Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Чернігівторф» та уточнивши позовні вимоги просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 59 419 грн. 63 коп. та 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 24.10.2014 року позивача було призначено виконуючим обов'язки директора державного підприємства «Чернігівторф» в установленому порядку. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 124-к/к від 25.08.2015 року його було звільнено від виконання обов'язків директора ДП «Чернігівторф» відповідно до п.1 ст. 41 КЗпП України, однак рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01.03.2016 року, що набрало законної сили, даний наказ було визнано незаконним та визнано вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обґрунтованими, проте, вимоги в цій частині не були задоволені у зв»язку з пред»явленням їх до неналежного відповідача. Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що діями відповідача, що полягають у незаконному звільненні його з роботи та внесенні відповідного незаконного запису у його трудову книжку, йому завдано тяжких моральних страждань у вигляді втрати ділової та професійної репутації, зазначає , що внаслідок переживань погіршився стан його здоров'я, йому була зроблена складна, вартісна операція на серці. Позивач в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Вказав, що погіршення його стану здоров»я пов»язано з хвилюванням перенесеним внаслідок незаконного звільнення. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, надали суду письмові заперечення (а.с. 45-46). Пояснили, що позивач мав трудові відносини з Міністерством енергетики та вугільної промисловості України та Державним концерном «Укрторф», трудові спори необхідно вирішувати між учасниками трудових відносин. Оскільки позов щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням вже розглядався судами першої та апеляційної інстанції, тому вважають що на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Зазначають, що згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак позивач не був поновлений на роботі, це питання не вирішується в даному провадженні, тому не встановлено самого факту вимушеного прогулу, а відповідно немає і підстав стягнення будь-яких виплат. Щодо моральної шкоди зазначають, що ДП «Чернігівторф» не мало ніякого відношення до прийняття чи звільнення з посади позивача, тому не мала можливості заподіяти моральну шкоду позивачу. Вважають, що всі позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, тому не підлягають задоволенню. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що ДП «Чернігівторф» засноване на державній власності згідно наказом Державного комітету України по вугільній промисловості від 10.02.1993 р. за № 16, відповідно до Постанови КМУ від 03.05.2007 року за №689 « Про утворення ДК «Укрторф» входить до складу ДК «Укрторф» та належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 року № 1085/2010 « Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади». Відповідно до пункту 6.2 Статуту ДП «Чернігівторф», керівник підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням ДК «Укрторф». Судом встановлено, що згідно наказу міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Продана Ю.В. № 158-к/к від 24.10.2014 року, [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки директора державного підприємства «Чернігівторф», до укладення контракту з керівником даного підприємства в установленому порядку (а.с. 48). Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України за підписом міністра Демчишина В.В. за № 124-к/к від 25.08.2015 року, позивача було звільнено від виконання обов'язків директора державного підприємства «Чернігівторф» відповідно до пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України. ( а.с. 47). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01.03.2016 року позовні вимоги [PERSON] до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України за № 214-к/к від 25 серпня 2015 року про звільнення виконуючого обов'язки директора ДП «Чернігівторф» [PERSON], незаконним. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.06.2016 року дане рішення залішено без змін.(5-11). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди виходили з того, що вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку є обґрунтованими, але в задоволенні позову в цій частині було відмовлено, оскільки позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати та роз»яснено право на звернення до суду з даним позовом до належного відповідача. Судами було встановлено, що нарахування та виплата заробітної плати [PERSON] здійснювалось ДП «Чернігівторф», як окремою юридичною особою. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Таким чином, при звільненні позивача із займаної посади виконуючого обов'язки директора державного підприємства «Чернігівторф» на підставі п. 1 ст. 41 КЗпПУ були порушені його права та судом визнано незаконним даний наказ про звільнення. При цьому, [PERSON] не поновлений на попередній посаді, а також був позбавлений права працевлаштуватись при наявності такого формулювання причин звільнення, а отже суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, при цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до п.8 зазначеної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 серпня 2015 року по 01 червня 2016 року, що становить 194 робочих дні. Згідно довідки Державного підприємства «Чернігівторф» № 193 від 28.04.2017 року (а.с.75), середньоденна заробітна плата виконуючого обов'язки директора [PERSON] на момент звільнення складала 309,78 грн. Таким чином, 309,78*194=60097 грн. 32 коп. Розглядаючи позов в межах позовних вимог відповідно до положень ст. 11 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 59 419, 63 грн., який розрахований позивачем виходячи із середньоденного заробітку 303 грн. 16 коп. Зазначена сума визначена без урахування обов'язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При розгляді питання про стягнення суми моральної шкоди, суд бере до уваги доводи позивача, що звільнення його з посади призвело до моральних страждань у вигляді втрати ділової та професійної репутації, погіршення стану здоров'я. Таким чином, з урахуванням фактичних обставин справи, виходячи із засад розумності, справедливості і виваженості, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме слід стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 2000 гривень. Також, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір: у розмірі 640 грн. на користь держави (за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) та 20 грн. на користь позивача (пропорційно до задоволеної вимоги про відшкодування моральної шкоди ). З позивача [PERSON] підлягає стягненню на користь держави недоплачена сума судового збору при збільшенні позовних вимог в розмірі 360 грн.

Outcome: partial