Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просив зобов'язати відповідачку усунути перешкоди, які вона створила йому в користуванні його земельною ділянкою за адресою [ADDRESS], а саме: покласти на неї обов'язок по знесенню паркану, спорудженого нею на території його земельної ділянки біля межі літ. «Г» - літ. «А» згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 06.11.07р. на його ім'я, повернути йому частку його земельної ділянки, самовільно зайнятої відповідачкою; покласти на неї обов'язок по знесенню дерев, які розташовані в безпосередній близькості від встановленої державним актом межі літ. «Г» - літ. «А» його земельної ділянки: слива - 0,4м., вишня - 0,6м., шовковиця - 1,2м., 2 дерева дуба - 1м.; зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні його земельною ділянкою Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в його власності знаходиться земельна ділянка площею 0,1783 га. для обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS], а також вказаний житловий будинок. Відповідачці належить сусідній будинок по [ADDRESS] та вона користується земельною ділянкою за цією адресою, яка не приватизована. Під час отримання позивачем державного акту у 2007 році межі його земельної ділянки узгоджувались із усіма сусідами, в т.ч. і з відповідачкою, але, незважаючи на це, вона протягом тривалого часу порушує його право власності на земельну ділянку шляхом розміщення паркану на території його земельної ділянки та утримання на своїй земельній ділянці дерев у безпосередній близькості від встановленої державним актом межі, які затіняють значну площу його городу, внаслідок чого він не може використовувати частину своєї земельної ділянки за призначенням. На неодноразові звернення позивача відповідачка відмовляється усунути вказані порушення, не виконує вона і рішення Петрівцівської сільської ради № 10 від 29.04.2013р., яким її зобов'язано знести самовільно зведений паркан на земельній ділянці позивача, тому він змушений звертатися до суду, посилаючись на ст.ст.95, 104, 158 ЗК України та ст.ст.386, 387 ЦК України. Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав, пояснив, що спірний паркан між земельними ділянками сторін розташований таким чином приблизно з 1980 року, коли ще власником будинковолодіння був його батько - [PERSON] Коли після смерті батька у 2006 році він оформляв спадщину то переоформив на себе земельну ділянку в межах згідно з державним актом, який був виданий на ім'я батька, і вказані межі були погоджені з відповідачкою при виготовленні державного акту на його ім'я у 2007 році. Представники позивача адвокат [PERSON] (а.с.32-33), [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.49), позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити як такі, що ґрунтуються на законі та підтверджуються сукупністю доказів у справі, в т.ч. висновком судової земельно-технічної експертизи та рішенням Петрівцівської сільської ради, якими встановлено факт порушення землекористування позивача зі сторони відповідачки. Представник відповідачки [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.34) позов не визнав, по його суті пояснив, що паркан між земельними ділянками [ADDRESS] і [ADDRESS] встановлений у 1970 році і з того часу не переносився, тому якщо у документах позивача зазначено що межа йде не по лінії паркану то це грубе порушення або помилка при виготовленні державного акту на право власності на земельну ділянку. Зазначав, що рішення сільської ради, на яке посилається позивач, має рекомендаційний характер, під час і після приватизації земельної ділянки батьком позивача ніяких претензій не виникало, тому вимоги позивача вважав безпідставними і просив у їх задоволенні відмовити. Також повідомив, що він свого права власності на будинок та земельну ділянку не оформляв. Представник відповідачки адвокат [PERSON] (а.с.29-30) просив відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України відмовити у задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки, як визнав позивач, паркан має термін розташування між земельними ділянками сторін з 1980 року, загальний строк позовної давності становить три роки, клопотання про поновлення строку позовної давності позивачем не заявлялося. Крім того зазначив, що представник відповідачки [PERSON], відповідно до рішення виконавчого комітету Петрівцівської сільської ради від 17 червня 1997 року також є співвласником будинку по [ADDRESS], отже рішення по справі може вплинути на його права чи обов'язки, але позивачем не заявлене клопотання про залучення його до участі у справі в якості співвідповідача. З огляду на те, що [PERSON] є співвласником вказаної нерухомості межі земельної ділянки необхідно було узгоджувати також і з ним, але цього зроблено не було. Також просив відхилити як доказ висновок судової земельно-технічної експертизи № 876 від 10 грудня 2013 року в зв'язку з тим, що експертиза проведена з порушенням п.6.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом МЮ України від 26.12.2012р., а також без відновлення межових знаків в порядку, передбаченому Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010р. № 376. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 20 вересня 2003 року позивач придбав жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с.7-8), а відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2007 року успадкував після смерті батька - [PERSON], земельну ділянку площею 0,1783 га, передану для обслуговування цього будинку (а.с.9). На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину позивачу 6 листопада 2007 року було видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серія ЯГ № 692952 (а.с.10), при цьому виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, в т.ч. кадастровий план земельної ділянки (а.с. 11-13). Вказаний державний акт є дійсним на даний час і не оскаржений відповідачкою. Згідно свідоцтв про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (а.с.89-90, 98-99) сусідня земельна ділянка по [ADDRESS], площею 0,16 га рішенням виконавчого комітету Миргородської районної Ради депутатів трудящих від 15 грудня 1967 року № 564 (а.с.88) виділена під забудову [PERSON], який зі слів представників відповідачки був її чоловіком та помер у 1972 році. Доказів того, що [PERSON] за життя набув права власності на житловий будинок по [ADDRESS] під час розгляду справи не надано. На даний час, згідно довідки Петрівцівської сільської ради відповідачка [PERSON] має у користуванні земельну ділянку на території цієї сільської ради загальною площею 1,05 га, в тому числі для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства 0,80 га (а.с.35). За твердженням представників відповідачки земельна ділянка не приватизована, що підтверджується також доповідною запискою спеціаліста-землевпорядника Петрівцівської сільської ради Деркач Т.О. (а.с.16) і її показаннями як свідка у судовому засіданні. По результатах розгляду вказаної доповідної за заявою позивача [PERSON] виконавчим комітетом Петрівцівської сільської ради було прийняте рішення від 29.04.2013 року № 10 «Про вирішення спору щодо встановлення межі земельної ділянки за заявою [PERSON]», яким рекомендовано відповідачці змістити паркан з приватизованої земельної ділянки [PERSON] та звернутися до сесії Петрівцівської сільської ради про надання дозволу на виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою с.Петрівці, [ADDRESS] (а.с.17). В добровільному порядку відповідачка зазначене рішення не виконує. Згідно ч.5 ст.158 Земельного Кодексу України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Крім зазначених вище доказів факт розташування паркану відповідачки на земельній ділянці позивача підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи № 876 від 10.12.2013р. (а.с.115-124), який суд приймає до уваги, як такий, що узгоджується з іншими матеріалами справами. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Частиною 3 цієї статті встановлені засоби захисту цих прав, серед яких відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, оскільки порушення триває і має місце на момент звернення з позовом, на дану вимогу не поширюються вимоги щодо строків позовної давності, тому що з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення, тому посилання представників відповідача на сплив позовної давності є безпідставним. Оскільки представниками відповідача визнано, що спірний паркан, який є перешкодою у користуванні позивачем його земельною ділянкою, встановлено відповідачкою, то обов'язок по його знесенню слід покласти на неї. Твердження представника відповідачки адвоката [PERSON] про те, що рішення у справі може вплинути на права чи обов'язки [PERSON] суд вважає безпідставним, оскільки ним не доведено те, що [PERSON] є співвласником будинку по [ADDRESS] (архівна довідка про рішення виконавчого комітету Петрівцівської сільської ради від 17.06.1997р. (а.с.141) не є правовстановлюючим документом), або власником чи користувачем земельної ділянки за цією адресою. При цьому сам [PERSON], який брав участь у справі в якості представника відповідачки, не заявляв про порушення його прав. Щодо вимоги позивача про знесення дерев, які розташовані в безпосередній близькості від встановленої державним актом межі суд вважає наступне. Ст. 105 ЗК України визначено, що у випадку проникнення коренів і гілок дерев з однієї земельної ділянки на іншу власники та землекористувачі земельних ділянок мають право відрізати корені дерев і кущів, які проникають із сусідньої земельної ділянки, якщо таке проникнення є перепоною у використанні земельної ділянки за цільовим призначенням. Право вимагати ліквідації дерев передбачене ст.109 ЗК України лише щодо дерев, які стоять на спільній межі. В зв'язку з тим, що позивачем не доведено, що зазначені ним дерева розташовані на межі земельної ділянки, а також що відповідачка крім розташування паркану іншим чином перешкоджає йому у користуванні земельною ділянкою, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. Згідно ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На цій підставі, витрати на сплату судового збору (а.с.1) та на проведення судової земельно-технічної експертизи (а.с.140) підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial