Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить суд визнати недійсним кредитний договір № 039/07-ФЛ/13 укладений з ТОВ Банк «Фінанси та кредит» 25.06.2007 року. Свої вимоги мотивує тим, що за умовами угоди він отримав грошові кошти у розмірі 28 961,00 доларів США з виплатою відсотків відповідно до умов договору та мав повернути грошові кошти до 24.06.2014 р. Проте, при підписанні угоди ТОВ «Фінанси та кредит» було суттєво порушено права позивача. Кредит надавався на споживчі цілі, а отже угода має відповідати положенням Закону України «Про захист прав споживача». За вимогами ст.. 11 Закону перед укладанням споживчого кредиту банк був зобов'язаний попередити споживача про кредитні умови, форму його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту тощо. Проте, дана інформація в повному обсязі не була надана позивачу. Відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Предметом кредитного договору може бути лише українська гривня, а не долари США, зобов»язав відповідача здійснити страхування предмета застави тільки у одній страховій компанії, що вказує на відсутність у позивача вільного вибору у виборі контрагента. Також договір не містить порядку зміни та припинення договору, надає банку можливість в змінювати процентну ставку повідомивши про це споживача. Таким чином, банк при підписанні договору фактично поставив позивача в невигідне та таке, що фактично порушує його права і становище і свідчить про нечесну підприємницьку діяльність фінансової установи. Такі обставини не тільки дають підстави для визнання кредитного договору недійсним, а й можливість застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та односторонню реституцію, а саме зобов'язати відповідача повернути позивачу сплачені по кредитному договору відсотки, пеню, штрафні санкції та комісії. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити з підстав зазначених в позові. Представник ПАТ «Банк «фінанси та кредит» заперечував щодо задоволення позов. Пояснив, що дійсно 25.06.2007 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] було укладено кредитний договір за умовами якого позивач отримав грошові кошти у сумі 28 961,00 доларів США на придбання автомобіля. Позивач звинувачує банк в тому, що з ним не було проведено переддоговірна робота, йому не повідомили умови кредитування. Таке твердження не відповідає дійсності, оскільки споживач ознайомлюючись з різними програмами кредитування і обравши необхідну для нього власноручно оформлює заяву на отримання кредиту. Так 21.06.2007 року [PERSON] подав до банку заяву на отримання кредиту у сумі 28 961,00 доларів США, строком на 84 місяці з відсотковою ставкою 12% річних з графіком погашення заборгованості та процентів щомісячно. Також не погоджується представник банку і з доводом позивача щодо порушення чинного законодавства України під час видачі грошових коштів у іноземній валюті. Зазначає, що відповідач під час укладання угоди мав не тільки банківську ліцензію на здійснення банківських операцій, а і дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Також позиція позивача щодо застосування наслідків нікчемності правочину та одночасно вимога про визнання угоди недійсною суперечить положенням ст. 216 ЦК України, згідно якої заінтересованою особою може бути пред»явлено вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а не вимога про визнання правочину недійсним на підставі його недійсності. Крім того, представник банку підкреслив, що ст.ст. 256,257 ЦК України позовна давність для звернення за захистом свого порушеного права або інтересу встановлюється тривалістю в три роки. При цьому за положеннями ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення його права. Про порушення свого права позивач міг дізнатися про порушення свого інтересу та звернутися до суду, проте реалізував своє право лише в червні 2014 р. За таких обставин представник банку просить суд застосувати наслідки строку позовної давності встановлені ст. 267 ЦК України - відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи наступного. Встановлено, і це не заперечується сторонами, що між Товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] 25.06.2007 р. було укладено кредитний договір № 039/07-ФЛ/13 за умовами якого позивач отримав грошові кошти у розмірі 28 961,00 доларів США на придбання автомобіля. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За умовами договору позивач взяв на себе зобов'язання повернути грошові кошти до 10.06.2014 р. та сплачувати відсотки, виходячи з процентних ставок, встановлених п. 4.1. договору, нерівними за розміром частинами, протягом періоду користування кредитними ресурсами до дати повного їх повернення. Позивач просить визнати недійсним кредитний договір та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, повернувши сплачені по договору відсотки, пеню штрафні санкції тощо у зв'язку із порушенням положень ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач вважає, що було порушено положення ст. 524 ЦК України, якою передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Проте відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлений законом. Положення ст. 533 ЦК України визначають, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У свою діяльність банки керуються Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Статтею 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що кредитними операціями є операції, серед іншого, зазначені в ст. 47 ч. 1 п. 3 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 3 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі операції, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Коштами в розумінні вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Приписами ст. 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позивачем, його представником не доведено порушення вимог чинного законодавства України щодо видачі кредитних коштів у іноземній валюті. Також, як зазначає позивач, відповідач порушив положення ст. 11 Закону України «Про захист прав позивачів», а саме та не надав в повному обсязі інформацію про умови кредитування і тим самим ввів в оману щодо умов договору. Відповідно до положень ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 20 роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як вбачається з матеріалів справи позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору, не заперечував проти зазначеного в тексті угоди, надав заяву про отримання кредиту та здійснив своє волевиявлення шляхом підписання договору. Таким чином в судовому засіданні не отримано доказів, які б свідчили про введення [PERSON] в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Також аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність діях відповідача ознак нечесної підприємницької діяльності. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Все вищенаведене свідчить про те, що під час укладання спірного кредитного договору, його виконання, сторонами дотримано вимоги чинного законодавства України, позивач був ознайомлений з умовами правочину та не був обмежений у виборі контрагента та волевиявленні. Таким чином, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було встановлено обставин з якими законодавець пов'язує такі правові наслідки, як визнання угоди недійсною та застосування наслідків недійсності правочину. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить саме з того, що права позивача не були порушені, а тому не вважає за необхідне застосовувати передбачені ст. 267 ЦК України наслідки пропуску строку позовної давності встановленої для звернення до суду за захистом своїх прав. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed