Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю відповідачів. Позов обґрунтовує тим, що 06.07.2012 р. [PERSON], відповідачу - [PERSON], позичив 85 000 (вісімдесят п'ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 679 362 гри. 50 коп. (по курсу HБУ станом на 06.07.2012р.) на будівництво будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], для його сім'ї. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2014 року позов [PERSON] - задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON], заборгованість 686 621 гривня 44 коп. та судові витрати у розмірі 3 555,70 грн. у рівних частках, тобто по 1 777,85 грн. (одна тисяча сімсот сімдесят сім гривень 85 коп.) із кожного. Рішенням колегії суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 12 вересня 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] - відхилено. Апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про солідарне стягнення боргу за договором позики - відмовлено. У решті рішення залишено - без змін. Таким чином, за результатами розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій вирішено: Стягнути з [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], мешканця [ADDRESS] на користь [PERSON], [INFO], мешканця [ADDRESS] заборгованість в сумі 686 621,44 грн., а також судові витрати у розмірі 3 555,70 грн. Відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали земельну ділянку та житловий будинок по [ADDRESS]. Під час дачі пояснень у суді першої інстанції відповідач [PERSON] ствердила, що будинок по [ADDRESS] був придбаний подружжям [PERSON] за 48 гисяч доларів США 21.12.2011р., який вони вирішили реконструювати. У травні 2013р. будинок був готовий на 95%. В загальному придбання та реконструкція будинку обійшлася у 150 тисяч доларів США. Розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відбулося після завершення реконструкції будинку, на підставі заочного рішення Виноградівського районного суду від 16.07.2013р. Із технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] видно, що обстеження та обміри будинку проведено 08.05.2013р., тобто до розрвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] На підставі свідоцтва про право власності від 06.09.2013р. житловий будинок із надвірними спорудами в [ADDRESS] зареєстровано в цілому за [PERSON], вже після розірвання шлюбу (16.07.2013р.) Дана обставина є об'єктивним доказом того, що обоє відповідачів змовилися з метою ухилення від виконання боргових зобов'язань, обоє заявляють, що спільно набутого під час шлюбу майна у них - немає, чим прямо порушують право позивача на повернення йому боргу у сумі 85 000 доларів США. Таким чином, земельна ділянка та житловий будинок по [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв'язку із тим, що у [PERSON] згідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12.09.2014р. має перед позивачем боргові зобов'язання, є необхідним визнання зазначених земельної ділянки та житлового будинку із надвірними спорудами об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], для подальшого виконання рішення про повернення боргу. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні обставини та вимоги позову підтримала, позовні вимоги просила задовольнити з підстав наведених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні обставини та вимоги позову визнала частково. Пояснила, що дійсно за час перебування у шлюбі з відповідачем був придбаний будинок [ADDRESS]. За час шлюбу вони з відповідачем вирішили реконструювати будинок. На реконструювання будинку вона витратила особисті кошти у сумі 150 000 доларів США. Після розірвання шлюбу та завершення реконструювання будинок був зареєстрований за нею. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. На виконанні у відділі ДВС Виноградівського РУЮ знаходиться на примусовому виконанні виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 686 621, 44 грн. та судових витрат в сумі 3555,70 грн., виданого на підставі рішення Виноградівського районного суду від 31.07.2014 року із змінами внесеними рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12.09.2014 року (а.с.12-15,83). У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. У сенсі розуміння ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ч.1 та ч.3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту ст. 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальна стадія судового провадження, самостійною і невід'ємною частиною судового розгляду, невід'ємною стадією процесу правосуддя. Частина 2 статті 386 ЦК України передбачає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися з вимогою про заборону вчинення нею дії, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту, шляхом пред'явлення позову про визнання майна спільною сумісною власністю, відповідає загальним принципам цивільного судочинства та як наслідок судовому захисту. Як встановлено судом з обставин позову, документальних доказів, пояснень відповідача, які належними й допустимими підтвердужються, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.11.2001 року по 16.07.2013 року (а.с.9,11,17). За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.22-27). Після придбання будинок був перебудований. Із технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що обстеження та обміри будинку проведено 08.05.2013р., тобто до розрвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.22-27). На підставі свідоцтва про право власності від 06.09.2013р. житловий будинок із надвірними спорудами в [ADDRESS], зареєстровано в цілому за [PERSON], тобто вже після розірвання шлюбу (а.с.20-21). За встановленою практикою Європейського суду з прав людини слід констатувати, що сама суто реєстрація права власності нерухомого майна не пов'язує з виникненням чи припиненням права власності на це майно, і така повинна розглядатись із сукупністю інших обставин (часу будівництва, його завершення, тощо). Таким чином, зазначений будинок, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, є спільною сумісною власністю відповідачів. Поряд з цим, обставина позову про те, що відповідачі за час шлюбу придбали земельну ділянку по [ADDRESS], жодними належними й допустимими доказами не підтверджена, так як наслідок є безпідставною. За встановлених в судовому засіданні позов в частині визнання житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS], спільною сумісною власністю відповідачів, підлягає задоволенню. В частині земельної ділянки за вказаною адресою у задоволенні слід відмовити. Судові витрати понесені позивачем в сумі 365,40 грн., відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню із відповідачів по 182,70 грн. з кожного.

Outcome: partial