Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником домоволодіння, а саме житлового будинку, розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. П. Дорошенка, 48, у якому на даний час зареєстровані: позивач - [PERSON], відповідач [PERSON], [PERSON] (онук позивача) та [PERSON] (дружина позивача). Однак фактично проживають лише позивач - [PERSON] та його дружина - [PERSON]. Відповідач та [PERSON] (син позивача) перебували у шлюбі, який 04.02.2002 року було розірвано. В 1998 році відповідач була зареєстрована за вказаною адресою, проте не проживає у вказаному будинку з 2002 року і по теперішній час. Одразу ж після розірвання шлюбу відповідач перестала користуватися житлом за вищевказаною адресою, не користується ним і до цього часу, тобто протягом 14 років. Перешкод у користуванні будинком позивач не чинив. Сторони перестали спілкуватися одразу після розлучення. Ніякої домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач буде проживати в спірному житлі між ними не було. Проте відповідач будь яких дій щодо зняття з реєстрації не вчиняла та до цього часу зберігає реєстрацію за вказаною адресою. Таким чином, оскільки добровільно знятися з реєстрації в будинку відповідач не бажає, позивач вважає, що такими діями, остання чинить йому перешкоди у користуванні власністю, в силу чого позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. П. Дорошенка, 48. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання, призначене на\~22.06.2016р. не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи. Конверт з повісткою про виклик в судове засідання повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання», що розцінюється судом як належне повідомлення відповідача про розгляд справи(а.с. 24-25). Разом з тим, в судове засідання, призначене на 11.07.2016р. відповідач не зявиласяся повторно, оголошення про виклик відповідача до суду було опубліковано в газеті «Вінниччина», випуск № 51 від 01.07.2016 року (а.с.57). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 46, що по вулиці П.Дорошенка у м. Вінниці, виготовленого 01.03.2010 року КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] являється власником зазначеного вище житлового будинку. (а.с. 8-10). Крім того, право власності [PERSON] на зазначений вище житловий будинок підтверджується Свідоцтвом про право власності, яке видане 14.02.2011 року виконкомом Вінницької міської ради, відповідно до якого [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований у м. Вінниці по вул. П.Дорошенко, 46. (а.с. 11 (зворот)) Згідно копії Домової книги, [PERSON], [INFO], з 11 травня 1978 року зареєстрований у вищевказаному будинку, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. П.Дорошенка (колишня назва [PERSON]), 48 (а.с. 12-13), що також підтверджується копією паспорта серії АА № 101771, виданого 04.12.1995р. Староміським РВ УМВС України у Вінницькій області.(а.с. 5). При цьому, позивач в судовому засіданні пояснив, що у звязку із перейменуванням вулиці з «Євгенія Боша» на «П.Дорошенко» змінилася нумерація будинків з «№48» на «№46». Разом з тим, як зазначив позивач у позовній заяві, його син - [PERSON] та відповідач - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 04 лютого 2002 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-АМ №043695, виданого 10 жовтня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №180. (а.с. 7) В той же час, як вбачається з копії Домової книги, 12 травня 1998 року у будинку, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. П.Дорошенка (колишня назва [PERSON]), 48, була зареєстрована [PERSON], [INFO]. (а.с. 12-13) Однак, згідно довідок №85 від 22.01.2013р. та №719 від 17.05.2016р. , виданих КК «Добробут», [PERSON], [INFO], з 2002 року по даний час не проживає за адресою: [INFO] (а.с.14). Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають\~ право\~ на\~ житло. Разом з тим, ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР вказує на те, що\~ ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України) Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає в спірному житловому будинку з 2002 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованою за адресою: [INFO], чинить перешкоди власнику будинку в користуванні своїм майном на власний розсуд. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Разом з тим, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником житлового будинку № 48 по вул. П.Дорошенка у м. Вінниці є позивач [PERSON], який з 11.05.1978р. зареєстрований та проживає за вказаною адресою. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована у вищевказаному будинку, однак жилим приміщенням не користується з 2002 року без поважних причин. Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON], такою, що втратила право користування житловим будинком № 46 (48), що розташований по вулиці П.Дорошенка у місті Вінниці, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved