Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до державного підприємства «Довжоцький спиртовий завод» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Первинну профспілкову організацію Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» ДП «Довжоцький спиртзавод» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що позивач працював в ДП «Довжоцький спиртовий завод», на посаді головного фахівця з охорони навколишнього середовища. Проте 18.02.2015 р. наказом т.в.о. директора ДП «Довжоцький спиртовий завод» № 2-к позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників). Разом з тим, оскільки таке звільнення було проведено із порушенням трудового законодавства, позивач звернувся за захистом своїх трудових прав до суду в порядку ст.232 КЗпП України. А саме, позивач вказував на те, що профспілкова організація, членом якої є позивач, не надала згоди на його звільнення, що є підставою для поновлення працівника на роботі. Крім того, посилаючись на те, що заробітну плату за лютого по квітень 2015 р. позивач не отримував, просив виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 420,00 грн. за кожен місяць вимушеного прогулу з урахуванням податків та 30 000,00 грн. моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні просив позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з посиланням на те, що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Пояснив, що оскільки позивач є членом профспілкової організації, адміністрацією профспілковому комітету 31.12.2014 р. було скеровано подання т.в.о. директора ДП «Довжоцький спиртовий завод» з приводу отримання згоди на звільнення [PERSON] Однак, в зв'язку з фактичною відсутністю на ДП «Довжоцький спиртовий завод» будь-якого трудового колективу, станом на дату звільнення позивача з роботи на підприємстві не було діючої первинної профспілкової організації, керівником якої був позивач і за таких обставин звільнення позивача з роботи могло бути здійсненне відповідачем без отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації та відповідно, без необхідності отримання згоди вищого виборного органу цієї професійної спілки як це передбачено ч.3 ст. 252 КЗпП України. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні матеріали справи, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне. Судом установлено, що позивач працював у ДП «Довжоцький спиртовий завод» на посаді головного фахівця з охорони навколишнього середовища, що підтверджується довідкою №5849 від 01.07.2018 року. На подання про розірвання трудового договору з працівником від 31.12.2014 р. №543, т.в.о. директора ДП «Довжоцький спиртовий завод» отримав відмову Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» ДП «Довжоцький спиртовий завод» та Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» у наданні згоди на звільнення [PERSON] з посади головного фахівця з охорони навколишнього середовища. Наказом т.в.о. директора ДП «Довжоцький спиртовий завод» № 2-к від 19.02.2015 р. позивача [PERSON] було звільнено з роботи з 18.02.2015 р. у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з реорганізацією та скороченням чисельності та штату працівників, а також фактичної відсутності на підприємстві будь-якої іншої роботи, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач не погодився зі звільненням, про що свідчить його запис на наказі, копія якого представлена суду (а.с.6). Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою вказаної статті звільнення з підстав, зазначених у ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Крім того, відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до вимог статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. У правовій позиції висловленій Верховним Судом України в постанові від 23.04.2014 р. у справі №6-30цс14 зазначено, що звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки є порушенням вимог статей 43, 252 Кодексу законів про працю України, статті 41 Закону України від 15.09.1999 р. №1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та є підставою для визнання звільнення незаконним. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст.ст. 43, 252 КЗпП України звільнення позивача проведено без отримання згоди первинної профспілкової організації, членом виборного органу якої він є. Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.02.2015 р. по 22.04.2015 р., суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обчислюючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені суд виходив з наступного. Оскільки відповідач не надав суду розрахунку середнього заробітку позивача, а також будь-яких доказів стосовно проведення розрахунків під час звільнення, при обчисленні середнього заробітку було враховано наказ №123 від 12.11.2014 р. про поновлення [PERSON] на посаді головного фахівця з охорони навколишнього середовища з посадовим окладом 2 420,00 грн. на місяць. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Середньоденна заробітна плата позивача становить 115,24 грн. (2420,00 грн. / 21 робочий день). З огляду на викладене, на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 43 робочих дні у сумі 4 955,32 грн. за період з 19.02.2015р. по 22.04.2015р. Відповідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки власником не було проведено виплату нарахованої заробітної плати, що змушувало позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, на думку суду, підлягають задоволенню частково з урахуванням тривалості порушення прав позивача, істотності вимушених змін у її житті. Заподіяну позивачу моральну шкоду суд вважає за необхідне задовольнити в розмірі 5 000 грн. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial