Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що він є власником зазначеної квартири. З [PERSON] перебував у шлюбі, від шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 06.09.2004 шлюб було розірвано. З квітня 2013 року [PERSON] у вказаній квартирі не проживає. В 2015 році [PERSON] укладено шлюб зі [PERSON] , після чого у них народилася спільна дитина [PERSON] . У зв`язку з тим, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , її дитину [PERSON] також було зареєстровано за вказаною адресою. Реєстрація відповідачів у зазначеній квартирі перешкоджає позивачу в отриманні палива для обігріву квартири, а також позивач несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримав. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала заяву, в якій просить судове засідання проводити без її участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що в подальшому має можливість зареєструвати місце проживання дитини [PERSON] в м. Бердянськ. Представник Органу опіки та піклування Новогродівської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує. З урахуванням ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 07 липня 2003 року. Згідно довідки ОСББ «Веста» від 30.01.2018 в квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як свідчить наявна в матеріалах справа копія Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Новогродівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новогродівського міського управління юстиції у Донецькій області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 27.10.2004 складено відповідний актовий запис №54. З акту про непроживання від 24 січня 2018 року, складеного депутатом Новогродівської міської ради Борковець А.В., вбачається, що [PERSON] з 2012 року не проживає за адресою реєстрації - [ADDRESS] . Органом опіки та піклування Новогродівської міської ради надано висновок про доцільність знаття малолітнього [PERSON] , [INFO] , з реєстрації місця проживання та визнання його таким, що тратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Актом обстеження житлово-побутових умов родини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ., складеним начальником служби у справах дітей Новогродівської міської ради Маценко І.Ю. та спеціалістом служби у справах дітей Новогродівської міської ради Шкуматовою І.В., за вищевказаною адресою фактично проживають: [PERSON] - позивач, [PERSON] - цивільна дружина позивача, [PERSON] - донька позивача від попереднього шлюбу, [PERSON] - спільна дочка позивача та [PERSON] . Зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] колишня дружина [PERSON] за даною адресою не проживає з 2013 року. Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 05.01.2021, наданого відділом державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Новогродівського міського управління юстиції у Донецькій області, державну реєстрацію народження [PERSON] , [INFO] , проведено відповідно до ст. 133 Сімейного кодексу України. Зі змісту Листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Новогродівської міської ради» від 29.12.2020 №01-22/673 з дитиною [PERSON] , [INFO] , не укладена декларація з лікарем-педіатором або сімейним лікарем, за медичною допомогою з дитиною не звертались. За інформацією відділу освіти Новогродівської міської ради (лист №20.01-11/422 від 29.12.2020) малолітній [PERSON] , [INFO] , жодний заклад дошкільної освіти не території міста не відвідує. Відповідно до вказаного висновку, Органом опіки та піклування встановлено, що [PERSON] проживає з матір`ю в Дніпропетровській області. Крім того, в заяві [PERSON] , надісланій на адресу суду, місцем її фактичного проживання зазначено: [ADDRESS] . Статтею 41 КонституціїУкраїни, ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156 ЖК України). За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Отже, матеріалами справи підтверджено, та не заперечується [PERSON] , що вона та її син [PERSON] більше року без поважних причин не проживають в квартирі [ADDRESS] , тому вона втратила право користування вказаним житлом. Щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання [PERSON] при народженні було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] за зареєстрованому у встановленому законодавством порядку місцем проживання матері, внаслідок чого він набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Положення глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Доказів того, що після розірвання шлюбу позивача з [PERSON] , останні ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю із власником квартири і є членами його сім`ї суду не надано. Тому право [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved