Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 22 вересня 2020 року в розмірі 282000 грн. 00 коп. 3032 грн. 53 коп., 3% процентів річних та 12915 грн 60 коп. інфляційних збитків, а усього на суму 297948 грн. 13 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 22 вересня 2020 року, між сторонами, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Бештинарським О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 678, за яким позивач під час укладання цього договору передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у сумі 282000,00 (двісті вісімдесят дві тисячі грн. 00 коп.), що на день підписання даного зговору становить еквівалент до вільноконвертованої валюти, а саме 10000,00 (десять тисяч доларів США). Згідно пункту 3 договору позики зазначені вище грошові кошти у сумі, що становитимуть 282000,00 (двісті вісімдесят дві тисячі грн.00 коп.), що на день підписання договору становить еквівалент до вільноконвертованої валюти, а саме 10000,00 (десять тисяч доларів США) за курсом НБУ Відповідач зобов`язується повернути повністю до 01 листопада 2020 року. Проте відповідач у встановлений строк грошові кошти не повернув, чим порушив мови договору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві. Вказала, що у строк встановлений в нотаріально посвідченому договорі позики відповідач кошти не повернув. Представник відповідача в судовому засіданні щодо заявлених вимог заперечив, просив у позові відмовити. Вказав, що [PERSON] спірного договору позики не підписував. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Судом встановлено, що 22 вересня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 678. Відповідно до вказаного договору позики [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 282 800 (Двісті вісімдесят дві тисячі) грн. 00 коп., що на день підписання даного зговору становить еквівалент до вільноконвертованої валюти, а саме 10000,00 (десять тисяч доларів США), які зобов`язався повернути до 01 листопада 2020 року. Однак до теперішнього часу грошові кошти відповідачем позивачу не повернуті. Відповідно до статті 1046\~ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047\~ЦК Українидоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом частини 1, 2 статті 207та частини 2 статті 1047\~ЦК Українидотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до статті 526\~ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610\~ЦК Українипередбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 612\~ЦК Україниборжник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Всупереч укладеному договору позики та вказаним нормам відповідач у встановлений строк не виконав покладені на нього зобов`язання та не повернув борг позивачу. Щодо стягнення індексу інфляції та трьох проценти річних від простроченої суми на підставі статті 625\~ЦК Українисуд вважає за необхідне вказати наступне. Згідно із частиною першою статті 598\~ЦК Українизобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599\~ЦК Українизобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046\~ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049\~ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631\~ЦК Українистроком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526\~ЦК Україниодностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611\~ЦК Українипередбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050\~ЦК Україниякщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625\~ЦК Українив разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивач має права на стягнення з відповідача інфляційний витрат та трьох процентів річних. Отже, встановивши, що відповідач умов укладеного із позивачем договору позики не виконав, а тому боржник зобов`язаний сплатити позивачу інфляційні витрати та три процента річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Розрахунок інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625\~ЦК Українипозивачем зроблений за період з 02 листопада 2020 року по 12 березня 2021 року. Отже, розрахунок інфляційних збитків за період з 02 листопада 2020 року по 12 березня 2021 року з суми заборгованості 282000,00 гривен становить 12 915,60 гривень. Розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми за період з 02 листопада 2020 року по 12 березня 2021 року з суми заборгованості 282000,00 гривень становить 3032,53 гривень. Суд, розглядаючи питання обґрунтованості вимог за наведеними розрахунками, виходить з того, що відповідачами не спростовані зазначені розрахунки. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що між сторонами 22 вересня 2020 року укладено договір позики в письмовому вигляді, договір підписано сторонами та посвідчено нотаріально, при укладенні цього договору [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність грошові кошти визначені договором, однак у встановлений строк [PERSON] не виконав свої зобов`язання, передбачені договором, тому позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Враховуючи встановлені судом обставини та оцінивши усі надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону, тому є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Щодо стягнення понесених судових витрат на правову допомогу, то суд враховує наступне. Відповідно до ч.3 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір доручення про надання професійної правничої допомоги та представництва від 10 березня 2021 року, розрахунок суми судових витрат, які понесено позивачем в зв`язку із розглядом справи. При цьому суд враховує, що відповідач не висловлював будь-яких заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, а відтак у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт. Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, які викладені у Постанові Великої Палати від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та у Постанові від 24.11.2020 у справі №911/4242/15. Відповідно до ч.1-3 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Позивач звертаючись до суду з позовом не зазначив попередньої (орієнтовної) суми судових витрат Разом з тим, право стягнення або відмови у стягненні таких витрат відповідно до ч.2 ст.134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду і питання про їх стягнення чи відмову у їх стягнення суд вирішує виходячи з конкретних обставин кожної справи. При цьому суд враховує, що необхідність понесення таких витрат виникла у позивача вже під час розгляду справи, яка зумовлена необхідністю підготовки додаткових процесуальних документів та необхідністю підтримки позиції позивача його представником в судових засіданнях. Враховуючи викладене, суд дійшов переконливого висновку, що з відповідача на користь позивача піддягають стягненню судові витрати в сумі 10 000,00 грн. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 2979,50 грн.

Outcome: approved