Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд про стягнення моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності органів пенсійного забезпечення у розмірі 60332 грн. В обгрунтування позову зазначив, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , має статус внутрішньо переміщеної особи. Стахановським управлінням Пенсійного фонду України йому була призначена пенсія по інвалідності з 01.06.2003 року по 31.05.2005 року, а з 01.10.2006 року терміном довічно - пенсію за віком. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014 розпочато антитерористичну операцію на території Луганської та Донецької області (зокрема у м. Стаханові Луганської області). У зв`язку з загостренням бойових дій у 2016 році він був змушений залишити своє місце проживання та виї хати на підконтрольну Україною територію - міста Кремінна Центр -1 та зареєструватися там як внутрішньо переміщена особа. У подальшому, у зв`язку із сімейними обставинами, станом здоров`я, відсутністю можливості забезпечити себе та членів своєї родини постійним проживанням та заробітком, він був вимушений повернутися до м. Стаханов, що стало підставою для припинення виплати органом Пенсійного фонду України у листопаді 2016 року йому призначеної пенсії. Не маючи можливості та коштів для переїзду на підконтрольну територію, він проживав за місцем своєї реєстрації і відповідно йому не виплачувалася пенсія. Вік позивача на момент подання позовної заяви 71 рік, все своє доросле життя він сумлінно працював, платив до бюджету податки та інші збори, і, на його думку, має законе право в старості отримати захист з боку держави, не з його вини розпочато антитерористичну операцію. Виїхати на постійне місце проживання поза межами території антитерористичної операції, він не має змоги через скрутне матеріальне становище, зокрема, відсутність житла. 12.08.2019 року його було взято на облік внутрішньо переміщених осіб у Немишлянському районі м.Харкова, взято на облік Індустріальним відділом обслуговування громадян м.Харкова (сервісного центру Немишлянського району Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області). У серпні 2019 року він звернувся з письмовою заявою до Головного управління пенсійного фонду у Харківській області, в якій висловив своє прохання поновити його конституційне право на соціальний захист шляхом виплати йому пенсії за віком, на яку він має право з 2006 року, починаючи з 2016 року і по теперішній час. Відповідь на його звернення він не тримав. Вирішуючи, що Головним управлінням пенсійного фонду у Харківській області порушені його права, він звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання бездіяльності відповідача протиправною щодо ненарахування пенсії з листопада 2016 року і зобов`язанням вплатити її за вищевказаний період. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2019 року визнано протиправною бездіяльність Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Індустріального відділу обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) щодо не нарахування та невиплати пенсії позивачу з листопада 2016 року по теперішній час. Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Індустріальний відділ обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з березня 2016 року по теперішній час, в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць - допущено до негайного виконання. В подальшому, 23.12.2019 року він звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про відкриття виконавчого провадження. 26.12.2019 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, у постанові державного виконавця від 26.12.2019 року відповідачу надано 10 днів для виконання судового рішення з моменту отримання відповідної постанови, в подальшому, державним виконавцем виносились постанови про накладання штрафу на відповідача за невиконання вимог державного виконавця. На момент звернення позивача з позовом до суду, рішення суду відповідачем в повному обсязі не виконано, з цього приводу тривають численні судові провадження, виконавче провадження закінчено у зв`язку з невиконанням рішення суду з боку відповідача, з одночасним направленням повідомлення державного виконавця про вчинення кримінального порушення посадовими особами відповідача. Позивач зазначає, що протиправними діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода у розмірі 60332 грн., розмір якої він визначив виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком. У судове засідання позивач не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, просив розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не погоджується з заявленими вимогами, виходячи з наступного. Позивач 30.08.2019 року звернувся до Індустріального об`єднаного уравління пенсійного фонду України м.Харкова із заявою про запит пенсійної справи з м. Рубіжне Луганської області та починаючи з вересня 2019 року перебуває на обліку та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до розпорядження Кремінського відділу ППВП Рубіжанського ОУПФУ в Луганській області від 26.09.2019 року вказано, що особовий рахунок знято з обліку 01.10.2019 року пенсію виплачено по 30.11.2016 року у розмірі 2078 грн. 18 коп. Рішення Харківського оружного суду від 08.11.2019 року виконано в добровільному порядку: в грудні 2019 року позивачу нараховано та виплачено пенсію в межах одного місяця у сумі 2078 грн.18 коп., а саме з листопада 2016 року; нараховано доплату, яка виникла а період з 01.11.2016 року по 30.10.2019 року нарахована, яку буде виплачено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 «Про погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду». Нарахована сума доплата міститься на особистому рахунку [PERSON] в Пенсійному фонді Україні та будуть виплачені за наявності бюджетних асигнувань. Механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати довічних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсації, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг субсидій, пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Відповідно до зазначеної постанови, виділення коштів для виплат здійснюється Пенсійним фондом України в межах виплати здійснюється Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , має статус внутрішньо переміщеної особи (довідка від 12.08.2019 року №6334-5000174533, видана Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради) Як вбачається з дублікату пенсійного посвідчення серія [NUMBER] від 28.07.2004 року, Стахановським управлінням Пенсійного фонду України [PERSON] у була призначена пенсія по інвалідності з 01.06.2003 року по 31.05.2005 року, а з 01.10.2006 року терміном довічно - пенсію за віком. