Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якій просить її виселити з будинку, розташованого по [ADDRESS] в с.Дмитрівка Знам'янського району Кіровоградської області, без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати Знам'янський районний сектор УДМС України в Кіровоградської області зняти з реєстрації відповідача. Свої вимоги обґрунтував тим, що має в особистій власності жилий будинок, який розташований по [ADDRESS] в с.Дмитрівка Знам'янського району Кіровоградської області. У 2006 році його донька [PERSON] звернулася до нього з проханням проживання та реєстрації в зазначеному будинку, на що позивач дав згоду. За час проживання відповідача в будинку, вона не брала участі в утриманні та ремонті будинку, разом зі своїм співмешканцем била вікна, ламала вхідні двері, після чого позивач за власні кошти робив ремонт, на прохання позивача про добровільне виселення із зазначеного будинку відповідач відмовилась, чим чиняться перешкоди позивачу у вільному розпорядженні належним йому майном, тому він змушений звернутись до суду із даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав порушення відповідачем правил співжиття та не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилася, про дату, місце та час слухання справи повідомлялася за адресою її місця проживання, зареєстрованої у встановленому законом порядку та у відповідності до п. 3 ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається повідомленою належним чином, причини неявки не відомі. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 07.02.1995 року позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] в селі Дмитрівка Знам'янського району Кіровоградської області (а.с.6). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив, що відповідач [PERSON] являється його донькою. Згідно претензії-вимоги від 21.05.2015 року [PERSON] звернувся до [PERSON] та її співмешканця з вимогою виселення з будинку [ADDRESS] Знам'янського району Кіровоградської області, оскільки він має намір оформлювати вказаний будинок на [PERSON], яка брала участь в забудові будинку (а.с.7). Заповітом від 22.01.2015 року [PERSON] заповів житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] (а.с.10). З копії довідки-характеристики №644 від 10.04.2015 року, виданої виконкомом Дмитрівської сільської ради вбачається, що [PERSON] за час періодичного проживання на території Дмитрівської сільської Знам'янського району зарекомендувала себе з негативної сторони, веде аморальний спосіб життя, схильна до зловживання алкогольними напоями та вчинення сімейних сварок (а.с.9). З інформації Знам'янського МВ УМВС України в Кіровоградській області від 07.10.2015 року № 31/12039 вбачається, що з приводу неправомірної поведінки [PERSON] до органів внутрішніх справ звертались [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] розбила вікно в будинку по [ADDRESS] та в будинку по [ADDRESS] в с. Дмитрівка, про що складено висновки, а також демонтувала труби опалення в будинку по вул. Кримській, 39 в с.Дмитрівка та за даним фактом розпочато кримінальне провадження за ч. 1 ст. 185 КК України. При цьому повідомлено, що протягом 2014 року і по жовтень 2015 року [PERSON] до адміністративної відповідальності не притягувалась ( а.с. 32). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов ' язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 ст. 116 цього Кодексу . Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Виселення без надання іншого жилого приміщення передбачено ч. 1 ст. 116 Житлового Кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших осіб проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне руйнування (псування) жилого приміщення, порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення, і відповідно до правил ст.29 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Крім того, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 розяснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблятьнеможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Між тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів саме систематичного порушення правил співжиття, які свідчать про те, що стосовно відповідача повноважними органами застосовувалися заходи попередження або громадського впливу і це не дало позитивних результатів та при цьому відповідаем повторно порушувалися правила співжиття. Також слід зазначити, що за умовами норми ст.116 ЖК України підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і за перечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуюче вищевикладене та те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що відповідачка систематично порушувала правила співжиття, в зв'язку з чим до неї вживалися заходи попередження або громадського впливу, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачки передбачених ст.ст.157,116 ЖК України та відповіно про відмову у задоволенні позовної вимоги про виселення [PERSON] Стосовно позовної вимоги про зобов'язання Знам'янського районного сектору УДМС України в Кіровоградської області зняти з реєстрації відповідача [PERSON], суд також приходить до висновку про відмову у її задоволенні оскільки вона є похідною та окрім того, слід зазначити, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про виселення, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, а тому відповідного зобов'язання в судовому порядку не потребує. На підставі викладеного, ст.ст.13, 41,47 Конституції України, ст.ст.29 ЦК України, ст.ст.116,157 ЖК України та

Outcome: dismissed