Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна та просить здійснити поділ спільної сумісної власності - квартири [ADDRESS] ; виділити у власність [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог вказав, що 01 жовтня 2019 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів громадянського стану зроблено запис №1526. Під час шлюбу [INFO] народилась донька [PERSON] , яка проживає спільно з [PERSON] . З лютого 2016 року з відповідачем спільного господарства не ведуть, проживають окремо. В період шлюбу, за спільні кошти, відповідно до договору купівлі-продажу від 16 травня 1995 року ними придбано квартиру [ADDRESS] загальною площею 48,2 кв.м. і яка являється об`єктом права спільної сумісної власності, тобто його та [PERSON] . Право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] . В спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON] його не допускає, замінила вхідні замки у квартирі. Копії ключів відмовляється їй надавати. Виходячи з цього він пропонував відповідачу добровільно поділити спільне майно, виділивши йому ? частину квартири [ADDRESS] . Від вказаної пропозиції вона відмовилась. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Направив до суду відзив, в якому вказав, що позовні вимоги він вважає безпідставними, оскільки позивач просить у позовній заяві, посилаючись на ст.ст.60,70 СК України «виділити йому у власність ? частину квартири [ADDRESS] вартістю 500000,00 грн. Згідно технічного паспорту на квартиру вбачається, що право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] , а частка кожного із співвласників не визначена. Згідно довідки про склад сім`ї ЖЕКу у зазначеній квартирі зареєстровані відповідач - [PERSON] та [PERSON] . Із свідоцтва про народження [PERSON] [INFO] вбачається, що батьками неповнолітньої є сторони по справі. З лютого 2016 року позивач з відповідачем спільного господарства не веде та проживає окремо. Враховуючи це, просить суд відступити від засади рівності часток подружжя, що мають істотне значення. Позивач не дбає про матеріальне забезпечення неповнолітньої дитини, не допомагає матеріально, в цілому ухиляється від участі в утриманні доньки, не сплачує аліментів, покладені на нього рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.09.2019 року. Доказом цього є борги позивача за зобов`язаннями щодо виплати аліментів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав: судом об`єктивно встановлено, що 01 жовтня 1994 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 2020 року. 16 травня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] загальною площею 48,2 кв.м. Право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Відповідно до ч.3,4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У ст. 60 СК України вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Враховуючи вище викладене та те, що квартира була набута за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що слід виділити у власність [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS] .

Outcome: approved