Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогами: «Визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. 26 липня 2013 року і зареєстрований у реєстрі за №571», що є предметом позову. 20 лютого 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко Вікторія Валеріївна, [PERSON] про визнання заповіту недійсним, та призначення розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 17 квітня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про забезпечення доказів шляхом витребування з Печерського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи №757/13390/14-ц за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON] про визнання особи недієздатною та встановлення над нею опіки, призначення опікуна, та Київського міського психоневрологічного диспансеру №2 ( 01914, м. Київ, вул. Верхня, 4) медичну карту амбулаторної хворої [PERSON] , [INFO] , проживала за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] . 17 квітня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для з`ясування психічного стану здоров`я [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на момент складання від її імені заповіту датованого 26 липня 2013 року на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за №571, який оспорюється в межах розгляду даної цивільної справи, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим зупинено провадження у цивільній справі. На виконання ухвали суду, 02 вересня 2019 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи складено Висновок судово-психіатричного експерта за №495, який приєднано до матеріалів цивільної справи. (а.с.141-143) 18 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі. 05 листопада 2019 року Дніпровським районним судом мста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначення справи до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснила, що [INFO] померла тітка позивача [PERSON] , після її смерті позивач, як спадкоємець за законом, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. із заявою про прийняття спадщини разом з іншим спадкоємцем [PERSON] , на підставі заяви спадкоємців заведена спадкова справа №1/2018 від 04 січня 2018 року. Однак, після перевірки приватним нотаріусом відомостей із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) виявлено наявність заповіту від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. 26 липня 2013 року і зареєстрований у реєстрі за №571. Позивач вважає, що оспорюваний заповіт суперечить дійсному волевиявленню [PERSON] , оскільки під час його складання вона не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок хронічної хвороби. [PERSON] протягом тривалого періоду часу страждала на хронічний стійкий психічний розлад, у зв`язку з чим за нею доглядав її брат, батько позивача - [PERSON] , зокрема у травні 2013 року батько позивача надав згоду на примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричної лікарні, а у травні 2014 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва із заявою про визнання [PERSON] недієздатною та встановлення над нею опіки, за наслідками розгляду зазначеної цивільної справи 12 травня 2016 року судом ухвалено рішення про визнання [PERSON] недієздатною та призначено [PERSON] її опікуном, таким чином наявність у спадкодавця психічного розладу безпосередньо підтверджуються медичними документами, які були предметом дослідження експертів під час розгляду цивільної справи про визнання фізичної особи недієздатною, та відображають стан її здоров`я, розвиток хвороби (призначення лікарів, проходження лікування) до останніх днів життя, ці обставини неспростовані висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, який надано експертами в межах даного спору, тому за встановлених обставин, на думку представника позивача, наявні підстави для визнання недійсним оспорюваного заповіту. Відповідача в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення викликів до суду за адресою, вказаною у позовній заяві, правом подати відзив на позов не скористалась, заяв (клопотань) з процесуальних питань до суду не подавала. Третя особа - [PERSON] ,, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що дійсно за життя [PERSON] протягом тривалого періоду часу страждала на хронічний стійкий психічний розлад, вона була самотньою людиною, проживала одна в квартирі, внаслідок загострення психічних захворювань потребувала лікування в умовах стаціонару, періодично проходила лікування, з травня 2013 року нею опікувався [PERSON] , батько позивача, який, усвідомлюючи стан здоров`я сестри та її поведінку в побуті, звернувся до Печерського районного суду міста Києва із заявою про визнання [PERSON] недієздатною та встановлення над нею опіки, за наслідками розгляду цієї справи 12 травня 2016 року судом ухвалено рішення про визнання [PERSON] недієздатною та призначено [PERSON] її опікуном, на думку третьої особи, [PERSON] в силу свого віку та стану психічного здоров`я не мала наміру заповідати своє майно сторонній особі, тому враховуючи зібрані у справі докази наявні підстави визнати недійсним оспорюваний заповіт. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко Вікторія Валеріївна в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб (статті 1218, 1219 Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Кодексу). Виходячи з положень ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності договору, визначені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. (стаття 1233 Цивільного кодексу України) Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. (стаття 1234 Цивільного кодексу України) Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі із вказанням місця та часу його складання, власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений. За життя [PERSON] залишила заповіт датований 26 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за №571, за змістом заповіту все своє майно, яке буде належати заповідачу на день її смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, заповідала [PERSON] , [INFO] . (а.с.58) 12 травня 2016 року Печерським районним судом міста Києва ухвалено рішення про часткове задоволення заяви [PERSON] , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатною та встановлення над нею опіки, за наслідками розгляду зазначеної цивільної справи 12 травня 2016 року судом ухвалено рішення про визнання [PERSON] недієздатною та встановлення над нею опіки, призначення опікуна. Визнано [PERSON] , [INFO] , - недієздатною. Установлено над [PERSON] опіку, призначивши [PERSON] її опікуном. У задоволені заяви про призначення [PERSON] опікуном недієздатної [PERSON] , - відмовлено. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 07 липня 2017 року (актовий запис №10823). (а.с.35) Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. 24 квітня 2018 року заяви про намір прийняти спадщину до нотаріуса подали - спадкоємці пятої черги за законом згідно ст.1265 Цивільного кодексу України - [PERSON] та [PERSON] , на підставі заяви спадкоємців приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик Ольгою Анатоліївною заведена спадкова справа №1/2018. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності договору, визначені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. (стаття 1233 Цивільного кодексу України) Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. (стаття 1234 Цивільного кодексу України) Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі із вказанням місця та часу його складання, власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений. Стаття 1257 Цивільного кодексу України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до ст.ст.229,230,231 Цивільного кодексу України. Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому. Відповідно до частини першої статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Таким чином, виходячи зі змісту вищевказаної норми закону, слідує, що за загальним правилом звернутися з позовом про визнання правочину недійсним може тільки сама особа, яка перебувала в означеному у статті 225 ЦК України стані. Звернення інших осіб з зазначеним позовом допускається тільки у випадку смерті особи, яка в момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними - осіб, чиї права чи інтереси порушені; у випадку наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною - призначеного цій особі опікуна. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц. Виходячи з предмету позову, позивачем пред`явлено вимоги про визнання недійсним заповіту від імені [PERSON] датований 26 липня 2013 року на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за №571, посилаючи на правові підстави недійсності одностороннього правочину на положення статей 203, 215-216, ст.225, ст.1257 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу») Виходячи з положень статті 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Порядок проведення судово-психіатричної експертизи, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року №865, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018 року за №719/32171. Предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу. Психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. ( ч.1 та ч.2 ст.102 Цивільного процесуального кодексу України). 17 квітня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. На виконання ухвали суду, 02 вересня 2019 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи складено Висновок судово-психіатричного експерта за №495, за висновками експертів, [PERSON] на момент складання заповіту (26 липня 2013 року) страждала на органічний маячний (шизофреноподібний) розлад (F06.2 згідно МКХ-10). [PERSON] на час складання заповіту (26 липня 2013 року) за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. 01 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/3352/14-ц, провадження № 61-28333св18 (ЄДРСРУ № 76859756) досліджував питання застосування ст. 225 ЦК України («Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними»). Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає Закон України «Про судову експертизу». Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (стаття 3 цього Закону). Законодавство України про судову експертизу складається також з інших нормативно-правових актів, зокрема Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 № 397 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 35 Порядку висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені запитання, він дає відповідь з власної ініціативи. Відповіді не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду. З аналізу наведених норм вбачається, що висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-384цс16. Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). За змістом ст. 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою вказаної статті визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, прийнявши лише ті що є належними, та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки при проведені експертами посмертної судово-психіатричної експертизи зроблено категоричний висновок, що в момент складання заповіту датованого 26 липня 2013 року [PERSON] страждала на органічний маячний (шизофреноподібний) розлад (F06.2 згідно МКХ-10) та за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, тобто волевиявлення спадкодавця щодо свого заповідального розпорядження не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Суд вважає, що факт того, що за життя [PERSON] під час складання та підписання заповіту датованого 26 липня 2013 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними повинен бути підтверджений єдиним та належним, допустимим доказом, - висновком експерта. На думку суду, інші докази, як - то, - свідчення свідків, інші письмові докази, які свідчать про наявність тієї чи іншої хвороби, апріорі поступаються в якості сили, як доказу, перед висновком експерта, так як вищевказані докази враховуються експертами при винесенні висновку. В даному випадку суд вважає, що має місце спеціальний характер допустимості, який полягає у використання чітко визначених законом доказів для встановлення певних обставин справи (позитивна допустимість). Порушення прав позивача полягає у тому, що незаконним заповітом позивач, як спадкоємець за законом, позбавлений права отримати спадщину після смерті тітки [PERSON] , оскільки у разі відсутності заповіту позивач відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України успадкував б майно, що залишилось після смерті спадкодавця. За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч.2 ст.264 ЦПК України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко Вікторія Валеріївна, [PERSON] , про визнання заповіту недійсним, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмір 704 гривні 80 копійок, які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved