Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір № 772 фінансового лізингу від 20 квітня 2017 року, укладений між ним та ТзОВ «Єврокар Україна» в особі представника останнього [PERSON] та стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 36 498,00 грн., а також судові витрати по справі. Свої вимоги мотивував тим, що 20 квітня 2017 року в м.Вінниця по вул. Батозькій, 6 між ним та ТзОВ «Єврокар Україна» в особі представника останнього [PERSON] укладено договір № 772 фінансового лізингу, згідно якого відповідач зобовязувався придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу йому у користування на строк та на умовах, передбачених даним договором. Предметом лізингу є транспортний засіб Citroen Berlingo X-TR 1,6 МТ передній привід. Перед ознайомленням та підписанням даного договору фінансового лізингу представник відповідача запевнила та гарантувала, що він зможе отримати транспортний засіб через 2 дні після підписання договору, але спочатку він повинен сплатити авансовий платіж на рахунок ТзОВ «Єврокар Україна» в розмірі 36 498,00 грн., що становить 7 % від загальної вартості предмету лізингу, а кошти в розмірі 484\~902,00 грн. йому необхідно буде сплачувати пропорційно частками відповідно до графіків, вказаних у додатках № 1 та № 2 до договору фінансового лізингу № 772 від 20.04.2017 року. Того ж дня у відділенні «[PERSON] Аваль», що знаходиться неподалік представництва ТзОВ «Єврокар Україна», він сплатив авансовий платіж згідно договору в сумі 36 498,00 грн. 24 квітня 2017 року він повторно приїхав до представництва відповідача в м.Вінниця, де керівник повідомив, що він отримає автомобіль лише після повної оплати його вартості. В порушення п.1.3 договору, відповідно до якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу, відповідачем на даний час не передано йому транспортний засіб, незважаючи на те, що з часу оплати ним коштів минуло вже більше 7 місяців. Намагаючись врегулювати даний спір в добровільному порядку, він звернувся до відповідача з письмовою претензією, в якій просив повернути сплачені ним кошти в розмірі 36 498,00 грн. згідно договору № 772 фінансового лізингу від 20.04.2017 року. 01 серпня 2017 року він отримав лист-відповідь відповідача за вих. № 1199 від 25.07.2017 року, в якій ТзОВ «Єврокар Україна» безпідставно та необгрунтовано відмовляється повернути йому сплачені кошти. Вважає договір № 772 фінансового лізингу від 20.04.2017 року, укладений між ним та ТзОВ «Єврокар Україна» в особі представника останнього [PERSON], недійсним, а кошти в сумі 36 498,00 грн. такими, що підлягають поверненню, оскільки цей договір суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України, тому що містить несправедливі умови щодо встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; умови договору про ціну товару є незрозумілими, суперечливими; договір містить положення, які прямо суперечать нормам цивільного законодавства, зокрема, про право виконавця на неповернення сплачених споживачем коштів навіть у випадку ненадання послуг. Крім того, в даному договорі відсутні обов»язкові умови, зокрема він не містить конкретних визначень щодо предмета договору: рік випуску, робочий об»єм двигуна та інше, а також в порушення вимог ст. 799 ЦК України даний договір не посвідчений нотаріально. Дії відповідача свідчать про відмову від виконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу та повернення йому грошових коштів, в звязку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, зіславшись на вищевикладені обставини. При цьому пояснив, що сплачуючи кошти він був переконаний, що сплачує перший внесок по договору, про що його завірила представник відповідача, однак, як пізніше зясувалося, фактично було сплачено по даному договору 7 % комісії за організацію договору, про які він не знав та взагалі не домовлявся про їх сплату. Таким чином його було введено в оману, оскільки правочин вчинено відповідачем шляхом нечесної підприємницької практики, через ненадання та надання у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення ним свідомого вибору, що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку, ціни, статусу відповідача та наявності у нього ліцензії на здійснення фінансового лізингу. Просив позов задоволити, визнати недійсним договір № 772 фінансового лізингу від 20 квітня 2017 року, укладений між ним та ТзОВ «Єврокар Україна» в особі представника останнього [PERSON] та стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти в розмірі 36 498,00 грн., а також судові витрати по справі. Представник відповідача в судове засідання не зявився та не повідомив про причини своєї неявки, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи був належно повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленням про вручення йому рекомендованого поштового відправлення. Відзив та заперечення проти позову від відповідача не надходили, тому суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Згідно з ч.1\~ст. 203 ЦК України,\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1,2\~ст. 215 ЦК України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч.1 ст. 806 даного кодексу, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 цієї статті, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом.\~ Відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч.1\~ст. 216 ЦК України,\~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1\~ст. 220 даного кодексу\~визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України\~має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Водночас, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 7 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків\~ його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Як встановлено в судовому засіданні, 20 квітня 2017 року між ТзОВ «Єврокар Україна» та [PERSON] було укладено договір № 772 фінансового лізингу (а.с. 4-11), за умовами якого ТзОВ «Єврокар Україна» взів на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його в користування лізингоодержувачу, а саме: транспортний засіб Citroen Berlingo X-TR 1,6 МТ передній привід, а останній зобовязався прийняти його та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Пунктом 1.7 вказаного договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 даного договору. З квитанції № N10UK38304 від 20.04.2017 року та направлення для сплати коштів (а.с. 12) вбачається, що позивач сплатив 36 498,00 грн. авансового платежу згідно договору № 772 фінансового лізингу від 20.04.2017 року. В подальшому позивач, уважно прочитавши договір, зрозумів, що його обманули, оскільки представником відповідача йому не було роз'яснено призначення платежу в сумі 36 498,00 грн., який виявився комісією з організації договору. Як вбачається з оспорюваного договору лізингу, в ньому відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, не зазначено куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також розділом 12 договору встановлено односторонню відповідальність лізингоодержувача за порушення зобовязання, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності й добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені пунктами 9.1, 1.7, 4.1 вказаного договору зобовязання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату, та передбачене п. 9.7 зобов»язання сплатити комісію за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані положення договору є несправедливими. Як ствердив в судовому засіданні позивач та нічим не спростовано, жодних дій на виконання даного договору після внесення ним вищевказаних коштів відповідач не вчинив. Крім того, судом встановлено, що договір № 772 від 20.04.2017 року, укладений між ТзОВ «Єврокар Україна» та [PERSON], нотаріально не посвідчений, хоч за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб, що суперечить вимогам ст. 799 ЦК України, а отже вказаний правочин є нікчемним. Одночасно, в судовому засіданні не здобуто жодних доказів на підтвердження наявності у відповідача ліцензії для здійснення фінансової діяльності. Оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним, то він не породжує ніяких правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тому слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути на користь позивача сплачені ним відповідачу на виконання вказаного договору грошові кошти в сумі 36 498,00 грн. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог\~ст. 141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного, ст.ст. 203,208,209,215,216,220,628,799,806 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved