Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Володимир-Волинський (надалі КЕВ), Ковельського будинкоуправління №2 (надалі БУ№2) та Ковельської ремонтно-житлової експлуатаційної контори №1 (надалі ЖЕК) про стягнення заподіяної шкоди. В позовній заяві покликається на ту обставину, що при виконанні судового рішення належне йому на праві власності майно з трикімнатної квартири № 11, що по вул. Незалежності (Леніна), 86, м. Ковель, без його участі, 3 вересня 1990 року було перенесено в однокімнатну квартиру [ADDRESS] (Леніна), 86 м. Ковель. Перелік майна, яке було винесене з квартири, додається до позовної заяви. Оскільки ордер на вселення у квартиру № 17 позивач не отримував і не вселявся у неї, сподіваючись на позитивне рішення Європейського суду з прав людини, оскільки він оскаржував судові рішення у всіх інстанціях, то рішенням Камінь-Каширського районного суду від 2 лютого 2001 року його було визнано таким, що втратив право користування квартирою № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86, м. Ковель. Наявне у даній квартирі майно позивача, перенесне з попередньої квартири на виконання рішення суду, відповідно до долученого Переліку, знову ж таки, без його участі було поміщено на зберігання у приміщення відповідача у справі БУ- 2. Викладене у переліку майно відповідачі йому не повернули і де воно в даний час знаходиться, йому не відомо. Звернення до Ковельського MB УМВС України у Волинській області до позитивного результату не привели. Просить стягнути з відповідачів на його користь 58\~244 грн. завданої шкоди. В судовому засіданні під час розгляду справи позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити з викладених у ньому підстав, збільшили розмір позовних вимог у зв»язку із проведенням оцінки майна, просять стягнути з відповідачів користь позивача 61\~665 грн. Представник відповідача КЕВ [PERSON] заперечила проти позову та просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності. Відповідачі по справі БУ№2 та ЖЕК своїх представників ля участі у розгляді справи не направили, подали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що при виконанні судового рішення належне позивачу на праві власності майно з трикімнатної квартири № 11, що по вул. Незалежності (Леніна), 86, м. Ковель, без його участі, 03 вересня 1990 року було перенесено в однокімнатну квартиру № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86 м. Ковель. Перелік майна, яке було винесене з квартири, додано позивачем до позовної заяви. Позивач ствердив у позовній заяві, що оскільки ордер на вселення у квартиру № 17 він не отримував і не вселявся у неї, сподіваючись на позитивне рішення Європейського суду з прав людини, оскільки він оскаржував судові рішення у всіх інстанціях, то рішенням Камінь-Каширського районного суду від 2 лютого 2001 року його було визнано таким, що втратив право користування квартирою № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86, м. Ковель. Наявне у даній квартирі майно позивача, перенесне з попередньої квартири на виконання рішення суду, відповідно до долученого Переліку, знову ж таки, без його участі було поміщено на зберігання у приміщення відповідача у справі БУ- 2. Викладене у переліку майно відповідачі йому не повернули і де воно в даний час знаходиться, йому не відомо. Звернення до Ковельського MB УМВС України у Волинській області до позитивного результату не привели. Судом встановлено, що вилучене з колишнього помешкання позивача майно, згідно наданого ним Переліку, яке на виконання оскаржуваних ним судових рішень було спочатку винесене у встановленому законом порядку 03 вересня 1990 року з квартири № 11, що по вул. Незалежності (Леніна), 86, м. Ковель, квартиру № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86 м. Ковель, де тривалий час зберігалось під відповідальність представників КЕЧ, та ордер на яку він не побажав отримувати, оскільки оскаржував рішення суду, яке залишилось в силі, а згодом вказане майно на виконання рішення Камінь-Каширського районного суду від 2 лютого 2001 року, яким позивача було визнано таким, що втратив право користування квартирою № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86, м. Ковель, було перенесне з попередньої квартири та поміщено на зберігання у приміщення відповідача у справі БУ- 2. Суд вважає, що початком перебігу строку позовної давності є день, коли вказане позивачем майно, на виконання рішення Ковельського міського народного суду Волинської області від 27 грудня 1989 року, вибуло з його володіння та було поміщене у надану йому іншу квартиру та знаходилось на відповідальному зберіганні Ковельського БУ-2 Володимир-Волинської КЕЧ. Як вбачається з повідомлення начальника управління юстиції Волинської області від 30.03.1995 року, наданої позивачем, вказане майно фактично вибуло з його володіння 03.09.1990 року при проведенні виконавчих дій. Про дану обставину та про осіб, які прийняли на відповідальне зберігання спірне майно, позивач міг довідатися безпосередньо при виконанні рішення, або з матеріалів цивільної справи, у якій брав участь Як вбачається з переліку майна, складеного рукописним способом на аркушах із зошита в клітинку, наданого позивачем, він датований ним особисто 25.11.1994 року. У цьому переліку позивачем зазначено, що дане майно «було розбазарене службовими особами міськсуду». Оскільки із позовними вимогами про відшкодування вартості вказаного майна позивач звернувся до суду лише 23.09.2015 року (оскільки дата на поштовому конверті не читається), то суд вважає, що він пропустив строк позовної давності, що відповідно до ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Наведені в поясненнях позивача та його представника як на поважність причин пропуску строку позовної давності незгода позивача з рішеннями судів різних інстанцій та у різних справах та їх оскарження, не є підставою для поновлення строку позовної давності. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed