Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 10 000 грн., трьох процентів річних від суми боргу в сумі 720 грн., моральної шкоди в сумі 5 000 грн., витрат по оплаті юридичних послуг в сумі 500 грн., посилаючись на те, що згідно розписки від 07 жовтня 2010 року відповідачка зобов'язалася до 01 серпня 2011 року сплатити борг у розмірі 8000 грн. По закінченню строку розписки він звернувся до відповідачки з письмовою вимогою про повернення боргу, але відповідачка повідомила, що поверне його наступного 2012 року, так як немає коштів, а пізніше надала нову розписку з урахуванням додаткової домовленості відповідно до якої зобов'язалася повернути борг в сумі 10 000 грн. до 01 листопада 2013 року. До цього часу відповідачка зобов'язання не виконала, борг не повернула. Просить суд стягнути з відповідачки на його користь борг в сумі 10 000 грн., три проценти річних від суми боргу у сумі 720 грн., моральну шкоду в сумі 5 000 грн., витрати по оплаті юридичних послуг в сумі 500 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася двічі, про причини неявки суд не повідомила, про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалив про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів, в порядку, передбаченому ст. 224 ЦПК України. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 07 жовтня 2010 року відповідачка [PERSON] видала позивачу [PERSON] розписку про те, що вона зобов'язується повернути борг в сумі 8 000 грн. до 01 серпня 2011 року (а.с.30); 15 вересня 2013 року відповідачка [PERSON] видала позивачу [PERSON] розписку про те, що вона зобов'язується повернути борг в сумі 10 000 грн. до 01 листопада 2013 року (а.с.29). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачкою грошей в борг від позивача в сумі 10 000 грн., які відповідачка зобов'язалась повернути в строк до 01 листопада 2013 року, але зобов'язання не виконала, що є підставою для стягнення боргу в судовому порядку. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання складає 720 грн., а 3% річних від простроченої суми - 240 грн. (8 000 грн. х 3% = 240 грн.)/; строк прострочення зобов'язання з 07 жовтня 2010 року по 07 жовтня 2013 року складає 36 місяців, тобто 3 роки (240 грн. х 3 р. = 720 грн.). Суд вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми, що становить 720 грн. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вимог ст. 23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Суд вважає, що вимоги позивача по відшкодуванню йому моральної шкоди не підлягають задоволенню, так як законом не передбачено відшкодування моральної шкоди в договірних правовідносинах позики, сам договір позики також не містить у собі обов'язку винної сторони відшкодувати моральну шкоду іншій стороні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. Позивачем представлена, видана адвокатом [PERSON] довідка про те, що він 01 листопада 2013 року оплатив адвокату надану йому юридичну допомогу по здійсненню представництва за позовом до [PERSON] в сумі 500 грн. (а.с.8). Відповідно до ст. 14 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим з'їздом адвокатів України 17 листопада 2012 року (далі - Правила) адвокат надає правову допомогу на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ст. 28 Правил формою винагороди адвоката за здійснення представництва клієнта є гонорар, порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо) визначаються в договорі про правову допомогу. Як видно із матеріалів справи 01 листопада 2013 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] укладений договір про надання юридичної допомоги відповідно до п. 1 якого адвокат зобов'язався надати юридичну допомогу у вигляді представництва інтересів [PERSON] (а.с.18-19), проте розмір гонорару та порядок його обчислення в договорі відсутній. Також, адвокатом 01 листопада 2013 року позивачу видана довідка про те, що позивач оплатив надану йому юридичну допомогу по здійсненню представництва по справі [PERSON] (а.с.8), яку суд до уваги не приймає, так як в договорі про правову допомогу вказаний один вид правової допомоги - представництво інтересів позивача в суді, але адвокат в судових засіданнях участі не приймав, обґрунтування фактичних витрат не надав. За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення вимог позивач в частині стягнення судових витрат на правову допомогу немає. На підставі викладеного та

Outcome: partial