Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за законом права власності на нерухоме майно, що складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 47,5 кв.м., у тому числі житлової площі 18,6 кв.м., та господарських будівель і споруд: сараю літ. Б, колодязя питного №1, що розташоване за адресою: с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області, вул. Перепелиці, 33, й до дня смерті належало [PERSON], який помер 26.12.2012 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що після смерті батька [PERSON] він є спадкоємцем за законом спадкового майна, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області, вул. Перепелиці, 33. Житловий будинок належав спадкодавцеві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Котелевською державною нотаріальною конторою Полтавської області 28.11.1995 року за реєстровим №2225. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, який відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, оскільки відсутня у встановленому законом порядку державна реєстрація права власності на житловий будинок. Відповідно до довідки виконавчого комітету Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області №328 від 20.07.2017 року, згідно запису погосподарської книги №2.2 с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області за 2016-2023 роки, особовий рахунок 02-0095-3, за [PERSON] лічиться домоволодіння, яке знаходиться за адресою: с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області, вул. Перепелиці, 33. Згідно з довідкою ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 14.01.2015 року №86 реєстрація права власності житлового будинку по вул. Перепелиці, 33, с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області не проводилась. Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 34-36, 41, 43). Позивач подав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 25). Відповідач Малорублівська сільська рада Котелевського району Полтавської області 02.08.2017 року подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст. 130 ЦПК України, ч.4 ст.174 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 42). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Одинадцята київська державна нотаріальна контора, 04.08.2017 року надіслала до суду письмове клопотання про розгляд справи без присутності її представника. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечень не надала (а.с. 44). Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст. 130, ч.4 ст.174 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Отже, договір купівлі-продажу житлового будинку від 28.11.1995 року був укладений в письмовій формі, й зареєстрований в Котелевській державній нотаріальній конторі за реєстровим №2225, що відповідало вимогам діючого на той час законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції). Тобто, а змістом ЦК УРСР 1963 року, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, виникнення права власності на житлові будинки у сільському населеному пункті не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved