Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти у розмірі 71652 гривні 52 копійки, що станом на 12.05.2015 року згідно з курсом НБУ є еквівалентом 3480 доларів США та суму сплаченого судового збору у розмірі 716 гривень 52 копійки. Свій позов обґрунтовує тим, що починаючи з грудня 2003 року, він неодноразово позичав відповідачці кошти, у 2005 році [PERSON] позичила в нього 16\~000 гривень, що на той час було еквівалентно сумі 3200 доларів США, які повертала частинами. Заборгованість за тією позикою становить 407,50 гривень, що на час надання коштів було еквівалентно 50,00 доларам США. 20 вересня 2007 року відповідачка знову звернулася до нього за позикою у розмірі 32600 гривень, що по курсу на той час було еквівалентно сумі 4\~000 доларів США. Позивач зазначає, що розпискою ця позика не оформлювалася, у звязку із існуванням між ними довірчих відносин. З цієї позики відповідачем йому було повернуто 22.11.2007 року 4075,00 гривень, що на момент повернення коштів було еквівалентно 500 доларів США. Залишок по сплаті дорівнює 27954 гривень 50 копійок, що на той час було еквівалентно 3430,00 доларам США. Позивач вказує, що факт передачі грошових коштів можуть підтвердити свідки. У звязку із тривалим неповерненням позивачу коштів він був вимушений звернутися до Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявою щодо прийняття дій стосовно відповідачки та притягнення її до кримінальної відповідальності за шахрайські дії відносно нього. 31.10.2012 року о/у СДСБЕП Малиновського РВ ОМУ України в Одеській області старшим лейтенантом [PERSON] було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи у звязку із тим, що зазначені відносини мають цивільно-правовий характер. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачка відмовляється повертати борг у добровільному порядку, він вимушений звернутися з даним позовом до суду. В судових засіданнях позивач та його представник зазначили, що позов підтримують з підстав викладених у позовній заяві та просять його задовольнити. Представник відповідачки про ти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи, що дійсно у вересні 2007 року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 4000 доларів США для придбання автомобілю. Оскільки сума була для них обох значною, крім цього вона працювала реализатором у [PERSON], дану позику оформили розпискою, в якій було зазначено: дату складання, суму грошей, які позичаються, їхні з позичальником паспортні дані та підписи. Спочатку вона повернула 500 доларів США, а потім через деякий час повернула борг на загальну суму 1000 доларів США. Оскільки відповідачка працювала на [PERSON], то в подальшому за усною домовленістю залишок боргу у розмірі 3000 доларів США [PERSON] почав вилучати з її заробітку. Далі сторона відповідача наголошувала, що у вересні 2010 року відповідачка повністю відпрацювала борг та отримала назад боргову розписку в якості доказу того, що до неї [PERSON] не має претензій. 31 жовтня 2012 року [PERSON] була викликана до міліції де надала письмові пояснення працівникам міліції. Крім вищезазначених заперечень, представник відповідачки звернув увагу суду, що зобовязальні відносини між сторонами були припинені після повної сплати відповідачкою боргу та поверненні їй розписки ще у вересні 2010 року, тому [PERSON] не має права на стягнення боргу у звязку зі спливом строку позовної давності. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 31.10.2012 року Малиновським РО ОМУ ГУМВС України в Одеській області за результатами розгляду матеріалів ЖРЗПЗ № 13725 від 24.2012 року, прийнята постанова про відмову в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON] З встановлювальної частини вказаної постанови вбачається, що до Малиновського РО ГМУ ГУМВС України в Одеській області 24.10.2012 року надійшла заява громадянина [PERSON] проживаючого: [INFO], з проханням вжити заходи до громадянки [PERSON],[INFO], проживаючої: [PERSON], [ADDRESS], яка взяла у борг гроші у сумі 4000 доларів США та відмовляється їх повертати. В ході перевірки установлено, що [PERSON] біля 10-ти років працювала на ринку «7-й км» реализатором, роботодавцем якої був [PERSON]. В період роботи вона брала гроші у борг у [PERSON] відповідні суми та повертала їх у визначений строк. У 2007 році в останній раз [PERSON] взяла у борг 4000 доларів США у [PERSON], через деякий час повернула всього 570 доларів США, після чого виплат більше не проводила. [PERSON] підтверджує, факт того, що брала у борг вказану суму для придбання автомобілю, але повернула всього 1000 доларів США. Також [PERSON] пояснила що за останні три роки роботи у [PERSON], вона не отримувала заробітну плату, за усною домовленістю з [PERSON] працювала в рахунок свого боргу, після чого звільнилася [PERSON] ніяких претензій не мав. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа незалежно від сум. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Отже за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є уклад енним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має пережувати факт передачі коштів саме у борг. Отже у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання грошового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України необхідно встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа,на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов. В ході розгляду даної справи позивач та його представники в підтвердження наявності між позивачем та відповідачкою правовідносин за договором позики, послалися на матеріали перевірки, проведеної Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області на підставі його заяви щодо притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за шахрайські дії відносно нього, покази свідків [PERSON], [PERSON] Судом проаналізований висновок Малиновського РО ОМУ ГУМВС України в Одеській області прийнятий 31.10.2012 року за результатами розгляду матеріалів ЖРЗПЗ № 13725 від 24.2012 року, постанова про відмову в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON], допитані свідки [PERSON], [PERSON] за клопотанням сторони позивача, які підтвердили, що [PERSON] брала гроші у [PERSON] для купівлі собі автомобілю, однак суд критично оцінює надані докази, так як в сенсі ст.58,59 ЦПК України зазначені докази не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки вони не стосуються предмету доказування, які повинні бути підтверджені певними засобами доказування. Приписами статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень та що доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Суд вважає недоведеною правову позиції позивача щодо наявності між ним та відповідачкою правовідносин за договором позики, враховуючи відсутність документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов З зазначених підстав, суд позбавлений можливості перевірити дійсний зміст та достовірність документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов. За ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Розглянувши правомірність застосування правил ст. 267 ЦК України, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленої до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги недоведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 5-8, 10, 11, 31, 57-60, 62, 64, 88, 158, 195, 196, 208, 209, 212-218 ЦПК України, ст.ст. 267, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд

Outcome: dismissed