Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Дрогобицького управління державної казначейської служби України Львівської області, Трускавецького міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області про відшкодування шкоди, заподіяної державою. Просить стягнути з державного бюджету в його користь 13600 гривень шкоди, заподіяної державою, та 5000 гривень судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги. У обґрунтування позовних вимог покликається на те, що постановою № 3/134-фіз від 14.09.2016 Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 12 ст. 96 КУпАП та стягнуто 13600 грн. Таку постанову оскаржив і рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18.05.2017 відмовлено у її скасуванні. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 постанову Трускавецького міського суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 21.11.2019 постанову Трускавецького міського суду та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано; визнано протиправною та скасовано постанову № 3/134-ф від 14.09.2016 Департементу Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області. За час судових розглядів Трускавецьким міським відділом державної виконавчої служби з нього стягнуто 13600 гривень штрафу та 250 гривень витрат виконавчого провадження. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 10.02.2020 дану справу прийнято до розгляду та призначено спрощене провадження. Розгляд справи призначено на 04.03.2020 без виклику сторін. 21.02.2020 Дрогобицьким управлінням державної казначейської служби України Львівської області подано відзив на позов. Відзив мотивують тим, що відповідно до ст.. 45 Бюджетного кодексу України повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджетів здійснюються органами Казначейства за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, дата якого не перевищує 30 календарних днів з додаванням заяви платника про повернення коштів та оригіналом або копіює документа, який підтверджує перерахування коштів до бюджету. Порядок повернення коштів, на який посилається позивач, втратив чинність. Зазначають, що повернення коштів можливе також і за рішенням суду( у разі зазначення про необхідність повернення безпосередньо у судовому рішенні). Кошти повинні бути повернуті із тих рахунків, на які вони були зараховані. З матеріалів справи вбачається, що з позивача стягнуто кошти в користь Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області. Цей факт може вплинути на подальше вирішення даного спору та механізм повернення. Окрім цього, в позовній заяві не зазначеного жодних рахунків, на які зараховані кошти, відсутні докази надходження таких саме до державного бюджету. Таким чином, Дрогобицьке управління Державної казначейської служби України у Львівській області не володіє інформацією щодо напрямків зарахування стягнутих сум і з яких рахунків такі кошти можуть бути повернуті. Враховуючи викладене, просять відмовити у задоволенні позовних вимог. 28.02.2020 на адресу суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи ряду письмових доказів. Згідно ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи. Отже, докази, надані позивачем 28.02.2020, судом до уваги не беруться, оскільки подані в порушення вимог ст. 83 ЦПК України. Трускавецький міський відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області відзиву на позов не подав, відтак суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у позовній заяві та відзиві на позов, суд дійшов наступного висновку. З копії постанови Департаменту державної архітектурно - будівельної інспекції у Львівській області № 3/134-ф/пз від 14.09.2016 вбачається, що [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 12 ст. 96 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 6800 гривень, які перераховуються до державного бюджету за реквізитами: м. Дрогобич, ГУДКС у Львівській області, МФО 825014, ЗКПО ( ЄДРПОУ) 38007496, р/р 31119106700014, код 21081100. Роз`яснено право оскарження такої та положення ст. 308 КУпАП, відповідно до яких у порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу. Як вбачається з копії постанови Трускавецького міського суду Львівської області від 18.05.2017, у задоволенні позову [PERSON] до Департаменту державної архітектурно будівельної інспекції у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови про адміністративне стягнення від 14.09.2016, відмовлено. З копії ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 вбачається, що апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Трускавецького міського суду Львівської області від 18.05.2017 у справі № 813/3722/16 без змін. Як вбачається з копії постанови (ВП № 55140137) від 24.04.2019, виконавче провадження з примусового виконання постанови № 3/134-ф/пз, виданої 14.09.2016 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про стягнення з [PERSON] в користь держави, в особі Департаменту державної архітектурно - будівельної інспекції у Львівській області, штрафу в розмірі 13600 гривень, закінчено у зв`язку зі сплатою боржником боргу. Копією довідки Трускавецького міського відділу державної виконавчої служби № 15.10-21/4617 від 27.05.2019 підтверджується те, що станом на 27.05.2019 Трускавецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області при примусовому виконанні постанови № 3/134-ф/пз від 14.09.2016, виданої Департаментом архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, з боржника [PERSON] стягнуто та перераховано в користь стягувача штраф в розмірі 13600 грн., виконавчий збір в розмірі 1360 грн. та витрати виконавчого провадження в розмірі 250 грн. З копії постанови Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 21.11.2019 вбачається, що Касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Постанову Трускавецького міського суду Львівської області від 18.05.2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправною і скасовано постанову про адміністративне стягнення № 3/134-ф/пз від 14.09.2016, якою визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 12 ст. 96КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 6800. З копії листа Головного Управління Пенсійного Фонду України у Львівській області № 8162/04.05-29 від 24.12.2019, адресованого Кушнір І.Б. вбачається, що згідно виконавчого провадження від 09.02.2018 № ВП 55140137 (постанова 3/134-ф/пз видана 14.09.2019), скерованого ВДВС Трускавецького МУЮ, сума заборгованості 15210 грн. стягнута повністю за період з 01.03.2018 по 30.04.2019. Отже, судом встановлено факт стягнення з позивача коштів в розмірі 13600 гривень в дохід держави на підставі постанови Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області № 3/134-ф/пз від 14.09.2019, яка визнана судом протиправною та скасована, а тому позовні вимоги щодо стягнення вказаної суми в користь позивача слід задоволити. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до\~частини першої статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Відділ примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). За нормами частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таке списання коштів повинно бути здійснене протягом трьох місяців, а у випадку порушення вказаного строку - стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким чином стягувачу не лише гарантується виконання судового рішення про стягнення з держави, а також встановлено механізм захисту такого виконання у вигляді нарахування трьох відсотків річних у разі порушення строків виконання такого рішення. З приводу вимоги позивача щодо стягнення в його користь судових витрат (адвокатських послуг) в розмірі 5000 грн, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. На підтвердження витрат, понесених на послуги адвоката, позивач долучив копію договору № 2 від 30.01.2020 про надання правової допомоги, з якого вбачається, що такий укладено між адвокатом Зошій Юрієм Йосиповичем та [PERSON] Ігорем [PERSON] . Предметом договору є надання адвокатом правової допомоги у справі про повернення [PERSON] з державного бюджету України 13600 грн, стягнутих за постановою Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області № 3/134-ф/пз від 14.09.2019. Гонорар адвоката за цим договором становить 5000 грн; винагорода здійснюється протягом 10 днів з моменту набрання рішенням суду про стягнення на користь клієнта 13600 грн., згідно п. 1 цього договору, законної сили. Положеннями статті\~137\~ЦПК України\~визначено,\~що\~розмір суми,\~що підлягає\~сплаті в\~порядку компенсації\~витрат адвоката,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги,\~встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на\~підставі відповідних\~доказів,\~які підтверджують\~здійснення відповідних\~витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Проте,\~доказів понесення\~витрат на\~правничу допомогу\~позивачем не\~подано,\~зокрема,\~не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку. Відтак, стягнення в користь позивача 5000 грн, які ним фактично не сплачувались, є безпідставним. З даного приводу Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року (справа №301/1894/17) висловив наступну позицію: «Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову позивачу у стягненні в його користь витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.

Outcome: approved