Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Свій позов позивач мотивував тим, що 14 січня 2012 року він та відповідач [PERSON] уклали договір позики коштів. 14 січня 2012 року позивач передав громадянину [PERSON], 1968 року народження, мешканцю [ADDRESS] грошові кошти в розмірі - 240 000 доларів США (двісті сорок тисяч американських доларів) на особисті потреби терміном на один рік. Передача коштів відбувалася в [ADDRESS] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] На підтвердження наведеного [PERSON] додатково надав позивачу розписку про отримання 240 000 доларів США, в якій повторно підтвердив про свій обов'язок до 14 січня 2013 року повернути борг у повному обсязі . Повернення позики повинно було відбуватися частинами в період з 14.01.2012 р. по 14.01.2013 р. щомісячно, в іноземній валюті по 20 000 дол.США або в національній валюті гривні за офіційним курсом НБУ на момент повернення частини позики. Разом з тим, у зазначений термін Відповідач боргу не повернув, тобто не виконав покладене на нього грошове зобов'язання в строк та в порядку, передбаченому договором позики . Крім того, як випливає з положення п. 4.3. Договору позики від 12 січня 2012 року, сторони домовились про те, що по закінченню строку повернення позики, тобто після 14 січня 2013 р., у разі зміни офіційного курсу валют в Україні, в даному випадку - долара США (так як позика надавалась саме в цій валюті), загальна сума позики буде змінюватись відповідно до курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на день повернення позики. Таким чином, прострочивши виконання грошового зобов'язання за Договором позики від 14.01.2012 р. та не повернувши впродовж 2012-2015 рр., Відповідач [PERSON] зобов'язаний сплатити [PERSON] суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання - у розмірі 6 807 241 грн. (шість мільйонів вісімсот сім тисяч двісті сорок одну) гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові, надавши суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] 14 січня 2012 року та відповідач [PERSON] уклали договір позики коштів. 14 січня 2012 року позивач передав громадянину [PERSON], 1968 року народження, мешканцю [ADDRESS] грошові кошти в розмірі - 240 000 доларів США (двісті сорок тисяч американських доларів) на особисті потреби терміном на один рік. Передача коштів відбувалася в [ADDRESS] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] На підтвердження наведеного [PERSON] додатково надав позивачу розписку про отримання 240 000 доларів США, в якій повторно підтвердив про свій обов'язок до 14 січня 2013 року повернути борг у повному обсязі . Повернення позики повинно було відбуватися частинами в період з 14.01.2012 р. по 14.01.2013 р. щомісячно, в іноземній валюті по 20 000 дол.США або в національній валюті гривні за офіційним курсом НБУ на момент повернення частини позики. Разом з тим, у зазначений термін Відповідач боргу не повернув, тобто не виконав покладене на нього грошове зобов'язання в строк та в порядку, передбаченому договором позики . Крім того, як випливає з положення п. 4.3. Договору позики від 12 січня 2012 року, сторони домовились про те, що по закінченню строку повернення позики, тобто після 14 січня 2013 р., у разі зміни офіційного курсу валют в Україні, в даному випадку - долара США (так як позика надавалась саме в цій валюті), загальна сума позики буде змінюватись відповідно до курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на день повернення позики. прострочивши виконання грошового зобов'язання за Договором позики від 14.01.2012 р. та не повернувши впродовж 2012-2015 рр., Відповідач [PERSON] зобов'язаний сплатити [PERSON] суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання - у розмірі 6 807 241 грн. (шість мільйонів вісімсот сім тисяч двісті сорок одну) гривень. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено , що договір підписаний стронами. Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані положеннями ЦК України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з положеннями статей 530,612,625 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав зобов'язання, передбачені вищезазначеним договором у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов'язання. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернувсуму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч.1,2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. В матеріалах справи міститься розрахунок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та розрахунок 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення ., який суд вважає належним та обгрунтованим. З наданого позивачем розрахунку, який суд визнав обгрунтованим вбачається, що сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення становить 6 807 241, 00 грн. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Враховуючинаявні письмові докази,суд вважає факт передачігрошей є безспірним, а договір позики укладеним. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України - рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, дослідивши оригінал договору позики в судовому засіданні, суд приходить до висновку про те, що факт отримання відповідачем в борг грошової суми у позивача підтверджено. Так як своїх зобов'язань за договором позики відповідач не виконував належним чином, то у позивача виникло право вимагати від відповідача повернення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми боргу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу підлягають до задоволення з підстав та мотивіи викладених вище. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved