Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від обов»язку сплати аліментів та заборгованості по аліментах. Позов мотивований тим, що з 14.09.1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 01.03.2010 року. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка проживає разом із матір'ю, відповідачем у справі. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року задоволено позов [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дочки, [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 27.02.2013 року до досягнення дитиною повноліття. Оскільки сторони виїхали на роботу в Італію, [PERSON] звернулась до суду в італійському місті Сорренто з вимогою сплати заборгованості по аліментах. Згідно з приватним актом від 09.10.2014 року позивач зобов'язувався переказувати суму у розмірі 175 євро на місяць [PERSON] Окрім того, заборгованість по аліментам в сумі 2900 євро була розподілена наступним чином: 1000 євро до 17.10.2014 року; 1000 євро до 24.10.2014 року; 900 євро до 30.10.2014 року. Вказані суми були перераховані позивачем [PERSON] шляхом банківського переказу на її поточний рахунок в банку «Монте Паски» м. Сиена. З листопада 2014 року позивач перераховував на утримання дочки по 175 євро до 10 числа кожного місяця. Тобто, в даному випадку відпали юридичні підстави для стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року, що і стало підставою звернення [PERSON] до суду з позовом про звільнення від обов'язку сплати аліментів. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Згідно з його запереченнями рішення Вінницького міського суду від 18.04.2013 року про стягнення з позивача аліментів набрало законної сили. Приватний акт - це не рішення суду, а лише домовленість між сторонами. Між Україною та Італією немає міжнародного договору про легалізацію рішення суду. Саме з цих підстав, на думку представника відповідача, можна зробити висновок, що позов безпідставний та такий, що задоволенню не підлягає. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. З 14.09.1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 01.03.2010 року. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка проживає разом із матір'ю, відповідачем у справі. Згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року задоволено позов [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 27.02.2013 року до досягнення дитиною повноліття. Оскільки сторони виїхали на роботу в Італію, [PERSON] звернулась до суду в італійському місті Сорренто з вимогою сплати заборогованості по аліментах. Згідно з постановою суду Торре Аннунціата від 25.10.2013 р. встановлено, що [PERSON] звинувачується у вчиненні злочину згідно зі ст. 570, розділ 2 п. 2, та ст. 12 пункт 6 Закону 89870 3 1.54/2006 тому що, маючи поведінку, яка порушує громадський порядок та сімейні відносини, він ухилявся від обов»язків батьківської допомоги та подружніх відносин по відношенню до своєї дружини [PERSON] з приводу утримання їхньої неповнолітньої дочки [PERSON] в сумі ? щомісячних виплат від його зарплатні, яка повинна бути не нижча 30 % прожиткового мінімуму для дітей її віку, таким чином позбавляючи її коштів до існування (вносив тільки щомісячну суму в 50 євро). Ця сума була встановлена Муніципальним судом України Вінницької області 18.04.2013 р. Згідно з приватним актом від 09.10.2014 року позивач зобов'язувався переказувати суму у розмірі 175 Євро на місяць [PERSON] Окрім того, заборгованість по аліментам в сумі 2900 Євро була розподілена наступним чином: 1000 Євро до 17.10.2014 року; 1000 Євро до 24.10.2014 року; 900 Євро до 30.10.2014 року. Вказані суми були перераховані позивачем [PERSON] шляхом банківського переказу на її поточний рахунок в банку «Монте Паски» м. Сиена. З листопада 2014 року позивач перераховував на утримання дочки по 175 Євро до 10 числа кожного місяця. Тобто, позивач повністю розрахувався із заборгованістю по аліментах, яка згідно з розрахунком державного виконавця О.В. Казьмірук на 01.02.2016 р. складала 13194, 94 грн., що підтверджується роздруківками банківських переказів коштів, наданих представником позивача до матеріалів справи, на загальну суму 2550 євро станом на 01.03.2016 р. Що стосується позовної вимоги про звільнення [PERSON] від обов'язку сплати аліментів, то вона є безпідставною і задоволенню не підлягає, оскільки аліменти стягуються відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року, яке набрало законної сили. Посилання на це рішення суду є і в постанові суду Торре Аннунціата від 25.10.2013 р. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Єдиною підставою для звільнення батька чи матері дитини від обов'язку сплачувати аліменти на її утримання є положення, встановлене ст. 188 СК України, відповідно до якого батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. При цьому дитина повинна мати такий високий матеріальний рівень доходів за рахунок власних коштів, який повністю забезпечує її життєві потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. При винесенні такого рішення суд повинен встановити, що дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з батьків. Обставини, що свідчать про отримання дитиною доходу, який значно перевищує дохід її батьків, можуть бути різними, наприклад одержання заробітної плати за трудовим договором, одержання майна дитиною в порядку спадкування, за договором дарування тощо. В позовній заяві не зазначено жодних відомостей щодо отримання дитиною сторін [PERSON] будь-якого доходу. Підставою для звільнення від обов'язку сплати аліментів, як зазначає позивач, є той факт, що він сплачує аліменти на утримання дочки в Італії у розмірі 170 євро щомісячно за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 р. До матеріалів справи доданий приватний акт, згідно з яким [PERSON] для виконання вироку №73/14 та погашення заборгованості по аліментах зобов' язаний сплатити [PERSON] 2900 Євро, а також з листопада 2014 року [PERSON] зобов'язується переказувати суму в розмірі 175 Євро до 10 числа кожного місяця на утримання дочки. Проте, вищевказаний приватний акт не є рішенням італійського суду про стягнення аліментів, відтак доводи представника позивача про подвійне покладення на позивача обов»язків зі сплати аліментів безпідставні. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial