Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 07 липня 1973 року в Скориківській сільській раді Підволочиського району Тернопільської області, актовий запис № 15, посилаючись на те, що шлюбні відносини не склалися, діти досягли повноліття, збереження шлюбу неможливе та суперечить його інтересам, а тому просить позов задовольнити, терміну на примирення не надавати. Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивач згідно позовної заяви просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з'явилася, не повідомивши про причину повторної неявки, відзиву не подавала. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим 07 липня 1973 року [PERSON], 1954 року народження, та [PERSON], 1955 року народження, зареєстрували шлюб 07 липня 1973 року у Скориківській сільській раді Підволочиського району Тернопільської області, актовий запис № 15, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище - «[PERSON]». Під час перебування у шлюб в сторін народилися діти, які досягли повноліття, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить їх інтересам. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають Відповідно до ч.ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя ( ч.1 ст.110 СК України ). Згідно зі ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя неможливе та суперечить їх інтересам, а тому суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. За вказаних суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved