Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась дитина. В подальшому шлюб сторін було розірвано рішенням суду, проте сторони примирились і продовжили проживати разом у квартирі, яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Проте, в подальшому спільне життя сторін не склалося, [PERSON] виїхала з квартири разом з дитиною і стала проживати окремо у найманому житлі. [PERSON] у квартирі не проживає без поважних причин більше одного року, у зв'язку з чим втратила право на користування квартирою. [PERSON] не бажає сплачувати за [PERSON] житлово - комунальні послуги, у зв'язку з чим вважає за доцільне визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою, з метою подальшого зняття з реєстраційного обліку. Крім того, [PERSON] бажає утворити нову сім'ю і з метою захисту свого права власності вважає обраний спосіб захисту доцільним і обґрунтованим. В судовому засіданні [PERSON] та представник останнього позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник [PERSON] вимоги позову не визнала та звернулась до суду в інтересах [PERSON] з зустрічним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] не проживає та може користуватися квартирою та вимушена була переїхати в орендоване житло разом з спільною дитиною сторін, оскільки [PERSON] створював перешкоди у проживанні. [PERSON] вчиняв по відношенню до [PERSON] та спільної дитини насильство, внаслідок чого [PERSON] вимушена була звернутися до психолога для реабілітації дитини. Крім того, [PERSON] неодноразово змінював замки на вхідних дверях, у зв'язку з чим [PERSON] не могла забрати свої власні речі та речі дитини, внаслідок чого вимушена була неодноразово звертатися до правоохоронних органів. Представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримала, просила задовольнити та пояснила, що дійсно [PERSON] вимушена була виїхати з однокімнатної квартири [PERSON], де сторони та дитина проживали разом оскільки [PERSON] вчинював насильство в сім'ї та погано впливав на доньку і разом вони проживати не можуть. Однак, враховуючи, що [PERSON] більшу частину часу працює за кордоном та не проживає у квартирі, [PERSON] вважає, що в цей період буде доцільним, щоб у квартирі проживала вона з донькою, а по приїзду [PERSON] [PERSON] з дитиною буде виїжджати до орендованого житла, яке буде винаймати за потребою. Представник [PERSON] зазначила, що наразі останній важко самій винаймати житло, оскільки весь тягар утримання спільної дитини сторін покладений на неї. [PERSON] за рішенням суду аліменти не сплачує, має велику заборгованість. Таким чином, за наведених обставин представник [PERSON] вважає, що зустрічний позов підлягає задоволенню. Крім того, представник [PERSON] пояснила, що не зверталась до суду раніше за захистом своїх житлових прав, оскільки не мала коштів на судовий збір та інші судові витрати. Представник [PERSON] проти задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] добровільно залишила спільне місце проживання сім'ї, забрала дитину та переїхала до орендованого житла, будь якого примусу до цього [PERSON] не чинив. [PERSON] більше трьох років не проживає у квартирі, але до правоохоронних органів зверталась тільки під час судових проваджень, зокрема ініційованих [PERSON] Доводи [PERSON] про те, що остання не зверталась за захистом своїх житлових прав через відсутність коштів на судових збір є неспроможними, оскільки нею був сплачений судовий збір за вимоги майнового характеру за її позовом про поділ квартири [PERSON] Отже, [PERSON] мала можливість сплатити судовий збір за позовом немайнового характеру з яким би мала звернутися до суду, якщо б дійсно вважала своє право на проживання у квартирі порушеним. Що стосується заяв до правоохоронних та інших органів, то суть останніх полягає у тому, що [PERSON] скаржилась на заміну [PERSON] замків у квартирі останнього та неможливістю забрати свої речі, які залишились після її переїзду, а не на можливість проживання у квартирі. [PERSON], після виїзду колишньої дружини, замки на вхідних дверях жодного разу не змінив. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.2010, який був розірваний на підставі судового рішення 18.10.2013 /а.с. 7, 12/. Під час шлюбу у сторін народилась спільна донька [PERSON] /а.с. 8/. [PERSON] є одноособовим власником квартири [ADDRESS] (далі - спірна квартира), в яку після реєстрації шлюбу зареєстрував [PERSON] /а.с. 10, 11/. Під час шлюбу та після розірвання шлюбу,а саме в період з 22.08.2014 по березень 2016 року сторони проживали разом, а подальшому [PERSON] разом з дитиною виїхала із спірної квартири. До жовтня 2016 року інколи через фінансові труднощі [PERSON] користувалась спірною квартирою для проживання, проте в подальшому остаточно припинила відвідувати спірну квартиру,що визнано учасниками справи. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому такі обставини, не підлягають доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Згідно договорів оренди від 18.11.2016, 18.10.2017 [PERSON] винпймалажитлові приміщення в яких проживала з дитиною /а.с. 64 -66, 90 - 94/. Як пояснила представник [PERSON], остання продовжує проживати разом з дитиною у квартирі, яку орендувала в останнє, договір пролонговано, що визнано учасниками справи. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому такі обставини, не підлягають доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Враховуючи наведене вбачається, що [PERSON] остаточно припинила проживати у спірній квартирі з жовтня 2016 року. Зазначене також підтверджується актами ЖЕК «Житло - сервіс», про факти не проживання [PERSON] у квартирі [PERSON] від 18.09.2017, 19.10.2017, 23.11.2017 /а.с. 16 - 18/. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як зазначає [PERSON] та її представник в судовому засіданні, [PERSON] виїхала з квартири вимушено через застосування [PERSON] до неї та дитини насильства. На підтвердження своїх доводів надала висновок за результатами психологічного обстеження дитини сторін, яке проводилосьу два етапи: серпень - жовтень 2016 та серпень 2017 роки, загальною тривалістю 15 годин, за зверненням [PERSON] та роз'яснення до даного висновку (консультативний висновок) виготовлений в період розгляду даної справи /а.с. 120 - 144/. Представник [PERSON] стверджувала про те, що рішення останньої про переїзд у наймане житло було вимушеним, прийнятим [PERSON] під тиском непереборних обставин, а саме проживання в одній квартирі із [PERSON], стало небезпечним і таким, що унеможливило для дитини сторін успішний психічний та особистісний розвиток, що в свою чергу зазначено у роз'ясненні до висновку /а.с. 143/. Разом з тим суд вважає доводи [PERSON] та представника останньої, а також надані докази, зокрема висновок та роз'яснення до нього (консультативний висновок) неспроможними для підтвердження поважності причин не проживання у спірній квартирі більше року виходячи з наступного. Так, стверджуючи те, що [PERSON] чинив дії, які перешкоджали [PERSON] та дитині проживати у квартирі і мали ознаки насильства, зокрема психологічного, [PERSON] та представник останньої не надали належних,допустимих та достовірних доказів в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України на підтвердження таких обставин. [PERSON] жодного разу не був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (насильство в сім'ї) або іншої відповідальності за подібні дії у період спільного проживання з [PERSON] Відносно [PERSON] жодного разу не був складений протокол про адміністративне правопорушення за вчинення насильствав сім'ї. [PERSON] у період спільного проживання не зверталась до правоохоронних та/або інших органів з приводу того, що [PERSON] чиняться перешкоди у проживанні в спірній квартирі із зазначених нею підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї», який діяв до 07.01.2018, насильство в сім'ї - будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю. Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Представник [PERSON] в судовому засіданні не змогла пояснити суду в чому саме мав місце прояв насильства (тиск, тощо) з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON] та їх спільної дитини, що саме унеможливлювало спільне проживання та вимушене переселення [PERSON] та дитини в орендоване житло. Не підтверджують і наявність таких обставин надані висновок та роз'яснення до нього (консультативний висновок). Крім того, суд критично оцінює той факт, що предмет психологічного дослідження за висновком /а.с. 123/ та предмет консультативного висновку, як роз'яснення вище вказаного висновку, є різними /а.с. 138/ і такі обставини, які зазначені у роз'ясненні, не досліджувалися під час первинного психологічного обстеження дитини. Отже, враховуючи зазначене,суд вважає, що зміст консультативного висновку обґрунтовано не можна вважати об'єктивним. З пояснень представників сторін та наданих [PERSON] доказів, суд дійшов висновку про те, що між сторонами мали місце непорозуміння стосовно виховання дитини та спільного побуту, через відсутність почуттів любові та взаємоповаги, що і зумовило переїзд [PERSON] разом з дитиною в орендоване житло з власної ініціативи, у зв'язку з небажанням проживати спільно з колишнім чоловіком і без будь якого примусу тощо. Доказів протиправної поведінки [PERSON], що стало поважною причиною для переїзду та непроживання [PERSON] з дитиною у спірній квартирі в період з жовтня 2016 по час розгляду даної справи суду не надано. Враховуючи зазначене, суд вважає неспроможними докази, звернення [PERSON] до правоохоронних органів, з приводу перешкоджання [PERSON] користуватися квартирою та зміною замків, які стосувалися здебільшого того, що [PERSON] не може забрати свої та дитячі речі, які залишились у спірній квартирі після переїзду та користуватися ними /а.с. 52 - 62, 106, 107, 146-148/. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що такі звернення мали місце у період ініціювання [PERSON] судового процесу, про поділ майна, а також під час розгляду даної цивільної справи і на думку суду мета таких звернень створення штучних обставин, які б могли свідчити про протиправну поведінку [PERSON] та створення його негативного образу. Крім того, жоден лист та висновок правоохоронців, не підтвердив протиправну поведінку [PERSON], стосовно перешкоджання [PERSON] у проживанні та користуванні спірною квартирою, зокрема зміну замків у спірній квартирі. [PERSON] з жовтня 2016 року не звернулась до суду з відповідним позовом про захист порушеного цивільного права щодо користування житлом згідно ст. 16 ЦК України, весь час проживала в орендованому житлі. Зазначене може свідчити тільки про те, що порушення прав [PERSON] не мало місця. Та обставина, що [PERSON] не мала коштів на сплату судового збору для подачі відповідного позову, як зазначила представник останньої в судовому засіданні, не заслуговує на увагу. Так, з листопада 2016 року [PERSON] оплачує орендоване житло в розмірі 7700 грн. на місяць, сплатила судовий збір за подачу позову майнового характеру про поділ спірної квартири, тоді як судовий збір за позовом немайнового характеру становив 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, а в подальшому 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що є значно меншим ніж оплачувати оренду житла, більше двох років. Крім того, обґрунтування та вимоги зустрічного позову, а також доводи представника [PERSON], зазначені в судовому засіданні, між собою не узгоджуються і протирічать один одному. Так, [PERSON] стверджує, що не може проживати в однокімнатній спірній квартирі з [PERSON] та дитиною, оскільки таке проживання погано впиває на дитину. При тому, що спільна дитина сторін проживає з [PERSON], остання просить вселити її у спірну квартиру. Разом з тим представник [PERSON] пояснила, що остання має намір користуватися квартирою в той час, коли [PERSON] буде відсутній, а тому необхідно зобов'язати останнього не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні житлом саме у цей період. Представник [PERSON] пояснила, що [PERSON] перебуває у тривалихвідрядженнях за кордоном, у зв'язку з роботою і у цей період в квартирі ніхто не проживає, у зв'язку з чим [PERSON] вважає, що має право проживати з дитиною у спірній квартирі, з метою економії коштів на оренду житла. При поверненні [PERSON] [PERSON] винайматиме житло і проживати в ньому до від'їзду [PERSON] у відрядження. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Враховуючи наведене, очевидним є те, що при захисті цивільного права суд не може здійснити такий захист на певних умовах, порушене право, за наявності підстав або підлягає відновленню або ні. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Вимоги [PERSON] та мотиви позову, на думку суду, направлені не на відновлення порушеного права, а на створення штучних перешкод [PERSON] у користуванні його майном з особистих мотивів, зокрема вільно розпоряджатися майном та використовувати його на власний розсуд, не нести зайвий тягар утримання через реєстрацію [PERSON] у спірній квартирі, що суперечить ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги зустрічного позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а вимоги первісного позову є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, вимоги первісного позову місять не коректне формулювання, способу захисту в частині позбавлення [PERSON] права на користування житлом, тоді як передбачений законом спосіб захисту у даному випадку є визнання судом факту втрати такого права, а тому вимоги первісного позову підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial