Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 12.11.2014 року на підставі наказу № 94/ок позивача було звільнено з посади провідного юрисконсульта Концерну у зв»язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2016 р. позивач був поновлений на посаді ат відповідача зобов»язано виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та грошову компенсацію моральної шкоди. 01.06.2016 р. позивача поновлено на роботі з 12.11.2014 р. В той же день 01.06.2016 р. [PERSON] попередили про те, що посада яку він обіймає з 03.08.2016 р. знову підлягає скороченню. 02.06.2016 р. у зв»язку із невиконанням відповідачем вимог законодавства про працю, умов колективного та трудового договору позивач звернувся на ім»я керівника підприємства з вимогою щодо звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідач надав лист згідно до якого підприємство не заперечує щодо звільнення [PERSON] з 03.06.2016 р. відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Не дивлячись на імперативну норму ч. 3 ст. 38 КЗпП України щодо розірвання працівником трудових відносин у зв»язку із систематичним порушенням роботодавцем вимог трудового законодавства, Концерн звільнив позивача за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 13-/0к від 24.06.2016 року. Такі дії є незаконними, а тому [PERSON] просить суд: визнати формулювання причини звільнення в зв»язку з прогулами без поважних причин неправильним; змінити дату та формулювання причини звільнення, вказавши нове формулювання звільнення - звільнений з 03.06.2016 р. за власним бажанням на підставі приписів частини 3 статті 38 КЗпП України, у зв»язку із невиконанням адміністрацією підприємства вимог законодавства про працю, умов колективного і трудового договорів; зобов»язати Концерн радіомовлення, радіозв»язку та телебачення донарахувати та виплатити [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 12 105,00 грн.; стягнути з Концерну Концерн радіомовлення, радіозв»язку та телебачення на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати належним йому сум при звільненні по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги, просив задовольнити з підстав зазначених у позові. Зазначив, що середній заробіток за час затримки виплат має бути стягнутий у розмірі 33 488,00 грн. за період з 04.06.2016 р. по 02.11.2016 р. Представники відповідача заперечували щодо задоволення позову. Пояснили, що наказом Концерну № 180 від 01.06.2016 р. [PERSON] було поновлено на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу. В той же день позивача було повідомлено про скорочення посади, яку він обіймає, та подальше звільнення з роботи 03.08.2016 р. 02.06.2016 р. концерном отримано заяву [PERSON] по звільнення з роботи за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У відповідь на його заяву Концерн надав відповідь, в якій не погоджувався з тим, що відповідач порушує права позивача та запропонував звільнитися за власним бажанням з 03.06.2016 р. Ппоте, без повідомлення причин [PERSON] більше на робочому місті не з»явився аж до 24.06.2016 р. Позивачу направлялись на адресу проживання листи про необхідність з»явитися на роботі, надати пояснення щодо відсутності. Відсутність [PERSON] на робочому місті кожного дня фіксувалась безпосереднім керівником позивача, складались акти про відсутність працівника на роботі. Наказом Концерну № 13/0к від 24.06.2016 р. позивача було звільнено з роботи в зв»язку з прогулами без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства України. відсутність порушень трудового законодавства з боку відповідача підтверджується Актом перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов»язкове державне соціальне страхування № 26-10-18/44 від 23.06.2015 р. Позивач був обізнаний з позицією відповідача щодо його звільнення, на запропоновану підставу звільнення - за власним бажанням, відповіді не надав та не наполягав на своєму звільненні. Позивач не виходив на роботу та не попереджав відповідача про причини такого нез»явлення, а сам факт попередження про намір розірвати трудові відносини не може вважатися поважною причиною відсутності на робочому місті протягом тривалого часу з 06.06.2016 р. по 24.06.2016 р. За таких обставин, відповідач мав всі підстави для звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України, а тому позов задоволенню не підлягає. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] працював в Концерні радіомовлення, радіозв»язку та телебачення на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу та 12.11.2904 року був звільнений з посади на підставі наказу № 94/ок за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 31.04.2016 р. було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 р. ухвалене за позовом [PERSON] до Концерну радіомовлення, радіозв»язку та телебачення в частині скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та в цій частині ухвалено нове рішення. [PERSON] поновлено на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну радіомовлення, радіозв»язку та телебачення з 12 листопада 2014 року, стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв»язку та телебачення на користь позивача 101235,01 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000,00 грн. моральної шкоди. Як свідчать матеріали справи на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва відповідачем 01.06.2016 р. видано наказ № 180 про поновлення [PERSON] на посаді з 12 листопада 2014 року. Також 01.06.2016 р. позивача повідомлено про те, що відповідно до наказу від 01.06.2016 р. № 184 «Про скорочення штату і чисельності представників Концерну радіомовлення, радіозв»язку та телебачення» посада провідного юрисконсульта юридичного відділу з 03.08.2016 р. скорочується. 02.06.2016 р. [PERSON] надав керівнику Концерну заяву про звільнення з посади за власним бажанням на підставі приписів ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв»язку із невиконанням адміністрації підприємства вимог про працю, умов колективного та трудового договорів, а саме: системного порушення протягом червня-вересня 2014 року строків виплати заробітної плати, відсутності дієвого реагування на звернення щодо перешкоджання потрапляння на робоче місце, безпідставної відмови у наданні відпустки, безпідставного та протиправного відсторонення від виконання трудових обов»язків та обмеження доступу на територію підприємства , внесення змін до колективного трудового договору в бік погіршення прав працівників, реалізації протиправної процедури скорочення відносно працівника та звільнення, злочинного невиконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2016 р. в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, намагання повторно протиправно реалізувати процедуру скорочення та звільнення. Приписами ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За чинними положеннями КЗпП України, роботодавець у разі, якщо вказані працівником причини звільнення, а саме порушення працедавцем трудового законодавства не підтверджуються або не визнаються, останній не має право самостійно змінювати правову підставу для звільнення. 03.06.2016 р. Концерн повідомив [PERSON] про те, що зазначена в заяві від 02.06.2016 р. інформація не знайшла свого підтвердження та повідомлено позивача про відсутність заперечень щодо припинення трудових відносин з 03.06.2016 р. відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Також встановлено, і це не заперечується позивачем, що з дня подачі заяви про звільнення [PERSON] не перебував на робочому місці. Факт відсутності позивача на робочому місці зафіксовано роботодавцем відповідними актами, копії яких долучено до матеріалів справи. Позивач зазначає, що мав право звільнитися із зазначених у заяві підстав, а саме порушення роботодавцем умов трудового законодавства, а тому трудовий договір розірвано з 03.06.2016 р., формулювання звільнення є неправильним, дата звільнення та формулювання підлягають зміні та відповідач зобов»язаний донарахувати на виплатити суму вихідної допомоги в порядку ст. 44 КЗпП України. Також відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку пр. звільненні у сумі 33 488,00 грн. Як пояснили в судовому засіданні представники відповідача, Концерн не погодився з наведеними [PERSON] порушеннями, а отже і не погодив звільнення з підстав зазначених у п. 3 ст. 38 КЗпП України, також скориставшись своїм правом. Натомість не заперечував щодо звільнення [PERSON] за угодою сторін. Як вбачається з акту позапланової перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю а загальнообов»язкове державне соціальне страхування № 26-10-18/44, складений Територіальною державною інспекцією з питань праці у м. Києві, факти порушення відповідачем чинного законодавства про працю станом на 23.06.2016 р. не виявлено. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року «про практику розгляду судами трудових спорів» у п. 12 роз»яснив: працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Судовому засіданні не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що після запланованої дати 03.06.2016 р. та після отримання відповіді підприємства щодо невизнання порушень позивач наполягав на звільненні з підстав зазначених у заяві. Пленум Верховного Суду України в постанові 9 від 06.11.1992 року у п. 22 роз»яснив - відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутність на роботі більш трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При цьому суду необхідно з»ясувати, у чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення та чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за відповідною нормою. [PERSON] звільнено у зв»язку із прогулами без поважних причин, згідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, наказ № 13/0к від 24.06.2016 р. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] був відсутній на робочому місті з 06.06.2016 р. по 24.06.2016 р. Відповідно до положень ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Зважаючи на обставини, встановлені в судовому засіданні, беручи до уваги те, що [PERSON] не заявляв вимогу про визнання незаконним звільнення з підстав, визначених у п. 4 ст. 40 КЗпП України, змінити формулювання та дату звільнення не можна, оскільки роботодавець не пов»язує звільнення позивача з підстав порушення трудового законодавства. За таких обставин, відсутні підстави для зобов»язання відповідача сплатити вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку в порядку ст.ст. 44,116,117 КЗпП України з обставин зазначеним позивачем. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed