Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в якій зазначив, що 05.12.2007 уклав з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) договір за яким отримав кредитну картку з лімітом у 10000,00 грн. Даною карткою він не користувався, проте в березні 2015 року представники Банку повідомили йому про наявність заборгованості по ній. 16.03.2015 в приміщенні Банку працівники останнього, погрожуючи відібрати нерухомість позивача, який є юридично неосвіченим, в разі не сплати начебто існуючої заборгованості, під психічним тиском заставили останнього підписати договір реструктуризації боргу (далі Договір), в рамках якого позивач 09.06.2015 отримав нову картку, на яку перерахував 6221,95 грн. в якості погашення заборгованості. Крім того, 27.05.2015 працівниками ДАІ в нього вилучено автомобіль, підставою для чого, як з'ясувалось, стало заочне рішення суду від 03.11.2014 про стягнення заборгованості та відкрите виконавче провадження за ним. Тобто Банк фактично намагався двічі стягнути заборгованість - за рішенням суду та на підставі договору про реструктуризацію боргу. Вказане вище рішення в наступному було скасоване та 26.06.2015 в задоволенні вимог Банку відмовлено, разом з тим незаконні дії відповідача, через які позивач був позбавлений можливості користуватись своїм автомобілем, що призвело до втрати роботи та заробітку, необхідності сплачувати кошти за штрафмайданчик, завдали позивачеві матеріальної та моральної шкоди. Позивач просить визнати договір реструктуризації боргу недійсним, стягнути з Банку матеріальну шкоду в розмірі 17199,95 грн., яка складається з витрат зі сплати судового збору за подання заяви про скасування заочного рішення; витрат за транспортування та перебування автомобілю на штрафмайданчику; коштів, що були перераховані на користь Банку за договором реструктуризації, а також моральну шкоду в сумі 28806,93 грн. і судовий збір в сумі 460,06 грн. В суді позивач та його представник підтримали позовні вимоги, наполягли на їх задоволенні та дали пояснення відповідно до викладених в позові обставин. Через неявку представника відповідача просили ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів. Представник відповідача до суду не з'явився, в третє поспіль просив перенести розгляд справи через неможливість прийняти участь в судовому засіданні, що розцінено судом як зловживання процесуальними правами та затягування часу. Заяви про розгляд справи за своєї відсутності представником відповідача не подано, отже, враховуючи заяву позивача, суд вважав за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши надані докази суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову через наступне: так, ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, посилаючись на укладення договору реструктуризації від 16.03.2015 під впливом обману та психічного тиску, крім того, що не надав жодного, крім особистих пояснень, достовірного доказу вчинення обману та застосування психічного насильства з боку Банку, не представив судові самої спірної угоди. Заяв чи клопотань про залучення до справи або витребування доказів позивачем не зроблено. Висловлення позивачем думки щодо протиправного вилучення з наступним поміщенням до штрафмайданчику його автомобіля, сплати відповідних коштів за це та намагання Банком отримати подвійне стягнення як за рішенням суду так і в рамках недійсного Договору, що призвело до матеріальної та моральної шкоди, також не грунтується на доказах. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, вилучення автомобіля та наступні дії з поміщення його на штрафмайданчик виконувались в рамках виконавчого провадження, закінчення якого відбулось згідно постанови державного виконавця від 02.07.2015 (далі Постанова). Сплата відповідних коштів на які посилається позивач сталась 03.07.2015, тобто після винесення Постанови, проте до набрання нею законної сили, так як час на оскраження Постанови не сплив (а.с. 6, 10-12, 15). При цьому слід зазначити, що повернення коштів шляхом укладення договору реструктуризації боргу або стягнення заборгованості в порядку виконавчого провадження є засобами захисту Банком своїх майнових прав, у виборі яких Банк є вільним, як і позивач, який захищає свої права, з одного боку, шляхом укладення Договору, а з іншого - шляхом скасування заочного рішення. Таким чином, суд вважає, що позов не є обґрунтованим і не може бути задоволений.

Outcome: dismissed