Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яким просив витребувати з відповідача суму інфляційних втрат, річні проценти, виконавчий збір, витрати ВДВС на виконавче провадження на загальну суму 39507 гривень та витребувати відшкодування моральної шкоди в сумі 20000 гривень. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26.01.2009 за його позовом до [PERSON] йому виділена в натурі частка в житловому будинку за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Південне, вул.\~Куповянової, 12. Вказаним рішенням суду відповідач зобовязана виділити позивачеві за вказаною адресою дві кімнати, які раніше перебували в її незаконному володінні, та сплатити компенсацію у сумі 34422 гривні за зменшення його частки у домоволодінні у звязку з відступом судом від ідеальних часток співвласників і відчуженням частки позивача на користь [PERSON] У звязку зі злісним невиконанням зазначеного рішення суду відповідачем судом направлено два виконавчі листи до виконавчої служби Харківського району, які прийнято до виконання 01.06.2010. Всупереч вимогам закону відповідач почала виплачувати грошові кошти за даними виконавчими листами по 100-200 гривень щомісячно, починаючи лише з лютого 2012 року. Виплата за виконавчими листами здійснювалась відповідачем щомісячно протягом 6 років і закінчена у грудні 2016 року. За цей час у звязку з інфляцією гривні сума боргу значно збільшилась. При цьому боржник мала повну можливість своєчасно сплатити грошову компенсацію у встановлений законом строк, оскільки мала у власності автомобіль Нива, 2 гаражі та 2 житлових домоволодіння. Посилаючись на ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 28333\~гривні інфляційних втрат та 7224 гривні - 3 процента річних за період з березня 2010 року до лютого 2016 року згідно наданого позивачем розрахунку. Крім того, просить стягнути суму утриманого з нього державним виконавцем суму виконавчого збору 3405 гривень та витрат виконавчої служби - 545 гривень. Загальна сума грошового стягнення за несвоєчасне виконання рішення суду, яку просить стягнути позивач, складає 39507 гривень. У звязку з неможливістю отримання боргу, необхідністю неодноразового звернення до суду, прокуратури, міліції та виконавчої служби через незаконні дії боржника та невиконанням рішення суду у встановлений строк, неможливістю протягом 6 років отримати свою частку у праві власності на нерухоме майно, неможливістю своєчасно зробити ремонт в квартирі за цінами 2009 року, позивачу було спричинено діями відповідача моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданням позивача та членів його сім'ї та яку позивач оцінює в розмірі 20000 гривень. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, пояснивши про обставини, викладені вище, а також зазначив, що одержав від виконавчої служби на виконання рішення суду близько 31000 гривень, від одержання грошових коштів в розмірі близько 3000 гривень відмовився, оскільки згідно із законом має право на одержання суми боргу у повному обсязі, а не частинами. У судове засідання відповідач повторно не зявилась, про час та місце судового розгляду була повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила, надала письмові заперечення проти позову, в звязку з чим суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача. В обґрунтування письмових заперечень проти позову відповідач зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішення суду про стягнення з неї коштів на користь [PERSON] виконано нею у повному обсязі, підстави для застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України та стягнення інфляційних втрат і 3 процентів річних відсутні, оскільки правовідносини, що склалися між сторонами з приводу виконання рішення суду про стягнення коштів, не є зобовязанням, тому дія статті 625 ЦК України на них не розповсюджується, вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними і необґрунтованими. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26.01.2009 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у звязку з відступом від ідеальних часток співвласників у сумі 31875,\~35\~гривень та судові витрати в розмірі 2547,10 гривень. 27 травня 2010 року на підставі вказаного рішення Харківським районним судом Харківської області видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації у звязку з відступом від ідеальних часток співвласників у сумі 31875,35 гривень та судових витрат у сумі 2547,10 гривень, а всього в сумі 34422,45 гривень. На підставі зазначеного виконавчого листа відкрито виконавче провадження, яке перебувало в провадженні Харківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області та було закрито 17.01.2017 державним виконавцем на підставі п.9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з повною фактичною сплатою боргу згідно вимог виконавчого документа. Зазначене підтверджується копіями листів відділу виконавчої служби від 13.01.2015, від 09.03.2017 та від 19.12.2016.\~ Доказів щодо оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження позивачем суду не надано. Як вбачається зі змісту вищевказаних листів, з коштів, які надійшли на депозитний рахунок відділу виконавчої служби від боржника [PERSON] в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2-67/2099 виданого 27.05.2010 було утримано виконавчий збір в сумі 3405 гривень та витрати на проведення виконавчих дій у сумі 545 гривень. Грошові кошти в сумі 3232,76 гривень були перераховані до державного бюджету України відповідно до п. 7 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» як не витребувані стягувачем протягом року. Як пояснив позивач у судовому засіданні, він відмовився одержувати кошти в сумі близько 3000 гривень, оскільки згідно із законом має право на одержання боргу повністю, а не частинами; також підтвердив одержання від [PERSON] коштів у сумі близько 31000 гривень. Таким чином, судом встановлено, що виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 34422,45 гривень на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 26.01.2009 закрито у звязку з повним фактичним виконанням судового рішення. Проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних позивач обґрунтовує посиланням на статтю 625 ЦК України, частиною 2 якої визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У свою чергу частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин приписів статті 625 ЦК України, суд зазначає, що стаття\~625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Частиною\~другою статті\~625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Водночас правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли на підставі судового рішення про стягнення грошової компенсації в зв'язку з відступом від ідеальних часток співвласників в результаті поділу нерухомого майна в натурі, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 і є обовязковою для застосування судами при розгляді цивільних справ. Отже, оскільки приписи статті 625 ЦК України не регулюють правовідносини, що склались у звязку з виконанням судових рішень, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат і трьох процентів річних задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення виконавчого збору і витрат на проведення виконавчого провадження суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час існування спірних правовідносин) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Статтею 41 зазначеного Закону (в редакції на час існування спірних правовідносин) передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) коштів виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 28 цього Закону; 2) авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 3) стягнутих з боржника витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій; 4) інших надходжень, що не суперечать законодавству. Черговість розподілу стягнутих з боржника кошів врегульовано статтею 43 зазначеного Закону (в редакції на час існування спірних правовідносин), якою передбачено, що розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника) здійснюється у такому порядку: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми; 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені державним виконавцем відповідно до вимог цього Закону. Таким чином, виконавчий збір і витрати, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій, стягуються державним виконавцем з боржника окремо від суми боргу на користь стягувача, тому посилання позивача на необхідність стягнення вказаних сум з відповідача на його користь є безпідставними. Оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в зв'язку з тривалим невиконанням відповідачем рішення суду, то доводи позивача про наявність у відповідача на праві власності майна і, відповідно, можливості своєчасного виконання рішення суду суд до уваги не приймає та не надає оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження майнового стану відповідача. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає, що згідно з частинами 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Отже, підставою для стягнення моральної шкоди є порушення цивільних прав особи. Водночас, враховуючи висновок суду про безпідставність позовних вимог про стягнення з відповідача коштів у звязку з порушенням його прав, відповідно, не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення моральної шкоди. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed