Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди заподіяної внаслідок завдання тілесних ушкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 17 липня 2015 року близько 4 години в смт. Муровані Курилівці по вул. Леніна, 78 сталась дорожньо-транспортна пригода, а саме: зіткнення автомобіля марки «Опель Кадет» синього кольору, державний номерний знак 535-80ВІ, з деревом. Водієм вказаного транспортного засобу був відповідач [PERSON], а він пасажиром. Внаслідок даного ДТП, він отримав такі тілесні ушкодження: забійна рана правого плеча, садна волосистої частини голови, гематоми мяких тканин та садни тулуба, кінцівок, забій головного мозку легкого ступеню, післятравматичний субоарахноідальний крововилив, перелом піраміди правої скроневої кістки, перефаріческий парез 7 черепно-мозкових нервів праворуч, післятравматичний отіт праворуч, які утворились від дії тупих предметів, можливо 17.07.2015 року при дорожньо-транспортній пригоді, та всі в сукупності як небезпечні для життя належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень.Вироком Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22.15.2015 року, який набрав законної сили 22.01.2016 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину за ч. 2 ст. 286 КК України, обставини вчинення якого наведені вище, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням\~ права керування\~ транспортними засобами строком на 1 (один) рік. На підставі\~ ст. 75\~ КК України, звільнено [PERSON] від\~ відбування\~ призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю в\~ два роки не вчинить\~ нового злочину та виконає покладені на нього, відповідно до ст.76 КК України, наступні обов'язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання. Вказаним вироком також було задоволено його цивільний позов та стягнуто з [PERSON] на його користь заподіяну матеріальну та моральну шкоду в сумі 18513 (вісімнадцять тисяч пятсот тринадцять) гривень 53 копійки, з яких: 8513 (вісім тисяч пятсот тринадцять) гривень 53 копійки - майнова шкода; 10000 (десять тисяч) гривень - моральна шкода.Разом з тим, після проголошення вироку та задоволення його цивільного позову він продовжував лікування та ним знову були понесені витрати на придбання ліків в розмірі 4952 гривні 25 копійок.Так як відповідач добровільно не відшкодовує заподіяну шкоду, тому з даним позовом звернувся до суду. В судове засідання [PERSON] не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує та просить його задоволити (а.с. 5). Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача, відповідно до ст. 158 ч.2 ЦПК України, враховуючи що останній скористався своїми процесуальними правами. Його представник, [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала. Просила його задоволити. Додатково суду пояснила, що у 2015 році її син отримав ЧМТ. Після лікування, лікар рекомендував кожні пів року проходити МРТ. В серпні 2016 року вони звернулися у Вінницькій військовій госпіталь. Там сину запропонували денний стаціонар, однак він відмовився, оскільки змушений був би винаймати житло, тоді йому повідомили, що такий самий курс лікування він може пройти у Мурованокуриловецькій ЛПЛ. З 29.08.2016 року по 07.09.2016 року син перебував на амбулаторному лікуванні в Мурованокуриловецькій лікарні. Лікуючим лікарем був [PERSON], оскільки у 2015 році одразу ж після отримання сином ЧМТ він супроводжував його у військовий госпіталь, спілкувався з лікарями нейрохірургами, добре знав його діагноз. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] позов не визнали. Подали суду письмові заперечення відповідача (а.с. 33-35), в яких останній зазначив, що вироком Мурованокуриловецького районного суду від 22.12.2015 року його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Даним вироком було також задоволено цивільний позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] заподіяну матеріальну та моральну шкоду в сумі 18513 грн. Тому вимога позивача стосовно повторної виплати матеріальної шкоди в розмірі 4952,25 грн. 25 коп. є безпідставною, оскільки згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Крім того, згідно вироку Мурованокуриловецького районного суду від 22.12.2015 року він щомісячно вчасно сплачує відповідну суму на рахунок [PERSON] Просить врахувати суд положення ст. 1193 ЦК України, а саме те, що під час ДТП, яке сталося 17 липня 2015 року він також отримав тілесні ушкодження, які потребують самостійного лікування. Він отримує мінімальну заробітну плату, тому у звязку з виплатою відповідних сум згідно вироку Мурованокуриловецького районного суду, та через лікування, опинився в скрутному матеріальному становищі. Також, зазначив, що позивач повністю поновив свою працездатність, працює на роботі, а тому просив суд застосувати ст. 1204 ЦК України, відповідно до якої особа, на яку покладено обовязок відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя потерпілого, має право вимагати зменшення розміру відшкодування шкоди, якщо працездатність потерпілого зросла порівняно з тією, яка була в нього на момент вирішення питання про відшкодування шкоди. Крім того, вказує на те, що з наданих доказів [PERSON] (виписки із медичної карти, рецепту) не прослідковується для кого купувались ліки та чи були вони потрібні саме позивачу, оскільки не надано рецепту лікаря на рецептурному бланку форми № 1, в якому б було зазначено, що ці ліки необхідні саме позивачу для лікування від наслідків ДТП яке трапилось більше року тому. Відповідно до наказу № 117 від 29.03.2002 року, МОЗ України, про кваліфікаційні характеристики професій працівників: лікар-педіатр застосовує сучасні методи профілактики, діагностики, лікування, реабілітації та диспансеризації хворих дітей та підлітків. Тому виникають сумніви у правильності поставленого діагнозу [PERSON] (залишкові явища перенесеної ВЧМТ), так як лікар-педіатр не є фахівцем в даній галузі. Крім того не надано доказів: звернення до нейрохірурга або невролога, висновків МРТ і КТ, які необхідні у разі тяжкої черепно-мозкової травми. Представник відповідача [PERSON] додатково пояснила, що оскільки позивач є військовослужбовцем, то відповідно до чинного законодавства має право на безоплатне медичне обслуговування, тому не зрозуміло чому він сплачував за своє лікування, оскільки його мали лікувати безкоштовно. В подальшому в судові засідання не зявилася. Про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача [PERSON] зауважила, що лікар, який проводив лікування [PERSON] є вузько профільним спеціалістом, а тому не мав право проводити таке лікування. 27.12.2016 року подала заяву про фальшивість доказів, а саме: виписки із карти амбулаторного хворого [PERSON] від 07.09.2016 року; довідки ЛКК №1302 від 26.07.2016 року та рецепту, в звязку з відсутністю на них прізвища, імені та по-батькові лікуючого лікаря [PERSON]; наявністю підписа особи ([PERSON]), яка видала й засвідчила вказані документи під іншою печаткою ([PERSON]); відсутністю підписів осіб, які нібито мали підписувати вказаний документ. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] - лікар-анестезіолог Мурованокуриловецької лікарні планового лікування суду показав, що у 2015 році він надавав первинну медичну допомогу постраждалому у ДТП [PERSON] Супроводжував хворого до Військового госпіталю у м.Вінниці, спілкувався з лікарями нейрохірургам. 29.08.2016 року [PERSON] звернувся до нього зі скаргами на головний біль. Після огляду пацієнта ним був поставлений попередній діагноз «залишкові явища перенесеної ЗЧМТ, перелом основи черепа» та 30.08.2016 року він був направлений на МРТ. З 29.08.2016 року по 07.09.2016 року [PERSON] проходив амбулаторне лікування у їх лікарні. Він особисто проводив його лікування, виписував необхідні для лікування медикаменти. На запитання представника відповідача пояснив, що на переліку призначених ним медикаментів та виписки амбулаторного хворого стоїть печатка лікаря [PERSON], оскільки остання являється заступником головного лікаря з медичної частини та в силу своїх функціональних обовязків має право завіряти призначення лікуючого лікаря. Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. Згідно вироку Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 грудня 2015 року, який набрав чинності 22 січня 2016 року (а.с. 4-6), [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України. Потерпілим від кримінального правопорушення є [PERSON] - позивач по справі. Вказаним вироком також було задоволено цивільний позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на його користь заподіяну матеріальну та моральну шкоду в сумі 18513 (вісімнадцять тисяч пятсот тринадцять) гривень 53 копійки, з яких: 8513 (вісім тисяч пятсот тринадцять) гривень 53 копійки - майнова шкода; 10000 (десять тисяч) гривень - моральна шкода. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно висновку проведеної у кримінальному провадженні №12015020230000125 експертизи № 281/83 від 08.10.2015 року, що міститься в оглянутих в судовому засіданні матеріалах кримінального провадження № 139/1035/15-к, [PERSON] отримав такі тілесні ушкодження: забійна рана правого плеча, садна волосистої частини голови, гематоми мяких тканин та садни тулуба, кінцівок, забій головного мозку легкого ступеню, післятравматичний субоарахноідальний крововилив, перелом піраміди правої скроневої кістки, перефаріческий парез 7 черепно-мозкових нервів праворуч, післятравматичний отіт праворуч, які утворились від дії тупих предметів, можливо 17.07.2015 року при дорожньо-транспортній пригоді, та всі в сукупності як небезпечні для життя належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Як вбачається з довідки Мурованокуриловецької ЛКК при Мурованокуриловецькій лікарні планового лікування № 1302 від 26 липня 2016 року (а.с. 7), виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07.09.2016 року (а.с. 8), ксерокопії амбулаторної карти (а.с. 13-15), позивач [PERSON] продовжував лікування з діагнозом «Залишкові явища перенесеної ЗЧМТ, перелом основи черепа» та з 29.08.2016 року по 07.09.2016 року перебував на стаціонарному лікуванні. 29 серпня 2016 року та 03 вересня 2016 року в період лікування [PERSON] за призначенням лікаря були придбані та використані медикаменти на загальну суму 4952 грн. 25 коп., що підтверджується затвердженим лікарем переліком медикаментів для хворого [PERSON] (а.с. 11) та накладними № 47 від 29.09.2016 року та № 56 від 03.09.2016 року (а.с. 9-10). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаних норм зобов'язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов'язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (ч. 1 ст. 1195 ЦК України). Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не бере до уваги доводи представників відповідача про те, що вироком Мурованокуриловецького районного суду від 22.12.2015 року з відповідача уже стягнуто завдану матеріальну і моральну шкоду і що він щомісячно вчасно сплачує відповідну суму на рахунок [PERSON] Дійсно, стаття 61 Конституції України вказує, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Разом з тим, відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України № 6-954цс16 від 26.10.2016 року. Тобто, в даному випадку, має місце деліктне зобовязання, яке вважатиметься виконаним в момент відшкодування [PERSON] шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала відповідачем [PERSON] З наданих же відповідачем квитанцій (а.с. 36-40) вбачається, що останнім на рахунок відділу ДВС Мурованокуриловецького РУЮ перераховано кошти на загальну суму 2000 гривень. Призначення платежів борг від [PERSON] Представником відповідача пояснено, що вказані кошти сплачуються по відкритому виконавчому провадженню згідно вироку Мурованокуриловецького районного суду від 22.12.2015 року. Таким чином, витрати [PERSON] на лікування, які той продовжував нести після ухвалення вироку від 22 грудня 2015 року, йому ніким не відшкодовувалися. Щодо заяви відповідача про фальшивість доказів поданої його представником в порядку ст. 185 ЦПК України, в якій він просить визнати виписку із карти амбулаторного хворого [PERSON] від 07.09.2016 року, довідку ЛКК №1302 від 26.07.2016 року та рецепт фальшивими суд вважає за необхідне зазначити наступне. Доказами відповідно до приписів ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно положень ст. 185 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Пленум ВСУ у своїй постанові «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року зазначив, що при відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. Так, [PERSON] зазначаючи про фальшивість доказів, наданих позивачем, послався на те, що в них відсутнє прізвище, імя та по-батькові лікуючого лікаря, а саме [PERSON]. Разом з тим, пунктом 9 Інструкції, яка визначає порядок заповнення форми первинної облікової документації №027/о Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, затвердженою Наказом МОЗ від 14.02.2012 року №110, передбачено, що у кінці форми проставляються лише дата заповнення та підпис лікаря, який заповнив виписку на хворого, що має місце в даному випадку. В інших зазначених відповідачем документах - довідки ЛКК №1302 від 26.07.2016 року та переліку медикаментів використаних хворим [PERSON] наявні прізвища та ініціали лікаря [PERSON]В. (а.с.7, 11) Саме по собі наявність на документах печатки іншого лікаря не може слугувати доказом їх фальшивості, оскільки як пояснив допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], дана печатка була поставлена виконуючим обовязки головного лікаря з медичної частини [PERSON], яка в силу своїх функціональних обовязків має права завіряти призначення лікуючого лікаря. Крім того, доводи відповідача про фальшивість доказів спростовуються оглянутою в судовому засіданні амбулаторною картою хворого [PERSON], в якій містяться записи лікуючого лікаря від 26.07.2016 року, 29.08.2016 року, 07.09.2016 року, запис гол ЛКК [PERSON] від 26.07.2016 року, а також відповіддю на запит суду КУ Мурованокуриловецька ЛПЛ від 11.11.2016 року про те, що [PERSON] дійсно перебував на лікуванні у денному стаціонарі з 29.08.2016 року по 07.09.2016 року (а.с.71). Тобто зазначені документи у повній мірі посвідчують правдивість відомостей, які містяться у виписці, щодо справжності якої у відповідача виник сумнів, записи у них повністю збігаються. Будь-яких же належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 60 ЦПК України, на спростування значення відомостей оспорюваних документів, ні відповідач, ні його представники не надали, а тому підстав визнавати дані докази фальшивими у суду немає. Представником позивача також не подавалося жодних клопотань про виключення поданих ними документів з числа доказів. В звязку з вищевикладеним суд досліджує зазначені докази та оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Посилання відповідача на те, що рецепт лікаря, який знаходиться в матеріалах справи не відповідає бланку форми №1, суд також не бере до уваги, оскільки з письмового доказу (а.с.11) вбачається, що останній є не рецептом, а переліком медикаментів, який був виданий лікуючим лікарем за період з 29.08.2016 по 07.09.2016 року, на запит хворого під час перебування останнього на лікуванні в Мурованокуриловецькій ЛПЛ. Даний доказ суд бере до уваги, оскільки він не спростований представником відповідача. При цьому, суд звертає увагу, що допитаний в судовому засіданні лікар [PERSON], який проводив лікування [PERSON], підтвердив поставлений ним діагноз, а також те, що даний перелік ліків було виписано саме позивачеві. На даному переліку стоїть печатка лікаря [PERSON], оскільки остання являється заступником головного лікаря з медичної частини. Крім того, дотримуючись вимог ч.4 ст.10 ЦПК України судом роз'яснювалось представнику відповідача право заявити клопотання про призначення по справі судово-медичної експертизи для зясування правильності поставленого позивачу діагнозу, проведеного лікування та призначення ліків. Представник відповідача наданим правом не скористалась. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила також те, що [PERSON] є діючим військовим, а тому дана обставина ставить під сумнів необхідність та факт його перебування на лікуванні у період з 29.08.2016 року по 07.09.2016 року. Разом з тим, згідно відпускного квитка (а.с. 68-69) позивач з 08.08.2016 року по 07.09.2016 року перебував у основній щорічній відпустці з місцем відбування в смт Муровані Курилівці, що надало йому можливість у період з 29.08.2016 року по 07.09.2016 року знаходитись одночасно на лікуванні в Мурованокуриловецькій ЛПЛ. Також немає підстав погодитися з твердженням відповідача про те, що [PERSON] як учасник бойових дій мав би безоплатно отримати медичну допомогу, оскільки відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» безплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів є правом, а не обовязком учасника бойових дій. Наявність пільги саме по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні зазначеного позову. Крім того, в судовому засіданні представником відповідача було звернуто увагу суду на те, що лікар [PERSON] є вузько профільним спеціалістом, а отже він не мав права проводити лікування позивача. Разом з тим, як уже зазначалося, в даному випадку має місце деліктне зобовязання. Позивачем та його представником у повній мірі доведено усі елементи цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, зокрема: протиправну поведінку [PERSON] за яку його було засуджено вироком суду від 22.12.2015 року, факт завдання внаслідок даної поведінки шкоди позивачу та причинно-наслідковий зв'язок між вказаною поведінкою та завданою шкодою. Отже, кваліфікація та професійна компетентність лікуючого лікаря, яка тим більше, не залежить від пацієнта, в даному випадку не має значення для вирішення цієї справи. Більше того, оскільки відповідачем не було надано жодних доказів, які б спростовували поставлений [PERSON] діагноз та правильність проведеного лікування, суд у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може відмовити у даному позові на підставі самих лише припущень представника відповідача. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] є обґрунтований та доведений належними доказами, а тому підлягає до повного задоволення. При цьому, посилання відповідача та його представника на положення ст. 1193 ЦК щодо зменшення розміру відшкодування є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України, суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Оскільки в даному випадку шкода [PERSON] завдана вчиненням злочину, що підтверджується вироком Мурованокуриловецького районного суду від 22.12.2015 року, то суд не вправі враховувати матеріальне становище [PERSON] для зменшення розміру її відшкодування. Стаття ж 1204 ЦК України, підлягає застосуванню лише у випадках коли на особу уже покладено обовязок відшкодувати завдану ушкодженням здоровя шкоду, а не під час вирішення питання про її відшкодування, оскільки стан працездатності потерпілого в даному випадку порівнюється з тим моментом коли вирішувалося питання про відшкодування такої шкоди. При цьому в цій статті мова іде саме про шкоду завдану зменшенням або втратою професійної або загальної працездатності, а не про зменшення розміру відшкодування додаткових витрат визначених ст. 1195 ЦК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судовий збір має бути стягнений з відповідача у розмірі, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved