Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Волинської обласної психіатричної лікарні №2 про відшкодування шкоди, завданої незаконним поміщенням в психіатричний заклад. В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що 08 травня 2012 року в супереч вимогам діючого законодавства він був незаконно оглянутий районним психіатром з встановленням неіснуючого діагнозу та в примусовому порядку, без його згоди та рішення суду, доставлений в психіатричну лікарню № 2 смт. Олика Ківерцівського району, де того ж дня в такому ж примусовому порядку був оглянутий комісією лікарів ВОПЛ №2, яка, на думку позивача, безпідставно встановила наявність у нього тяжкого психічного розладу. Заперечує зазначену в акті комісії інформацію про те, що в лікарню він поступив у звязку із загостренням психічного стану та скоєнням протиправних дій, що являють небезпеку для оточуючих. Вказує на те, що в порушення ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу», згідно якої працівник психіатричної лікарні протягом 24-х годин направляє до суду заяву про госпіталізацію особи в примусовому порядку, така заява щодо нього була подана відповідачем до суду лише 21травня 2012 року та в звязку з незабезпеченням його доставки до суду, як особи щодо якого розглядається справа, розглянута судом лише 01.06.2012 року, що привело до того, що він проти своєї волі без рішення суду перебував в примусовому порядку в психіатричній лікарні 24 доби. Рішенням суду від 01.06.2012 року в задоволенні заяви головного лікаря ВОПЛ № 2 було відмовлено. Покликаючись на те, що жорстоке поводження медичного персоналу, умови перебування, позбавлення нормальної їжі, обмеження його прав на телефонні дзвінки, спілкування з адвокатом, постійне очікування примусового застосування психотропних препаратів, які були призначені лікарем і приймати які він відмовився, викликало сильні душевні хвилювання, страх, розпач, принижувало його гідність як людини. Зазначені обставини спричинили позивачу моральні страждання. У відшкодування моральної шкоди просить стягнути з відповідача 300 000 грн., а також 8491 грн. матеріальної шкоди, яка полягає у відриві від звичайних занять за час перебування у психіатричному закладі (24 доби) та витрати на правову допомогу в сумі 7 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги в повному обсязі, давши пояснення за обставинами, викладеними в позові, та, посилаючись на порушення відповідачем статей 3, 5, 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, покликаючись на те, що порушення відповідачем норм Закону України «Про психіатричну допомогу», що привело до незаконного примусового поміщення та перебування позивача в психіатричному закладі є позбавленням його свободи і не відповідає вимогам підпункту «е» пункту 1 ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просить з посиланням на ст. 25 ЗУ «Про психіатричну допомогу» заявлені його довірителем вимоги задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечили заявлені позивачем вимоги. Суду пояснили, що [PERSON] 08.05.2012 року був доставлений до лікарняного закладу в супроводі сина останнього та міліціонера за направленням райпсихіатра на примусову госпіталізацію у звязку з неадекватною поведінкою відповідно до заяви матері та членів його сімї. Цього ж числа був оглянутий комісією лікарів психіатрів, яка дійшла висновку, що [PERSON] виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизоафективного розладу, депресивний стан з антисоціальною поведінкою, яка становила небезпеку для оточуючих, тому потребував госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку. Вказують на те, що Позивач неодноразово мав побачення з рідними, близькими та адвокатом. Не погоджуються з розрахунком на відшкодування матеріальних витрат, оскільки, покликаючись на те, що позивач є пенсіонером, вважають безпідставним застосування постанови Кабінету Міністрів № 590 від 27.04.2006 року «Про граничний розмір компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ», витрат на правову допомогу та моральної шкоди та в задоволенні позову просять відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, надані докази суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 08.05.2012 року [PERSON] був доставлений у Волинську обласну психіатричну лікарню № 2 смт. Олика в супроводі свого сина, працівника міліції та райпсихіатра за направленням останнього на примусову госпіталізацію за заявами родичів (колишньої дружини, дітей та матері), поданими 07.05. та 08.05.2012 року на імя лікаря-психіатра Ківерцівської ЦРЛ та начальника Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області. Цього ж числа був оглянутий лікарською комісією, яка прийшла до висновку, що [PERSON] виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизоафективного розладу, депресивний тип з антисоціальною поведінкою. Потреба госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку мотивована загостренням психічного стану, що проявляється в антисоціальній поведінці і становить небезпеку для оточуючих. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальним соціально-правовим обмеженням. Згідно ст.13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку передбачені ст. 14 цього Закону, відповідно до якої особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. З досліджених в судовому засіданні направлення райпсихіатра та заяв рідних, які були долучені до направлення (а.с. 46-50), не вбачається доказів, які б стверджували про вчинення особою або реальні наміри особи вчинити суспільно-небезпечні діяння. З пояснень свідка [PERSON], який був членом лікарської комісії, яка оглядала [PERSON] при поступленні в лікарню, останній поводив себе спокійно, свідомість ясна, хоча повністю не розкривався, міг сам себе обслуговувати. Згідно відповіді управління охорони здоровя від 09.12.2013 року № М-42/16/3 (а.с.8) клініко-експертна комісія психонаркологічного профілю, яка вивчала звернення [PERSON] до прокурора Волинської області, дійшла висновку, що психічний розлад, наявний у [PERSON] станом на 08.05.2012 року не відповідає в достатній мірі діагностичним критеріям, встановленим для «шизоафективного розладу», а тому відсутні підстави вважати, що він страждає на «шизоафективний розлад». За таких обставин підстав для поміщення особи в психіатричний заклад в примусовому порядку не було. Крім того, звертаючись до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу, головний лікар ВОПЛ №2 не вказав, що обстеження і лікування особи можливе лише в стаціонарних умовах. Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено обовязок представника психіатричного закладу, в якому перебуває особа, госпіталізація якої до психіатричного закладу в примусовому порядку визнана доцільною, протягом 24 годин направити до суду заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. В порушення зазначених вимог така заява була подана до суду лише 21.05.2012 року та в звязку з незабезпеченням доставки до суду особи, щодо якого розглядається справа, розглянута судом лише 01.06.2012 року. Рішенням Ківерцівського районного суду від 01.06.2012 року в задоволенні заяви головного лікаря ВОПЛ №2 смт. Олика [PERSON] про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку громадянина [PERSON] було відмовлено через грубі порушення заявником норм діючого законодавства та відсутність підстав для примусової госпіталізації. Зазначені порушення привели до того, що [PERSON] без добровільної згоди, в супереч закону примусово був поміщений в психіатричний заклад та перебував в ньому протягом 24 днів. Перевіряючи твердження позивача щодо порушення відповідачем статей 3,5,8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд дійшов наступного висновку. Стаття 3 Конвенції гласить: « Нікого не може бути піддано катуванню або не людському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню». Стаття 5 конвенції: « ч.1 Кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом : (е) законне затримання психічнохворих…». Стаття 8 Конвенції: « ч.1 Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. ч. 2 Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам. Для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.» Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 05.09.2014 р. (справа «[PERSON] проти України п.п. 67-68) поняття позбавлення свободи поєднує в собі як обєктивний елемент, а саме тримання особи в обмеженому просторі протягом значного періоду часу, так і субєктивний елемент, тобто відсутність згоди особи на таке тримання. Суд вважає, що тримання позивача в психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у значенні п.1 ст.5 Конвенції оскільки його тримали в лікарні впродовж тривало терміну (24 дні), він не міг вільно залишити лікарню, а його звязок із зовнішнім світом був серйозно обмежений, хоч і короткотермінові побачення з адвокатом, сусідом і братом йому надавались, що стверджується записами журналу руху хворих. Крім того госпіталізація та тримання [PERSON] в лікарні не було добровільним та відбувалося в супереч вимог Закону. Разом з тим позивачем не надано доказів щодо жорстокого поводження з ним під час примусового перебування у Волинській психіатричній лікарні №2 смт. Олика, а відповідно і порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини (справа «[PERSON] проти України п.