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема, відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Позивач 30.08.2019 року звернувся до Індустріального об`єднаного уравління пенсійного фонду України м.Харкова із заявою про запит пенсійної справи з м. Рубіжне Луганської області. Відповідно до розпорядження Кремінського відділу ППВП Рубіжанського ОУПФУ в Луганській області від 26.09.2019 року вказано, що особовий рахунок знято з обліку 01.10.2019 року пенсію виплачено по 30.11.2016 року у розмірі 2078 грн. 18 коп. Рішенням Харкіського окружного адміністратвиного суду від 08 листопада 2019 року №520/9912/19 позов [PERSON] до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Індустріального відділу обслуговування громадян м. Харкова про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Індустріального відділу обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) щодо не нарахування та невиплати пенсії позивачу з листопада 2016 року по теперішній час. Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Індустріальний відділ обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з березня 2016 року по теперішній час, в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць - допустити до негайного виконання. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць. Рішення набрало законної сили 08.12.2019 року. 23.12.2019 року позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про відкриття виконавчого провадження. 26.12.2019 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, За положеннями ч.1 ст. 58 Закону України від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України є створеним державною органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду. Відповідно до п.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року № 28-2, управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах( далі управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України. Серед основних завдань управління, відповідно до п.3 згаданого Положення, зокрема, є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом. Як вбачається з копії виписки з підсистеми призначення та виплати пенсії, наданої Головним управлінням пенсійного фонду України в Харківській області, : в грудні 2019 року позивачу нараховано та виплачено пенсію в межах одного місяця у сумі 2078 грн.18 коп., а саме з листопада 2016 року; нараховано доплату, яка виникла а період з 01.11.2016 року по 30.10.2019 року. Згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 року №637., виділення коштів для виплат здійснюється Пенсійним фондом України в межах виплати здійснюється Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 «Про погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду», нарахована сума доплата міститься на особистому рахунку [PERSON] в Пенсійному фонді Україні виплачується за наявності бюджетних асигнувань. Згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» суми пенсії, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінету Міністрів України. Як в вбачається з матеріалів справи, у [PERSON] наявна заборгованість з виплати пенсії за період з 01.03.2016 року по 31.10.2019 року, виплата пенсії має проводитись відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 «Про погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду», відповідно до п.1 даної Постанови для виконання судових рішень, якими на органи Пенсійного фонду покладені обов`язки з нарахування (перерахунку) пенсійних та інших пов`язаних з ним виплат, що фінансуються з державного бюджету, виплата коштів, нарахованих за період до набрання судовим рішенням законної сили, здійснюється відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду. Згідно п.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 «Про погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду» виділення коштів для виплати здійснюється Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету шляхом перерахування коштів бюджету. Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суди мають суворо додержувати передбаченогост.56 Конституціїправа особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачу. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови). Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен був довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1166, 1167, 1174 ЦК України, що позивачем зроблено не було. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи до уваги, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту незаконності дій відповідача щодо виплати заборгованості за невиплаченою пенсією, пред`явлення вимоги про стягнення моральної шкоди як взаємопов`язаної із незаконністю рішення, дій або бездіяльності, що ніяким чином не було встановлено, є безпідставним. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправну (незаконну) бездіяльність пенсійного органу, а тому за умов відсутності інших складових: наявність моральної шкоди, рішення, дія (бездіяльність) та причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вищеназваних вимог статей 23, 1173, 1174 ЦК України, підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням правової позиції Верховного суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed