Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Мостобудівельний загін № 112», звідки він звільнився за власним бажанням. При звільненні йому не було виплачено заробітну плату, а тому він просить стягнути на свою користь з ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» заборгованість по заробітній платі в сумі 114 316 гривень 13 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 33 897 гривень 50 копійок, інфляційні втрати в сумі 79 590 гривень 02 копійки та 3 % річних в сумі 12 731 гривня 71 копійка. Позивач і його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Представник відповідача в судове засідання не прибув; відповідач надав відзив на позов, у якому зазначив про помилковість обрахування позивачем заявлених до стягнення сум та безпідставність стягнення 3 % річних, а тому просив задовольнити позовні вимоги в сумі, що відповідає фактичним обставинам справи щодо дійсного розміру заборгованості по заробітній плати позивача. Вислухавши вступне слово позивача і його представника та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. З копії трудової книжки позивача вбачається, що з 08.07.2004 року по 15.11.2018 року він працював на різних посадах в ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» і наказом від 15.11.2018 року № 343-к позивача було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 4). Вказану обставину під час розгляду справи сторони визнали і не оспорили. Заявляючи вимоги про стягнення заробітної плати, позивач обрахував її заборгованість в сумі 114 316 гривень 13 копійок на підставі виписок пенсійних органів та інформації за банківською карткою, шляхом здійснення відповідних математичних розрахунків (а.с. 5 - 33). Проте, суд не приймає до уваги та відхиляє зазначені докази позивача, оскільки вони не є належними і достовірними доказами в розумінні норм статей 76 - 80 ЦПК України. Зокрема, за клопотанням сторони позивача, на вимогу суду, відповідачем надано довідку № 420 від 13 серпня 2019 року про заборгованість по заробітній платі позивача в сумі 33 350 гривень 21 копійка, що також належним чином обрахована за довідкою відповідача № 59 від 27 січня 2020 року (а.с. 82, 171 - 172). Розмір заборгованості у вказаному розмірі відповідач не заперечив. Отже, у суду наявні правові підстави для стягнення заборгованості відповідача по заробітній платі позивача в сумі, що підтверджена документально належними і допустимими доказами. Як наслідок, обрахування позивачем сум стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та інфляційних втрати є помилковими і не вірними, оскільки були ним здійснені із розрахунку невиплаченої заробітної плати в розмірі 114 316 гривень 13 копійок. Вирішуючи спір по суті, суд керується наступними положенням трудового законодавства. Частина перша статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із положеннями ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; cама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу (пункт 20 постанови). Натомість, суд враховує розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості та дії відповідача щодо її виплати. Зазначене в повній мірі відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15. Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем, та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум. За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах та інших конкретних обставин справи. При цьому, реальна заробітна плата позивача, яка підлягає стягненню, становить трохи менше 30 % від заявленої ним в позові суми заробітної плати. Враховуючи те, що принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком, то суд приходить до висновку про зменшення середнього заробітку до 30 % від заявленої позивачем суми, тобто до 10 169 гривень 25 копійок (33 897,50 гривень х 30 : 100 = 10 169 гривень 25 копійок). Також, суд погоджується та приймає до уваги належним чином здійснений розрахунок інфляційних втрат позивача в сумі 28 469 гривень 50 копійок, що підтверджено відповідною довідкою відповідача № 37 від 27.01.2020 року із відповідними розрахунками (а.с. 165 - 169). Заявлені позивачем вимоги про стягнення 3 % річних в сумі 12 731 гривня 71 копійка, не підлягають задоволенню, оскільки, положення статті 625 ЦК України не застосовуються до правовідносин, що регулюються спеціальним законодавством та не поширюються на трудові правовідносини щодо заборгованості по заробітній платі. Враховуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що трудові права позивача щодо отримання ним заробітної плати порушено відповідачем, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині їх обґрунтованості, яку встановлено судом. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Також, згідно із вимогами статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 305 гривень 20 копійок у відшкодування судових витрат за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в та інфляційних втрат. Судом не встановлено здійснення позивачем інших будь-яких судових витрат, що підтверджені документально. Згідно із вимогами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 1 921 гривня 00 копійок за вимогами про стягнення заробітної плати. На підставі викладеного,

Outcome: partial