Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , Орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської радипро витребування майна, а саме квартири [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову вказує на те, що квартира [ADDRESS] , володільцем якої являється позивач, вибула із його володіння поза його волею, оскільки його мати - [PERSON] діяла всупереч інтересів останнього як малолітньої дитини та порушила його право ще під час приватизації квартири, після чого через неспроможність [PERSON] погасити кредиторську заборгованість, квартиру було реалізовано на прилюдних торгах, а в подальшому відчужено на підставі договору купівлі-продажу. Таким чином позивач зазначає, що усі відчуження квартири [ADDRESS] відбулися без його відома, згоди та участі, а так як останній є законним володільцем цієї квартири, то вважає, що має право вимагати її витребування на свою користь. У судовому засіданні позивач, представник позивача та третіх осіб - [PERSON] підтримали позовні вимоги, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просять позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов заперечив. Зокрема, пояснив, що відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, яку власник [PERSON] відчужив [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Також зазначає, що прилюдні торги, на яких попередньо була реалізована спірна квартира, не визнавались недійсними. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] підтримав позовні вимоги, просить позов задовольнити. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] , а також представник третьої особи - Органу опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської радив судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] народився [INFO] . 10.10.1997 року на підставі розпорядження органу приватизації №6167 було проведено приватизацію квартири [ADDRESS] та передано її у приватну власність [PERSON] та [PERSON] шляхом видачі Свідоцтва про право власності на квартиру від 31.10.1997 року. Вказане Розпорядження прийняте на підставі поданої [PERSON] заяви про передачу квартири у приватну власність від 20.12.1996 року та довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири від 18.12.1996 року №1/1845. [INFO] померла [PERSON] 25 жовтня 2004 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 жовтня 2004 року набула та зареєструвала право власності на Ѕ частки квартири, яка належала [PERSON] 12.01.2014 року позивач звернувся до Галицького районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] та Квартирно-експлутаційного відділу м. Львова Міністерства оборони України, третя особа [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності та розпорядження органу приватизації. Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 22.08.2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 15.11.2016 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2017 року, задоволено позов в повному обсязі, визнано недійсним та скасовано Розпорядження органу приватизації про приватизацію квартири [ADDRESS] , а також свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] виданого Квартирно-експлуатаційною частиною району 31.10.1997 року. Крім того, судом встановлено, що Галицьким районним судом м. Львова та Кам`янко-Бузьким районним судом Львівської області було постановлено рішення, якими вирішено стягнути з [PERSON] суму заборгованості, яка у сукупності становила 6 149 240,68 грн на користь ВАТ «Державний ощадний банк» (на суму 418 533,47 грн), ПАТ КБ «Хрещатик» (на суму 419 400,64 грн) та ВТБ «ВТБ Банк» (на суму 5 011 306,34 грн). На виконання зазначених рішень судів 24.12.2010 року підрозділом примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області було описано та арештовано нерухоме майно боржника - [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] , що на той час належала останній на праві приватної власності. Описане майно, а саме спірна квартира, була оцінена та виставлена на прилюдні торги, з яких 20.12.2011 року реалізована за ціною 538 000,00 грн. Вказану квартиру придбав [PERSON] , що підтверджується протоколом №1411208-1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмету іпотеки) від 20.12.2011 року та актом державного виконавця про реалізацію арештованого майна прилюдних торгів від 04.01.2012 року (а.с.13-14). На підставі вказаних документів 08.02.2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баб`як Г.Я. було видано свідоцтво, на підставі якого [PERSON] оформив право власності на спірну квартиру та отримав Витяг про державну реєстрацію прав №34733407 від 06.07.2012 року (а.с.16). В подальшому [PERSON] відчужив спірну квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2017 року (а.с.88). Вказане підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна (а.с.15, 89). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Згідно із ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed