Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування понесених витрат. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що під час шлюбу з Відповідачкою, за її особисті кошти була придбана квартира в новобудові, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач у вільний від роботи час проводив капітальний ремонт в квартирі. Гроші на проведення ремонту він отримував від заробітної плати та заощаджень. Загальна вартість фактично виконаних будівельних робіт в квартирі з урахуванням вартості будівельних матеріалів станом на квітень 2017 року складала 157 844,00 гривень. З 2013 по 2017 роки Позивачем було проведено чималий обсяг робіт, що явно перевищує його обов`язок відповідно до ст. 156 ЖКУ і є непропорційно більшим порівняно із вимогами даної статті. Позивач вважає, що власник квартири - Відповідач повинна відшкодувати понесені ним витрати. Позивач дізнався про своє право на одержання компенсації за проведені ремонтні роботи 02.04.2021 року, коли Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у справі № 642/2054/17 від 18 березня 2021 року було відмовлено у задоволенні касаційної скарги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 25 травня 2021 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07 червня 2021 відкрито провадження та призначено підготовче засідання. Представником відповідача адвокатом Філімоновою О.С. подано відзив на позовну заяву, в якій заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи, що жодних доказів на підтвердження зазначених у позові вимог Позивачем не надано. У відзиві представник відповідача зазначила, що [PERSON] , власниця квартири [ADDRESS] . При укладенні вказаного договору купівлі-продажу 13.07.2013 року Позивачем по справі було надано нотаріально-посвідчену заяву, у якій він надав згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю зазначеної квартири, яка придбається нею у період шлюбу на кошти батьків його дружини. У зв`язку із чим права власності на вказану квартиру, він, як чоловік, не має, і правовий режим спільного майна на це нерухоме майно не розповсюджується. Окрім того, представником відповідача була подана заява до суду про застосування строків позовної давності. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні Позивач та його представник адвокат Мамницька А.В. позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та її представник адвокат Філімонова О.С. проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позов. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Сторони не заперечували факт перебування у шлюбі з 24.11.2012 року. Під час шлюбу, за особисті гроші дружини - Відповідачки була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Під час сумісного проживання, в квартирі Відповідачки були проведені ремонтні роботи. Згідно із висновком судової будівельно-технічної експертизи № 13746/11289 від 19.07.2018 року загальна вартість виконаних будівельних робіт в квартирі [ADDRESS] станом на квітень 2017 року складає 157 844 гривень. В обґрунтування позовних вимог, Позивач посилається на рішення Ленінського районного суду міста Харкова по справі № 642/2054/17, що набуло законної сили. Ленінським районним судом міста Харкова під час розгляду справи № 642/2054/17 встановлено, що аналізуючи пояснення свідків, суд зазначає що вони не містять безперечних відомостей на підтвердження витрат та особистого вкладу позивача на здійснення ремонтно-будівельних робіт, поліпшення квартири. Також позивачем за первісним позовом не надано і доказів на підтвердження в тому числі доводів про поліпшення квартири за рахунок його особистих заощаджень, зроблених до укладення шлюбу із відповідачкою. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира істотно збільшилась у вартості за рахунок особистих грошових коштів та трудових затрат саме позивача, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, у зв`язку із чим відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Під час розгляду цивільної справи № 642/2054/17 Ленінським районним судом міста Харкова питання щодо здійснення позивачем особисто ремонту в квартирі досліджувалось, однак не підтвердилось. Як і не підтвердився той факт, що гроші на проведення ремонтних робіт він отримував з заробітної плати та особистих заощаджень, як зазначено у позові. Доказів здійснення ремонтних робіт саме за рахунок спільних коштів подружжя, або за рахунок особистих коштів позивачем суду не надано. Вартість фактично виконаних будівельних робіт розрахована Позивачем станом на квітень 2017 р , що фактично становить ціну позову (позовні вимоги стосуються 50% від вартості будівельних робіт). Вартість робіт змінилася станом на 2021 рік у зв`язку зі зносом. Таким чином, на час розгляду справи Позивачем не доведена дійсна вартість виконаних ремонтних робіт. Представник Позивача посилалася на роз`яснення Верховного Суду України у п.п.4,5 постанови Пленуму № 7 від 04 жовтня 1991року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК обов`язок. Зазначила, що позивач проживав у квартирі своєї колишньої дружини та користувався житловим приміщенням з 2013 року по 2017 рік. Ці обставини сторонами не заперечуються. Ремонт житла, в якому вони проживали був зроблений з метою поліпшення умов життя та в інтересах сім`ї. Здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Вище зазначене відповідає мотивам, викладеним у постанову Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 243/5477/15-ц. Інші доводи позивача не можуть бути підставою для задоволення позову в цій частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права. Здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири, а тому не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, таку позицію висловив Верховний суд у справі № 645/1601/16-ц від 24.06.2020р. Приймаючи таке рішення Касаційний цивільний суд послався на те, що сторони перебуваючи у шлюбі проживали в квартирі, яка належить колишній дружині. За нормами статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Водночас право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК УРСР обов`язок. Ураховуючи те, що сторони проживали в квартирі, що належить колишній дружині позивача за зустрічним позовом протягом суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що вказані грошові кошти за час спільного проживання подружжя були витрачені для ремонту та реконструкції житла, в якому вони проживали, з метою поліпшення умов життя та в інтересах сім`ї, а тому обґрунтовано відмовили у задоволенні зустрічного позову у цій частині. Крім того, суд зазначає, що позивачем не надані докази походження грошових коштів, за рахунок яких були проведені ремонтні роботи. Окрім того, вартість ремонтних робіт розрахована станом на квітень 2017 року, а не на час розгляду справи судом. Під час розгляду цивільної справи № 642/2054/17 Ленінським районним судом міста Харкова питання щодо здійснення позивачем особисто ремонту в квартирі досліджувалось, однак не підтвердилось. Як і не підтвердився той факт, що гроші на проведення ремонтних робіт він отримував з заробітної плати та особистих заощаджень, як зазначено у позові. Доказів здійснення ремонтних робіт саме за рахунок спільних коштів подружжя, або за рахунок особистих коштів позивачем суду не надано. Вартість фактично виконаних будівельних робіт розрахована Позивачем станом на квітень 2017 р , що фактично становить ціну позову (позовні вимоги стосуються 50% від вартості будівельних робіт). Вартість робіт змінилася станом на 2021 рік у зв`язку зі зносом. Таким чином, на час розгляду справи Позивачем не доведена дійсна вартість виконаних ремонтних робіт. Представник Позивача посилалася на роз`яснення Верховного Суду України у п.п.4,5 постанови Пленуму № 7 від 04 жовтня 1991року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК обов`язок. Зазначила, що позивач проживав у квартирі своєї колишньої дружини та користувався житловим приміщенням з 2013 року по 2017 рік. Ці обставини сторонами не заперечуються. Ремонт житла, в якому вони проживали був зроблений з метою поліпшення умов життя та в інтересах сім`ї. Здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Вище зазначене відповідає мотивам, викладеним у постанову Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 243/5477/15-ц. Інші доводи позивача не можуть бути підставою для задоволення позову в цій частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, згідно ч. 1 ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Згідно ст.81ЦПКУкраїни передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 76-78, 82, 229ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Суд наголошує, що завдання і основні засади цивільного судочинства визначені у статті 2 ЦПК України, диспозитивність цивільного судочинства розкрита у ст. 13 ЦПК України. За положеннями ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Докази, надані до позовної заяви та визначення вартості фактично проведених будівельних робіт станом на квітель 2017 року, пояснення позивача та його представника, які не узгоджуються з приписами ЦПК України щодо обов`язку надання доказів та доказування, не можуть слугувати підставою для задоволення позову. Щодо заяви про застосування позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). На підставі вищенаведеного, відсутні правові підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed