Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про зміну розміру аліментів на дітей. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25.12.2015 року з нього на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач наполягає, що виникла необхідність у зміні розміру та способу стягнення аліментів, оскільки у нього змінився сімейний стан, адже позивач уклав шлюб від якого у нього [INFO] народився син [PERSON] , та після народження останнього його дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, а тому вона та [PERSON] перебувають на повному його утриманні. Таким чином позивач вважає, що є всі підстави для зменшення розміру аліментів та зміни способу їх стягнення, оскільки в нього змінився сімейний стан та з`явились два утриманці, а тому вважає, що розмір стягуваних із нього аліментів має бути зменшений до 1/6 частини всіх видів доходів позивача, а оскільки домовитись із відповідачем про розмір стягуваних аліментів йому не вдалося, тому був змушений звернутися до суду із даним позовом. Вказана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 10.07.2019 року. Відповідач по справі надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала та наполягала, що заробітна плата позивача по справі є достатньою для належного утримання як його сина [PERSON] , так і сина від першого шлюбу [PERSON] , в той же час дружина позивача [PERSON] зареєстрована фізичною особою-підприємцем, та не перебуває в стадії припинення, а отже продовжує здійснювати свою підприємницьку діяльність та отримувати дохід, що спростовує твердження позивача про перебування на його утриманні двох утриманців. Розмір доходів позивача та його сім`ї є достатнім для належного виконання ним своїх аліментних зобов`язань, його майновий стан не змінився, а сам позивач не виконав обов`язку доказування своїх вимог та не довів свої твердження щодо неможливості виконання рішення про стягнення аліментів. За таких обставин відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Заперечуючи доводи відповідача, позивач у своїй відповіді на відзив пояснив, що придбання ним транспортних засобів, а також їх продаж не може бути підставою для оцінки матеріального становища позивача на час подачі позову, оскільки придбання транспортних засобів та їх продаж, отримання зазначеного у відзиві відповідача доходу, який відображено у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, здійснено саме за 2018 рік, тоді як матеріальний стан позивача змінився у 2019 році у зв`язку із народженням дитини від іншого шлюбу. Окрім того, запропонований позивачем розмір аліментів не буде меншим встановленого чинним законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому порушення прав [PERSON] не відбудеться. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає із наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25.12.2015 року із [PERSON] на корить [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином вказаними вище судовими рішеннями був встановлений обов`язок відповідача по сплаті аліментів на утримання свого сина [PERSON] . Статтями 8, 11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст.9 Конституції України 1996 р., діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною. Статтями 180-181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у разі недосягнення згоди між батьками щодо їх участі у витратах на утримання дитини, суд своїм рішенням визначає розмір аліментів на утримання дитини. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що після розірвання шлюбу ним було укладено новий шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб (серії [NUMBER] від 25.07.2018 року), від якого у нього [INFO] народився син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] від 12.06.2019 року). Таким чином позивач просить суд зменшити розмір аліментів на утримання свого сина [PERSON] у зв`язку із тим, що в нього народився син від іншого шлюбу, а дружина перебуває відпустці по догляду за дитиною до трьох років, а тому позивач має на своєму утриманні двох осіб, що впливає на його матеріальний стан та можливість належним чином виконувати судове рішення про стягнення аліментів. Однак такі доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зміни (зменшення) розміру аліментів. У ст. 192 СК України наведено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду. У цій статті передбачена можливість, а не обов`язковість задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, зменшення розміру аліментів можливо не з будь-яких підстав, а саме, в тому числі, зміни матеріального або сімейного стану, однак вказана обставина має належним чином доводитися позивачем в суді та стверджуватися належними доказами, які мають бути додані до матеріалів справи. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст., ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог надана довідка про прибутки за №18/233вих.19 від 16.03.2019 року, з якої вбачається, що загальна сума прибутку позивача за період з січня по серпень 2019 року, за виключенням аліментів, складає 166664.99 грн., що в свою чергу, навіть в порівнянні із доходом позивача за 2018 рік, який відображений у зазначеній вище декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не може розцінюватися судом як суттєве зменшення доходів позивача, яке не дає йому можливості виконувати рішення суду про стягнення аліментів. Суд також зважає і на те, що взявши зазначену суму доходу позивача, яка до того ж нарахована лише за вісім місяців 2019 року та розділивши на всіх членів сім`ї позивача вбачається, що зазначених коштів достатньо для забезпечення потреб останніх. Окрім того з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (запис №20220000000002550) вбачається, що дружина позивача [PERSON] з 10.12.2010р. зареєстрована фізичною особою-підприємцем та не перебуває в стані припинення, що також спростовує доводи позивача про те, що його сім`я проживає лише на доходи останнього. Жодних доказів про погіршення свого матеріального стану чи стану здоров`я позивач суду не надав. Фактично майновий стан позивача з часу ухвалення вказаного судового рішення не змінився. Навпаки, із зазначеної вище декларації за 2018 рік вбачається, що позивач придбав транспортний засіб, має на зберіганні іноземну валюту, отримав дохід від відчуження іншого транспортного засобу, тощо. У свою ж чергу наполягаючи на тому, що в 2019 році у позивача відбулися суттєві зміни в тому числі у матеріальному стані, останній будь-яких доказів на підтвердження вказаних доводів не надав. Твердження ж позивача стосовно того, що у нього народилася інша дитина не може бути достатньою підставою для зміни розміру аліментів. Таким чином суд констатує, що докази зміни матеріального стану позивача в матеріалах справи відсутні. Окрім того, при розгляді позовів про зміну розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Так, при вирішенні питання щодо збільшення чи зменшення розміру аліментів суд має з`ясувати наявність обставин, передбачених як ч.1 ст.192 СК України, так і ч.1 ст. 182 СК України. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Таким чином, із аналізу вказаних вище норм чинного законодавства, суд при вирішенні вказаної справи, має врахувати інтереси обох дітей, які мають рівне право на утримання від свого батька. Позивач обґрунтовуючи свої матеріально-правові вимоги вказує на те, що розмір аліментів, які на даний час стягуються на користь Відповідача перевищує мінімальний розмір аліментів, який визначений Законом. Згідно з нормами п.2 та п.3 ч.2 ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Тобто нормами Сімейного кодексу України встановлений лише мінімальний розмір аліментів, в той час як максимальний розмір аліментів законодавець не визначив, а лише зазначив перелік обставин, які мають бути враховані під час призначення судом розміру аліментів та способу їх стягнення. В той же час в п.1 ч.2 ст.182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Так при розгляді даної справи судом встановлено, що позивач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дитини від першого шлюбу у розмірі, який до того ж на час ухвалення рішення суду був мінімально встановлений законодавством, а тому, з урахуванням майнового стану позивача, не може бути ще більше зменшений. Відповідно до норм ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 27 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV). У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2). і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які погребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52). а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Таким чином позивач, маючи достатній дохід, має необмежену можливість брати участь в утриманні сина та відповідно до вищевказаних норм чинного законодавства України та норм міжнародного права зобов`язаний сплачувати аліменти на його утримання в розмірі не меншому, ніж сума аліментів, що стягуються з нього на даний час. Належних та достатніх доказів необхідності зміни стягуваних аліментів із позивача матеріали справи не містять та самим позивачем надані не були. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, з урахуванням доводів позивача, на які посилається останній, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач від сплати судового збору був звільнений, а у задоволенні позову відмовлено, тому витрати по оплаті судового збору необхідно покласти на рахунок держави.

Outcome: dismissed