,\~які б\~спонукали дарувальників\~ \~ [PERSON] та [PERSON] на вчинення саме договору дарування майна, яке має значну вартість, на користь сторонньої особи. Суд ставиться критично до пояснень представників відповідачів щодо близького знайомства [PERSON] із родиною матері [PERSON] , оскільки відсутні будь-які докази на підтвердження вказаного, при цьому, договір дарування укладений також і з іншими власниками [PERSON] і [PERSON] . При цьому, звертає на себе увагу той факт, що 20.09.2014 на підстві договорів купівлі-продажу [PERSON] придбано у спільну часткову власність земельна ділянка та житловий будинок по [ADDRESS] . Отже, оскільки на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, встановлення судом вищенаведених фактів дає підстави для висновку про те, що між сторонами договору дарування не відбулося, а воля сторін в угоді була спрямова на оплатну передачу майна від продавця покупцютобто на укладення договору купівлі-продажу. Встановлені судом\~обставини є\~підставами,\~що передбачені\~ст.235\~ЦК України,\~ для \~визнання удаваними\~договір \~ дарування квартири [ADDRESS] від 31.07.2014, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., та договір дарування гаражу [ADDRESS] , [ADDRESS] автограражному кооперативі «Метеорит», укладений 07.10.2014 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., визнати, що насправді були укладені договори купівлі-продажу спірної квартири і гаражу, тому ця квартира і гараж входять до обсягу спільної сумісної власності подружжя, і відповідно - підлягає поділу між сторонами. \~Статтею 41 Конституції України,\~статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно\~ст. 60 СК України\~- майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Згідно до статті 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 68 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя встановлено статтею 70 цього Кодексу, а саме, передбачено, що уразі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України визначені способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, те, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Отже,\~ \~що під\~час \~перебування \~ [PERSON] \~і [PERSON] \~ у\~зареєстрованому шлюбі,\~на підставі\~договорів купівлі-продажку\~за спільні\~кошти ними\~було \~ \~придбані спірні\~квартира та\~гараж,\~ які\~ є\~об`єктами\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя та\~ виходячи із рівності часток у майні подружжя, відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, за [PERSON] \~і [PERSON] \~ \~ \~слід визнати\~право власності\~по Ѕ\~частки \~кожному \~на квартиру\~ [ADDRESS] гараж № [NUMBER] , розташований в м. Миколаєві автограражному кооперативі «Метеорит». Як зазначалось, стороною відповідачів було подано заяву про застосування строку позовної давності. Щодо незастосування судом строку позовної давності суд зазначає на наступне: У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Формулювання загального правила, щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Предметом розгляду даної справи є визнання правочину удаваним, застосування до удаваних правочинів дарування правил договору купівлі-продажу, визнання об`єктів нерухомості спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на квартиру та гараж по Ѕ частки. Спірні договори укладені 31.07.2014 і 07.10.2014. При укладені договорів [PERSON] не був присутнім, про дану обставину позивачу стало відомо у листопаді 2018 року, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме мйанл та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №143975516 від 05.11.2018, отриманого представником позивача [PERSON] , доказів, що позивачу було відомо у 2014 році про укладення договорів дарування, відповідачами суду не надано. З огляду на це, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду з даним позовом [PERSON] не пропущено та заява представників відповідачів про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3610 грн.

Outcome: approved