Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 09.09.2012 року між ним та відповідачами - подружжям [PERSON] та [PERSON], було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачам грошові кошти в сумі 120000 гривень, (визначивши грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - 14500 доларів США та 12000 євро), які відповідачі зобов'язалися повернути йому у будь-якій валюті із указаних вище, по його бажанню, до 05.07.2013 року, виплачуючи борг щомісячно в сумі не менше 1000 доларів США, починаючи з 01.10.2012 року. В підтвердження отримання коштів в сумі 120000 гривень, відповідачами було написано розписку в присутності трьох свідків - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Зміст цієї розписки є підтвердженням факту укладення між ним та відповідачами договору позики, а саме того, що між нии виникли правовідносини з підстав, передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України, та досягнення ними згоди стосовно всіх істотних умов цього договору. У вказаний у розписці строк відповідачі борг йому не повернули, посилаючись на відсутність коштів. За таких обставин він змушений звертатися до суду про стягнення з відповідачів боргу та просив: стягнути в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на його користь: борг за договором позики в еквіваленті 14500 доларів США, визначеного за офіційним курсом долара США 22,6234 гривень за 1 долар США, що становить 328039 гривень; три проценти річних від простроченої суми в сумі 21322,53 гривні; проценти від суми позики в сумі 86153,21 гривні; судові витрати по справі. Під час судового розгляду позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь: борг за договором позики в еквіваленті 14500 доларів США, визначеного за офіційним курсом долара США 22,6234 гривень за 1 долар США, що становить 328039 гривень; три проценти річних від простроченої суми в сумі 21322,53 гривні; проценти від суми позики в сумі 15932,08 гривні; судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та його представник змінені судові вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачі та їхній представник позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що відповідачі брали позику у позивача у сумі 9000 доларів США та 8000 гривень та, на момент розгляду справи у суді, повністю сплатили заборгованість за договором позики. Вислухавши позивача та його представника, відповідачів та їхнього представника, свідків, повно і всебічно зясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які надані сторонами та були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як встановлено в судовому засіданні, 09.09.2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON], було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав відповідачам грошові кошти в сумі 120000 гривень, визначивши грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - 14500 доларів США або 12000 євро. Відповідачі зобов'язалися повернути позивачу суму позики у будь-якій валюті із указаних вище, по його бажанню, до 05.07.2013 року, виплачуючи борг щомісячно в сумі не менше 1000 доларів США, починаючи з 01.10.2012 року. В підтвердження отримання коштів в сумі 120000 гривень, відповідачами було написано розписку в присутності трьох свідків - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Копія даної розписки знаходиться у матеріалах справи. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність між позивачем і відповідачем правовідносин саме за договором позики, відповідачі та їхній представник не заперечували. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно правової позиції ВСУ, викладеної ним у постанові від 18.09.2013 року, № 6-63цс13, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідачі позов не визнали повністю, обґрунтовуючи це тим, що гроші у позивача позичали, але в меншому розмірі - в сумі 9000,00 доларів США та 8000, 00 гривень і цей борг вже на даний час повністю повернули. Вважають, що проценти за користування позикою, вони не повинні сплачувати позивачу, так як вони про таке не домовлялися, коли позичали гроші. Оригінал розписки знаходиться у позивача, що відповідно до ст. 545 ЦК підтверджує наявність невиконаних боргових зобов'язань відповідачів перед позивачем. Оригінал розписки оглянуто у судовому засіданні і приєднано до матеріалів справи. Судом встановлено, що вказана розписка написана власноручно відповідачем [PERSON] та підписана останнім та відповідачем [PERSON], що підтвердили самі відповідачі. Встановлено також, що позивач передав гроші відповідачам в доларах США, ці обставини не оспорюються сторонами. Тобто, сторони погоджуються з тим, що між ними було укладено договір позики грошей і не оспорюються строки повернення відповідачами грошей, вказані в розписці. На письмовій розписці маються підписи відповідачів та трьох свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], в присутності яких вказано, що видана ця розписка. Сторони не дійшли згоди щодо суми позики, оскільки позивач посилається на те, що він по договору позики передав відповідачам гроші в сумі 14500 доларів США, а відповідачі стверджують, що лише 9 000 доларів США та 8000 гривень. Проте, відповідачами у судовому засіданні не доведено своїх тверджень щодо отримання в позику меншої суми, ніж зазначає позивач. Окрім того, допитаний свідок [PERSON] підтвердив, що він був присутній при написанні письмової розписки від 09.09.2012 року і позивачем були передані відповідачам кошти в сумі саме 14500 доларів США. А допитаний свідок [PERSON] підтвердив, що він