Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 02.07.2013 року позивачем, по письмовій розписці, було передано в борг відповідачу 40 000 грн. Мета позики: «на вирішення питання, пов'язане з касаційною скаргою по залишенню рішення суду першої інстанції без змін». Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У виданій відповідачем розписці не було встановлено строк (термін) виконання боржником обов'язку. П. 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому ч.2 п. 1 ст.1049 Цивільного кодексу встановлює, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. У зв'язку цим, позивач 08 квітня 2014 року звернувся до відповідача з вимогою повернути йому грошові кошти до 31 травня 2014 року. Таким чином, обов'язок відповідача повернути борг виник з 07 травня 2014 року, проте відповідач до цього часу свої зобов'язання по договору не виконав. На підставі ст.625 ЦК України, позивачем нараховані на суму боргу за весь час його несплати понесені інфляційні втрати, що полягають у знеціненні грошових коштів, внаслідок інфляційних процесів, а також три відсотки річних, що є компенсацією за неправомірне користування грошовими коштами належними до сплату позивачу. Таким чином відповідно до розрахунку, розрахунок суми 3 % річних за неправомірне користування чужими коштами становить в період з 07.05.2014 року по 19.04.2016 року 2\~340,82 грн; розрахунок інфляційних витрат з квітня 2014 року по березень 2016 року складає 23\~960 грн., а всього просить стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі 72\~300,82 грн. та 6\~000 грн. витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, змін та доповнень не мають, позов просять задоволити. Суду позивач показав, що 02.07.2013 року він передав відповідачу під письмову розписку 40 000 грн. за те, що відповідач вирішить питання, щодо залишення в силі судового рішення за позовами групи військовослужбовців, щодо стягнення грошей з військово частини. Відповідач обіцяв, що вирішить питання щодо того, щоб рішення суду були залишені в силі, але в подальшому вони були скасовані третьою інстанцією. Гроші він передав відповідачу особисто і відповідач написав розписку, яку надано до матеріалів справи. Вказані кошти належали йому і ще декільком особам, чиї рішення відповідач обіцяв довести до виконання. Оскільки рішення були скасовані, відповідач був повинен повернути грошові кошти, але цього не зробив і позивач почав вимагати повернення грошей. Відповідач уникав зустрічей, відмовлявся повернути кошти і позивач був змушений звернутися до суду. З приводу розписки щодо повернення коштів від 30.12.2013р. пояснив, що ним було підписано на вимогу відповідача чистий аркуш паперу, на якому відповідач в подальшому виготовив текст, що він нібито отримав грошові кошти по боргу. Однак гроші йому не повернуті, вказана розписка підроблена, що він просить врахувати при постановлені судового рішення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, в задоволені позову просив відмовити. Суду показав, що йому дійсно були передані грошові кошти за його послуги у виконанні рішень суду, щодо групи військовослужбовців про стягнення грошових коштів, але вказані грошові кошти в сумі 40000 грн. ним було повернуто і позивач надав йому розписку від 30.12.2013р. за якою вказав, що гроші йому повернуто і претензій він до нього не має. Підпис позивача під розпискою є підтвердженим експертним дослідженням і тому він просить у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. В тексті розписки від 02.07.2013 року вчиненого [PERSON] в простій письмовій формі вказано що «Я [PERSON] … отримав від [PERSON] гроші в борг в сумі 40\~000 грн на вирішення питання повязаного з касаційною скаргою по залишенню рішення суду першої інстанції без змін» (а.с.20). Факт того, що вказані кошти в сумі 40\~000 грн. були передані позивачем відповідачу підтверджено та визнано обома сторонами у власних поясненнях. Відповідно до «Розписки про отримання грошей» від 30.12.2013 року, [PERSON] підтверджує факт того, що ним отримано кошти в сумі 63\~800 грн від [PERSON] за безвідсотковими договорами позики від 29.08.2011 року ( на 23800 грн) та від 02.07.2013 року (на 40\~000 грн)… Отримав від [PERSON] в повному обсязі. Претензій не має» (а.с.21). Висновком експерта від 10.10.2016 року за № 254-П Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, встановлено, що підпис, нанесений після слів «30 грудня 2013 року» в розписці від 30.12.2016 року від імені [PERSON] виконаний самим [PERSON]» (а.с.63-69). Даний висновок експертизи не спростований. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 16 Цивільного кодексу України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Дослідивши обставини по справі та вивчивши докази, суд вважає, що дані правовідносини регулюються, зокрема, ст. 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 526, 530, 623, 624, 625 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений у ньому строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Та згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Виходячи з вищевказаних нормативних положень, суд враховує, що судом є встановленою ту обставину, що грошові кошти були передані позивачем відповідачу в розмір 40\~000 грн. 02.07.2013р. Згідно змісту розписки від 30.12.2013р. грошові кошти, зокрема, в сумі 40\~000 грн. були повернуті позивачу відповідачем з зазначенням даних фактичного кредитора як [PERSON], [INFO], з зазначенням місця народження, місця проживання та даних паспорта. Згідно змісту розписки претензій до [PERSON] позивач не має. Справжність підпису позивача під розпискою від 30.12.2013р. підтверджено висновком експерта від 10.10.2016 року за № 254-П Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, та не спростовано доказом зворотного. Не є суду доведеним і факт того, що вказана розписка (текст та підпис) виконано в різний часовий проміжок. Як зазначено самими сторонами сума в 40\~000 грн. була надана відповідачу позивачем під розписку від 02.07.2013р., таким чином правочин позики було проведено у простій письмовій формі шляхом виконання тексту розписки та її підписання 02.07.2013р.. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, враховуючи недоведеність підробки тексту розписки суд вважає встановленою обставину повернення даних грошових коштів. Тому, враховуючи вказане, суд вважає, позовні вимоги недоведеними, в звязку з чим в задоволенні заявлених вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання про розподіл судових витрат не вирішується, оскільки в задоволені позову відмовлено.

Outcome: dismissed