Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання. В позові зазначено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2008 року з відповідача на користь позивача було стягнуто безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 60600 гривень 00 копійок. Однак, до теперішнього часу рішення суду не виконано, грошові кошти позивачу не повернуті. Позивач зазначає, що, в зв'язку з тривалим простроченням повернення грошових коштів та невиконанням рішення суду, відповідач повинна сплатити йому інфляційні втрати і три проценти річних від простроченої суми. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних втрат в розмірі 93748 гривень 20 копійок та суму процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 13937 гривень 58 копійок, а також понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1076 гривень 85 копійок. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали та пояснили, що вимоги позивача безпідставні, необґрунтовані та не підтверджені жодними доказами. Так, відповідач зазначила, що рішення суду було нею оскаржено і вона вважає, що позивачу вона ніяких коштів сплачувати не повинна. Також, позивачем порушено строки звернення до суду з позовною заявою, оскільки рішення було судом ухвалено ще в 2008 році, раніше позивач із такими вимогами не звертався, тому вважає за необхідне застосувати строки позовної давності. Крім того, представник відповідача зазначив, що оскільки рішенням суду вже був встановлений розмір шкоди, що має преюдиційне значення, тому суд при вирішенні цієї справи не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. Тому просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253 255 ЦК України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні, згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2008 року, позов [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих грошей задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 60600 гривень 00 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних за весь час безпідставного утримання грошових коштів в розмірі 5995 гривень 00 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму судового збору в розмірі 670 гривень 00 копійок та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 30 гривень 00 копійок, а всього 700 гривень 00 копійок. Зазначене судове рішення набрало законної сили 18 грудня 2008 року. Тобто, вбачається, що на підставі рішення суду у відповідача виникло зобов'язання щодо сплати на користь позивача грошових коштів в розмірі 60600 гривень 00 копійок. Отже, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення грошової суми в розмірі та у валюті, які визначені в судовому рішенні. В подальшому, в рахунок погашення заборгованості за судовим рішенням будь-яких платежів позивач від відповідача не отримував. Тому, в порушення зобов'язання, покладеного судовим рішенням, відповідач не виконала належним чином зобов'язання з погашення суми заборгованості, безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 60600 гривень 00 копійок позивачу не сплатила, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язань. Таким чином, вбачається, що відповідач в односторонньому порядку відмовилася від виконання зобов'язання. На виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2008 року, 23 червня 2011 року позивачем були отримані виконавчі листи, які в подальшому були ним пред'явлені до виконання в порядку, визначеному для виконання судових рішень. Однак, як було встановлено під час судового розгляду, до теперішнього часу відповідач суму заборгованості позивачу не сплатила, в примусовому порядку визначена судовим рішенням грошова сума з відповідача на користь позивача не стягнута. Таким чином, в зв'язку з тим, що відповідач покладені на неї судовим рішенням зобов'язання виконує неналежним чином, а також враховуючи, що виконання в примусовому порядку рішення суду, яким була стягнута грошова сума, не припиняє правовідносин сторін щодо повернення грошових коштів, що за своєю правовою природою є грошовим зобов'язанням, і не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання перед позивачем. З приводу тієї обставини, що стягнення грошових коштів за судовим рішенням є грошовим зобов'язанням, за прострочення виконання якого ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачена цивільно-правова відповідальність, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Так, за змістом ст.ст. 524, 533535, 625 ЦК України вбачається, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Положення ч. 3 ст. 510 ЦК України визначають, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Таким чином, правовідношення, в якому з однієї сторони судовим рішенням стягнуті на користь іншої сторони грошові кошти, а інша сторона має право вимагати відповідної сплати цієї суми грошових коштів, тобто, в якому передбачено сплату грошей, є грошовим зобов'язанням. Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить і стягнення грошових коштів на підставі судового рішення, що являє собою цивільно-правове зобов'язання, а також має ще й грошовий характер, оскільки рішенням суду визначена грошова сума належні до стягнення безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 60600 гривень 00 копійок. Крім того, ст. 