власноручно підписував розписку про позику, хоча і не був особисто присутній при передачі грошей. Проте, йому відомо, що мала місце домовленість між сторонами про суму позики 14500 доларів США. І після підписання розписки, в подальшому жодна із сторін не говорили йому про те, що кошти насправді позичалися в іншій сумі, ніж та, що вказана у розписці. Таким чином, наведене вище та положення ст. 1047 ЦК України, відповідно до якої розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, спростовують твердження відповідачів щодо передачі позивачем у позику меншої суми, ніж зазначено у розписці. Крім того, сторони не прийшли згоди, щодо суми, яка була повернута відповідачами позивачу на виконання договору позики і щодо того, чи повинні відповідачі сплачувати позивачу проценти за користування позикою. Зокрема, позивач стверджує, що відповідачі повинні йому сплатити проценти за весь час користування позикою по день його звернення до суду. Відповідачі йому не повернули суму основного боргу 14500 доларів США взагалі, що становить на дату подачі позову 328 039 грн. Із загальної суми процентів за користування позикою 86153, 21 гривні відповідачі повернули йому на даний час проценти в сумі 70221,13 гривня. Відповідачі стверджують, що проценти за користування позикою вони не повинні платити позивачу взагалі, оскільки це не було передбачено укладеним між ними договором позики. Крім того, відповідачі посилаються на те, що вони сплатили позивачу за вказаним договором гроші в сумі 115005,13 гривень, з яких: до подачі позову до суду 94896,50 гривень, що еквівалентно 9121,51 доларам США, про що надали відповідний розрахунок до суду від 02.11.2015 року; та в ході розгляду справи, а саме 11.12.2015 року, - 20108,63 гривень. Щодо вказаних тверджень відповідачів, суд вважає наступне. Так, ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.2 ст. 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Як вбачається з розписки, позивач передав відповідачам у позику 120000 гривень, що на той час було еквівалентно 14500,00 доларам США, тобто договір позики, укладений між сторонами був на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Тому, положення щодо безпроцентного договору позики, у цьому випадку до застосування не підлягають. Таким чином, хоча у письмовій розписці про позику і не вказано нічого про проценти за користування позикою, але позивач має право на їх отримання відповідно до вищевказаної норми закону. Відповідачі, в звязку з тим, що розмір процентів не був зазначений у договору позики, зобов'язані сплатити позивачу проценти за користування позикою в розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України і проценти нараховуються щомісяця. Розрахунок суми процентів за користування позикою був наданий позивачем суду до позовної заяви на загальну суму 86153,21 гривні. Статтею 534 ЦК України, встановлюється черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями. Так, згідно даної норми закону, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Таким чином, ті грошові кошти, які сплатили відповідачі позивачу, погашають спочатку вимоги позивача, як кредитора, по процентах. Щодо сплати відповідачами коштів на виконання договору позики, то по наданому відповідачами розрахунку від 02.11.2015 року позивач визнав суму 50112,50 гривень, тобто суму, яка підтверджується банківськими переказами (копії платіжних доручень та чеків (квитанцій) знаходяться у матеріалах справи) та була сплачена до подачі позову до суду. Окрім вказаної суми та суми у розмірі 20108,63 гривні, переданої позивачу під час розгляду справи, як стверджують відповідачі, вони передавали позивачу на погашення позики суттєві суми готівкою та передали 20000,00 гривень дружині позивача [PERSON] Будучи допитаною в судовому засіданні, в якості свідка, [PERSON] факт передачі їй коштів, у погашення вказаного боргу, не визнала, та зазначила, що вже тривалий час (з 2012 року) спільно із позивачем не проживає, він проживає у м. Корсунь-Шевченківський, а вона - в м. Городище. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, що має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено в договорі або у виданій довіреності. Тобто, однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами. Частина 1 ст. 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У ч.1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобовязання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. Таким чином, за змістом цієї норми переадресування виконання боржником іншій особі можливе, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу. Аналіз норм ч. 1 ст. 238, ч. 2 ст. 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України). Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обовязку боржником. За змістом ч. 2 ст. 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобовязанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності. У разі нездійснення боржником перевірки особи кредитора чи наявності необхідних повноважень у іншої особи, ризик можливих наслідків, за змістом цієї норми, покладається на боржника. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] не була стороною договору позики та уповноваженою позикодавцем на прийняття виконання обовязку боржником, тому факт часткового виконання зобовязання, шляхом передання коштів дружині позивача, за наявності, крім того, заперечень позивача про отримання цих коштів від неї та не підтвердження самою [PERSON] факту передання їй грошей відповідачами, не може вважатися належним погашенням боргу. Щодо тверджень відповідачів про передачу коштів позивачу готівкою, а саме: 23.11.2012 року в сумі 600 доларів США; 25.11.2012 року - 1000 доларів США; 03.08.2013 року 4000, 00 гривень та 12.12.2013 року 7000, 00 гривень, на підтвердження чого, відповідачі представили суду свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], то суд не може взяти до уваги свідчення даних свідків, як належний доказ виконання зобовязань, оскільки факт повернення позики згідно ст. 59 ЦПК України, ст. 545 ЦК України не може бути підтверджений показаннями свідків. Так, за змістом п.12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч.2 ст. 937 ЦК, ч.3 ст. 949 ЦК. Отже, не надавши суду передбачені ст.ст. 545 ЦК України, засоби доказування на підтвердження факту виконання зобов'язань перед позивачем, відповідачі не вправі доводити цю обставину іншими засобами доказування, в тому числі показаннями свідків. Таким чином, відповідачі довели, а позивач підтвердив, що йому, у виконання зобовязань, було повернуто 70221 гривня 13 копійок, які, на підставі всього вище викладеного, є відсотками за користування позикою. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів 3% річних від простроченої суми та позиції відповідачів стосовно стягнення цієї суми як штрафних санкцій і, як наслідок, застосування до неї відповідно до ст. 258 ЦК України, спеціальної позовної давності в один рік, суд вважає наступне. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, від зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розписки від 09.09.2012 року, відповідачі зобов'язувалися повернути борг до 05.07.2013 року, відповідно з 06 липня 2013 року починається прострочення зобов'язання, яке триває до дати подачі позову у суд (31 серпня 2015 року), тобто 26 місяців. Виходячи з положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання. Отже, інфляційні нарахування та три проценти річних входять до складу грошового зобовязання, у зв'язку із чим спеціальна давність строком в один рік на них не розповсюджується. Щодо позиції відповідачів про застосування строку давності і до інших вимог, а саме: стягнення основного боргу та стягнення процентів за користування позикою, то як зазначено у ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності складає три роки. Щодо початку перебігу строку позовної давності по вимозі про стягнення основного боргу, то згідно письмової розписки, відповідачі зобов'язувалися сплачувати основну суму боргу частинами щомісячно в сумі 1000 доларів США, починаючи з 01.10.2012 року. Тобто, строк позовної давності щодо стягнення суми боргу 1000 доларів США (першого платежу) починається 01.10.2012 року і закінчується 30.09.2015 року. Позивач звернувся з позовом до суду 31.08.2015 року, тобто в межах строку позовної давності. Щодо початку перебігу строку позовної давності по вимозі про стягнення процентів за користування позикою, то згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, вони, в даному випадку, повинні виплачуватися щомісяця до дня повернення позики. Згідно письмової розписки позивач позичив відповідачам гроші 09.09.2012 року, тобто до 09.10.2012 року відповідачі повинні були сплатити проценти за перший місяць користування позикою. А оскільки, як було зазначено вище, позивач звернувся з позовом до суду 31.08.2015 року, термін позовної давності і по цій вимозі ним не пропущений. Також, відповідачі посилались на прострочення кредитора у даному зобовязанні, оскільки, при поверненні коштів позивачу, останній не видав відповідачам розписки про часткове погашення ними суми позики. Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. В судовому засіданні відповідачі не надали жодного доказу у підтвердження своїх тверджень, тобто не довели, що до подачі позову до суду, вони зверталися до позивача з вимогою видати розписку про одержання виконання зобовязання, а той їм у цьому відмовив. Лише під час розгляду справи, відповідач [PERSON] подав до суду лист від 28.10.2015 року, згідно якого звертався до [PERSON] де, (підтвердивши отримання від останнього позику в сумі 120000 гривень, що еквівалентно 14500 доларам США), пропонував йому видати розписки на підтвердження отримання [PERSON] сплачених відповідачами коштів в рахунок вищевказаного договору. За таких обставин, суд не вбачає прострочення кредитора, а тому вважає таке твердження відповідачів безпідставним. Враховуючи все вище викладене, суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, перевіривши розрахунки позивача щодо стягнення суми процентів за користування позикою, а також трьох процентів річних від простроченої суми, приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення. Так, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 328039 гривень 00 копійок. Також, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування грошовими коштами (позикою) у розмірі 15932 гривні 08 копійок та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 21322 гривні 53 копійки. Ухвалою Городищенського районного суду від 01.10.2015 року [PERSON] було відстрочено сплату суми судового збору до ухвалення судового рішення у вищезазначеній цивільній справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Враховуючи викладене, та те, що [PERSON] сплата судового збору була відстрочена, а рішення ухвалено на його користь, суд вважає за доцільне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь держави судовий збір, в рівних частинах, в розмірі по 1826 гривень 47 копійок з кожного, а всього стягнути 3652 гривні 94 копійки. На підставі наведеного та

Outcome: approved