п. 102-103) медичне втручання, якому піддають особу проти її волі, включаючи втручання з метою надання психіатричної допомоги, може вважатися поводженням, забороненим статтею 3 Конвенції. Для цілей статті 3 Конвенції жорстоке поводження має досягнути певного мінімального рівня жорстокості. Оцінка цього мінімуму є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість поводження, його фізичні та психічні наслідки, а в деяких випадках мають враховуватися вік і стан здоровя потерпілого. Проте така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Як вбачається з пояснень позивача, що також стверджується записами медичної картки № 572 стаціонарного хворого [PERSON] призначалось лікування, однак згідно виписки з історії хвороби останній від призначеного лікування відмовився. Примусового лікування не застосовували. Оскільки позивачем не конкретизовано та не доведено у який спосіб здійснювалось жорстоке поводження з ним, його конкретні наслідки та інші обставини, суттєві для оцінювання ступеня його страждань, суд вважає відсутність в діях відповідача порушення ст. 3 Конвенції. Разом з тим відповідно до п.107 вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини медичне втручання, здійснене проти волі заявника, становить втручання у його право на приватне життя, зокрема у право на фізичну недоторканість. Тому факт госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу проти його волі без рішення суду та перебування останнього у ВОПЛ № 2 в примусовому порядку протягом 24 діб є втручанням у його фізичну недоторканість, а відтак у його приватне життя, що не відповідає вимозі законності, передбаченій статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про психіатричну допомогу», рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду. Не погоджуючись з діями та рішенням комісії лікарів психіатрів Волинської обласної психіатричної лікарні №2 позивач оскаржив встановлений йому діагноз до управління охорони здоровя Волинської обласної державної адміністрації, рішенням якої підтверджено відсутність у позивача діагнозу «шизоафективний розлад», а головному лікарю Волинської облпсихлікарні №2 запропоновано скерувати членів лікарської комісії, які 08.05.2012 року проводили огляд [PERSON], на позачерговий цикл підвищення кваліфікації з психіатрії. Наказом головного лікаря Волинської обласної психіатричної лікарні від 29.10.2012 року № 92-к лікарю-психіатру [PERSON] та оператору компютерного набору [PERSON], які не своєчасно направили до суду заяву головного лікаря ВОПЛ №2 про госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] в примусовому порядку, оголошено догани. Відповідно до статті 33 Закону України «Про психіатричну допомогу» винні у порушенні законодавства про психіатричну допомогу, несуть відповідальність згідно з законами України, а відповідно до положень частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Статею 25 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено право осіб, яким надається психіатрична допомога, на відшкодування заподіяної їм шкоди або шкоди їх майну внаслідок незаконного поміщення до психіатричного закладу чи внаслідок незабезпечення безпечних умов надання психіатричної допомоги. В силу ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Беручи до уваги обставини, встановлені судом, враховуються вимоги розумності і справедливості суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 30 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи позов в частині стягнення витрат на правову допомогу суд керується постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де у п. 47 роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі - Закон). Згідно зі ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Участь адвоката [PERSON], який представляє інтереси позивача у справі, та факт надання ним правової допомоги підтверджується ордером на надання правової допомоги (а.с. 32), витягом з договору про надання правової допомоги (а.с. 33), копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 34). Розмір витрат на правову допомогу визначено розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу (а.с.10), що відповідає ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», і складає 3000 гривень, та квитанціями до прибуткових касових ордерів (№№ 2/13 від 19.02.2015 р., 2/18 від 25.02.2015 р., 2/31 від 12.03.2015р., 2/29 від 02.06.2015р.) Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вимоги позивача про відшкодування витрат, сплачених за договором п.п. [PERSON] за квитанцією до прибуткового касового ордеру від 21.05.2012 р. в сумі 3000 грн., до задоволення не підлягають оскільки на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем не надано жодного документа, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги. Аналогічно не підлягає до задоволення вимога про стягнення 1 000грн. у відшкодування «витрат на оплату праці адвоката», саме так зазначено в позові. Безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, на думку суду, є вимоги позивача про відшкодування витрат за відрив від звичайних занять відповідно до постанови КМ України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», оскільки передбачена даною постановою компенсація витрат стосується судових витрат, повязаних з розглядом справи, а не компенсація за час примусового перебування в психіатричному закладі, як це вбачається з розрахунку суми витрат, долученого до позовної заяви. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення. В силу ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, враховуючи, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial