Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особистого права власності на квартиру [ADDRESS], яка за твердженням позивача була придбана за рахунок його родини. [PERSON] звернулась з зустрічним позовом [PERSON] про поділ спільно-нажитого майна подружжя, у якому просить визнати за сторонами право власності на ? частку квартиру кожному. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи в їхній сукупності, судом встановлені наступні обставини: 18 серпня 2001 року сторони зареєстрували шлюб. У період шлюбу, 20.09.2007 р., на ім'я позивача укладений договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS]. Придбання квартири позивачем відбувалось за письмовою згодою відповідача. Посилання позивача про придбання спірної квартири у його особисту власність у зв'язку з тим, що квартира придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу бабусею іншої квартири, судом не приймаються. У матеріалах справи є договір купівлі-продажу спірної квартири, у якому у п. 12 зазначено про згоду відповідача на придбання спірної квартири. Оцінюючи надані сторонами докази, всебічно, повно та об'єктивно з'ясував обставини справи, враховуючи, що цивільне судочинство здійснюється за принципом диспозитивності, з урахуванням принципу справедливості, суд вважає, заявлені позивачем позовні вимоги слід відхилити, а зустрічні вимоги відповідача слід задовольнити на підставі наступного. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Отже судом встановлено, що сторонами за час шлюбу було придбано спільне майно у вигляді спірної квартири, яка наявна на час припинення шлюбних відносин. Учасниками справи не надано належних та допустимих доказів особистої власності на це майно. А за таких обставин у суду відсутня можливість виключити зазначене майно з спільній власності подружжя. Отже зазначене майно суд визнає спільною сумісною власністю подружжя. На підставі ст. 70 СК України суд виходить зі рівності часток сторін на зазначене майно. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За частиною 2 статті 69 СК дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. При поділі спільного сумісного майна, що належить сторонам по справі, суд керується нормою статті 63 СК, відповідно до якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, та частинами 1, 2, 4, 5 статті 71 СК, відповідно до яких неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. На підставі п. 25 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У процесі розгляду справи сторони не дійшли до згоди добровільно поділити спільне майно, на депозитний рахунок суду грошову компенсацію не внесли. У зв'язку з чим суд вважає за можливим поділити спільне майно шляхом визнання за кожною стороною право власності на ? частину квартири. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Слід підкреслити, що кожна з сторін по цієї справі не була позбавлена у користуванні своїми процесуальними правами. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 62, 69 - 72 СК України, Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11,

Outcome: approved