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Тому суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі судового рішення є грошовим зобов'язанням і на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду України, викладених у постанові від 25 червня 2014 року № 6-25цс14, відповідно до якої за змістом ст.ст. 524, 533 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає. Посилання представника відповідача на те, що суд має застосувати відповідну правову позицію Верховного Суду України, згідно якої, якщо рішенням суду вже був встановлений розмір шкоди, що має преюдиційне значення, тому суд при вирішенні цієї справи не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі посилання представника відповідача є безпідставними та необґрунтованими. Так, вказаний представником відповідача висновок щодо застосування норм права, викладений у наданій ним постанові Верховного Суду України, не може бути врахований судом під час розгляду дійсного цивільного спору, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами в дійсній цивільній справі, виникли на підставі судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів, а тому вони не є подібними правовідносинам, які були встановлені судом в наданій представником відповідача постанові Верховного Суду України і виникли на підставі стягнення суми матеріальної шкоди, заподіяної скоєним злочином, а є різними за своєю правовою природою правовідносинами. При цьому, як було встановлено в судовому засіданні, позивач протягом всього часу після ухвалення судом рішення був обізнаний про порушення своїх прав та інтересів внаслідок несплати відповідачем стягнутих рішенням суду коштів, в зв'язку із чим ним були отримані та пред'явлені до примусового виконання відповідні виконавчі листи, після чого жодних грошових коштів на користь позивач в примусовому порядку стягнуто не було, однак позивач не звернувся до суду з вимогою про захист своїх порушених прав у встановлений законом строк. Зазначені обставини не заперечувались й самою представником позивача в судовому засіданні. Тому, з урахуванням того, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права, суд вважає, що саме з такої дати повинен починати спливати строк звернення до суду з відповідним позовом про стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання. Таким чином, враховуючи, що відповідач в судовому засіданні зазначила про необхідність застосування строків позовної давності, тому вбачається, що строк позовної давності щодо стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 квітня 2008 року по 25 січня 2013 року включно сплинув, а позивачем був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав щодо стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за цей період. З урахування наведеного суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову в цій частині щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 квітня 2008 року по 25 січня 2013 року, в зв'язку із пропуском строку позовної давності. Отже, сума індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов'язання без урахування періоду, строк позовної давності щодо стягнення за який сплинув, тобто за період з 26 січня 2013 року по 01 грудня 2015 року, складає: від суми в розмірі 60600 гривень 00 копійок за період з 26 січня 2013 року по 01 грудня 2015 року = 99,90 % х 100,00 % х 100,00 % х 100,10 % х 100,00 % х 99,90 % х 99,30 % х 100,00 % х 100,40 % х 100,20 % х 100,50 % х 100,20 % х 100,60 % х 102,20 % х 103,30 % х 103,80 % х 101,00 % х 100,40 % х 100,80 % х 102,90 % х 102,40 % х 101,90 % х 103,00 % х 103,10 % х 105,30 % х 110,80 % х 114,00 % х 102,20 % х 100,40 % х 99,00 % х 99,20 % х 102,30 % х 98,70 % х 102,00 % = 178,236 % х 60600 гривень 00 копійок = 108010 гривень 79 копійок 60600 гривень 00 копійок = 47410 гривень 79 копійок. Крім того, 3 % річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов'язання без урахування періоду, строк позовної давності щодо стягнення за який сплинув, тобто за період з 26 січня 2013 року по 01 грудня 2015 року, складає: 60600 гривень 00 копійок х 3,00 % / 100 % / 365 днів х 1040 днів прострочення = 5180 гривень 05 копійок. При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що вона нічого не повинна платити позивачу, так як не згодна із рішенням суду, оскільки такі посилання відповідача є безпідставними, жодних доказів на підтвердження цього останньою суду не надано. Відсутні такі докази й в матеріалах справи. Крім того, зазначені обставини не звільняють відповідача від обов'язку виконувати судове рішення, що набрало законної сили і є обов'язковим для виконання. Таким чином, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають вказані вище суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання перед позивачем. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат в розмірі 47410 гривень 79 копійок та суми трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення в розмірі 5180 гривень 05 копійок, а в іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦК України, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 525 гривень 91 копійок.

Outcome: partial