Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 600 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Позивач та його представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, пояснивши, що відповідач надає матеріальну допомогу на утримання дитини, але не постійно, лише подарунки на день народження та продукти харчування. Відповідач та її представника за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, відповідач не погодилася з розміром аліментів на утримання дитини, вважає за достатнє сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 400 грн., повідомивши, що вона на даний час офіційно не працює і тому не має постійного доходу. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Лебязької сільської ради Чугуївського району Харківської області [PERSON] у судовому засіданні підтримала вимоги позивача, пояснивши що на даний час на виховання та утримання дитини потрібні значні кошти: на навчання, лікування, одяг та інше. Вислухавши сторони, перевіривши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які врегульовані Сімейним Кодексом України. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 21.06.2013 року (а.с. 8), від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ВЛ № 264474 (а.с. 9). Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується сторонами, неповнолітня дитина сторін мешкає з батьком. Згідно наданої довідки Лебязької сільської ради Чугуївського району Харківської області № 294 від 20.07.2015р., [PERSON] проживає за адресою: [INFO], і на його утриманні знаходяться діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Відповідач, як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, матеріальну допомогу на утримання дитини на постійній основі не надає. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 цієї ж Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В ст. 51 Конституції України закріплений обовязок батьків утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до вимог ст.ст.: 180 СК України - батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; 181 ч. 3 СК України - кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; 191 СК України - аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються з дня предявлення позову. У судовому засіданні відповідач пояснила, що вона не має можливості виплачувати аліменти в розмірі 600 грн. щомісяця, так як не працює, не має постійного доходу, однак відомостей щодо перебування на обліку у центрі зайнятості як безробітна не надала. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. При винесенні рішення суд враховує наступні обставини: дитина проживає з батьком та знаходиться на його утриманні, відповідач не є пенсіонером чи інвалідом, працездатна, не працює, інших осіб, які б перебували на її утримані, не має. Отже, виходячи з встановлених дійсних обставин справи та враховуючи матеріальне становище платника аліментів, яка на даний час не працює, не є пенсіонером чи інвалідом, відсутність інформації про наявність у неї інших осіб, які знаходяться на її утриманні, матеріальне становище позивача і дитини, та з урахуванням ч. 2 ст. 182 СК України, згідно якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» прожитковий мінімум для дитини у віці від 6 до 18 років з 1 вересня 2015 року становить 1455 грн., суд вважає можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 500 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача. Згідно з ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. В порядку ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного і

Outcome: partial