Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права на 1/2 частину квартири, визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що з червня 1992 року по липень 2003 року він з [PERSON] проживали в м.\~Хмельницькому однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, 08 липня 2003 року зареєстрували шлюб, який розірвано 1 липня 2011 року. Під час шлюбу ними була придбана квартира № 58, по вул. Озерній 10/1 блок Б в м.\~Хмельницькому, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 11.04 2007 року управлінням житлово-комунального господарства Хмельницької міської ради на ім'я [PERSON]. Вони спільно облаштовували придбану квартиру, за спільні кошти придбавали необхідні будівельні матеріали, меблі та предмети домашнього вжитку. Спільним коштом та зусиллями проводили ремонт перед заселенням та поточні ремонти. Спірна квартира була також ними реконструйована. Дані факти підтверджуються: свідоцтвом про одруження, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія та номер САВ № 325058, виданим 11.04.2007 р. управлінням житлово-комунального господарства Хмельницької міської ради. Відповідно до довідки БТІ м. Хмельницького від 26.12.2011 р. вартість квартири № 58, по вул. Озерній 10/1 блок «Б» в м. Хмельницькому загальною площею 118,0 кв. м становить 323 882 гривень. Оскільки [PERSON] відмовляється добровільно розділити майно, що являється спільною власністю, він змушений звертатися до суду. Позивач посилається на те, що квартира [ADDRESS] Б в м.\~Хмельницькому є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 16.04.2013 р. [PERSON] подарувала означену квартиру [PERSON], уклавши договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 30.07.2013 р. [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON], уклавши договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом. У подальшому означений договір було розірвано. Дані факти підтверджуються інформаційною довідкою з Державної о реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна наданою реєстраційною службою Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області. Позивач посилається на те, що подарувавши [PERSON] квартиру [ADDRESS]/ 1Б в м. Хмельницькому, [PERSON] розпорядилася нею без його згоди і цей договір дарування слід визнати недійсним, так як, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно ч 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Квартира [ADDRESS] Б в м. Хмельницькому вибула з його володіння не з його волі. Відповідно до довідки № 705/01-15 від 16.06.2014 р., наданої Хмельницьким бюро технічної інвентаризації інвентаризаційна вартість трикімнатної квартири № 58 по вул. Озерній в буд. № 10/1 Б становить 352 384 грн. Позивач просить визнати квартиру № 58, по вул. Озерній 10/1 блок «Б» в м. Хмельницькому об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартиру № 58, по вул. Озерній 10/1 блок «Б» в м. Хмельницькому, визнавши недійсним в цій частині свідоцтво про право власності [PERSON] квартиру, що видане її 11.04.2007 р. управлінням житлово-комунального господарства Хмельницької міської ради. Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] Б у м.\~Хмельницькому, який 16.04. 2013 року укладено між [PERSON] та [PERSON], посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу. Витребувати квартиру [ADDRESS] Б в м. Хмельницькому від [PERSON] та повернути у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] У подальшому позивач та її представник позовні вимоги уточнили, просили визнати квартиру № 58, по вул. Озерній 10/1 блок «Б» в м. Хмельницькому об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартиру № 58, по вул. Озерній 10/1 блок «Б» в м. Хмельницькому. Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] Б у м.\~Хмельницькому, який 16.04.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 17.11.2015 р. позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про витребування майна залишені без розгляду. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовну заяву, просила задовольнити позов, з підстав, викладених у позовній заяві, вказавши, що [PERSON] при укладенні договору дарування спірної квартири приховала факт перебування її в шлюбі з [PERSON], надавши нотаріусу паспорт, у якому була відсутня відмітка про факт перебування її у шлюбі. Квартира № 58, по вул. Озерній 10/1 блок «Б» в м. Хмельницькому є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] має право на 1/2 означеної квартири. Представник відповідача позов не визнала, вказавши, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки [PERSON] придбала означену квартиру за власні кошти, тому вона не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Відсутні підстави також для визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] Б у м.\~Хмельницькому, який 16.04.2013 року укладено між [PERSON] та [PERSON], посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу, оскільки договір укладено у відповідності до вимог законодавства. Просить відмовити у задоволенні позову також з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. За положеннями ч.1, 2 ст. Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка , зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання чоловіка та жінки без шлюбу не є підставою для виникнення у них обовязків подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Разом з тим згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 Сімейного кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 р. № 6-97цс11, яка згідно зі ст. 370 -7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. Позивач, посилається на те, що з червня 1992 року по липень 2003 року він з [PERSON] проживали в м. Хмельницькому однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, 08 липня 2003 року зареєстрували шлюб, який розірвано 8 липня 2011 року. [PERSON] до 1995 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. [PERSON] до 20 травня 1993 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 3 грудня 2014 року [PERSON] померла. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду [PERSON] залучена як її правонаступник. Судом встановлено, що 17 грудня 2001 року між ВКБ УМВС України та приватним підприємцем [PERSON] було укладено договір на дольову участь у будівництві житла [ADDRESS] загальною площею 114.6 кв. м. (т. 1 а. с. 82) 17 грудня 2001 року згідно акту № 253 прийому - передачі житлового фонду [ADDRESS] загальною площею 114.6 кв. м. була передана ПП [PERSON] ( т.1 а. с. 85) 17 грудня 2001 року відповідно до договору про уступку права вимоги, укладеного між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON], останній уступив право вимоги на будівництво двохкімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 114.6 кв. м. за 82512 грн. (т. 1 а. с. 83) 25 грудня 2002 року між [PERSON]. в інтересах якої діяла [PERSON] та [PERSON] укладено договір про уступку права вимоги на будівництво двохкімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 114,6 кв. м. за 88290 грн. (т. 1, а. с. 84) Судом встановлено, що будівництво буд. 10/1 по вул. Озерній у м. Хмельницькому було завершено 25.09.2003 р., про що зазначено в акті державної технічної комісії про прийняття будинку в експлуатацію та підтверджується довідкою ВКБ УМВС України у Хмельницькій області за № 99 (т. 1 а. с. 225). 11 квітня 2007 року [PERSON] надана довідка ВКБ УМВС України у Хмельницькій області про те, що 25 грудня 2002 року нею сплачена вартість [ADDRESS] (т. 1 а. с. 86). 11 квітня 2007 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на [ADDRESS] видане управлінням житлово-комунального господарства на підстав рішення від 25.09.2003 р. (т. 1, а. с. 7). Згідно довідки бюро технічної інвентаризації м. Хмельницького [ADDRESS] інвентаризаційна вартість квартири станом на грудень 2011 року складала 323882 грн. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період спільного проживання з вересня 2003 р. до січня 2004 р. проводили оздоблювальні, упоряджувальні, ремонтні роботи та здійснили перепланування [ADDRESS]. З січня 2004 р. стали постійно проживати в означеній квартирі. Вказані обставини у судовому засіданні підтвердили у судовому засіданні як свідки [PERSON], [PERSON], вказавши що [PERSON] та [PERSON] одні з перших стали проживати [INFO] після завершення оздоблювальних та упоряджувальних робіт. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 р. у справі № 6-801цс 16, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів того, що кошти, які були сплачені [PERSON] 25 грудня 2002 року при укладенні договору між [PERSON] в інтересах якої діяла [PERSON] та [PERSON] про уступку права вимоги на будівництво двохкімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 114,6 кв. м. у сумі 88290 грн. були спільними коштами подружжя, оскільки у цей період сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] також не надав суду належних та допустимих доказів, яка сума коштів була витрачена на облаштування квартири, не звертався до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сімєю з [PERSON] у період, протягом якого придбане спірне майно (до 8 липня 2003 р.), та не довів внесення ним коштів на придбання [ADDRESS], що є необхідною умовою для вирішення майнового спору між чоловіком і жінкою, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі. Для визначення розміру частки позивача у означеній квартирі, останній також не надав доказів вартості [ADDRESS] станом на січень 2004 року, тобто доказів про істотне збільшення вартості квартири або внаслідок спільних трудових чи грошових затрат позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Судом встановлено, що 11.04.2007 р., [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на квартиру № 58, по вул. Озерній 10/1 блок Б в м. Хмельницькому, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 11.04 2007 року управлінням житлово-комунального господарства Хмельницької міської ради на ім'я [PERSON], на підставі рішення управління житлово-комунального господарства від 25.09.2003 р. (т. 1, а. с.7). Суд приходить до висновку, що при встановлених обставинах та досліджених доказах, отримання [PERSON] у 2007 р. означеного свідоцтва не є підставою для визнання [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи із змісту ст.ст. 203, 717 Цивільного кодексу України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення про предмет договору і досягли згоди про всі його істотні умови. Судом встановлено, що 16.04.2013 року був укладений договір дарування кв. № 58, по вул. Озерній 10/1 блок Б в м. Хмельницькому між [PERSON] та [PERSON] Вартість квартири сторони оцінили у сумі 374060 грн. Дарувальник [PERSON] у договорі зазначила що квартира, яка є предметом даного правочину не є спільною сумісною власністю, оскільки на день виникнення права власності на неї, вона у шлюбі не перебувала, квартира придбана нею за власні кошти. (т.1 а.с. 152). Суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] Б у м.\~Хмельницькому, який 16.04.2013 року укладено між [PERSON] та [PERSON] Суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів, які б давали суду підстави для визнання означеного договору недійсним. За загальним правилом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позов, якщо для цього є підстави, передбачені ст. 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Суд також приходить до висновку, що позивачем не було пропущено строку позовної давності, тому підстави для відмови позову з цих підстав відсутні.

Outcome: dismissed