Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ТОВ «Укравтотранс плюс» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2012 року по вересень 2013 року в розмірі 20947,00 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за 7 місяців з 11.09.2013 по 11.04.2014 в розмірі 8029,56 грн., а всього 28976,56 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити, додатково пояснюючи, що він отримав трудову книжку при звільненні, підприємство виплатило йому лише частину заробітної плати в розмірі 1360,00 грн., інші належні йому до сплати суми не були виплачені. Представник відповідача ТОВ «Укравтотранс плюс» - Ставров С.Ю. у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог в повному обсязі, пояснюючи, що [PERSON] на підприємстві працював водієм з почасовою оплатою праці, усі належні йому до сплати при звільненні суми були виплачені працівнику, видано на руки трудову книжку, а тому у підприємства відсутній борг по заробітній платі перед [PERSON], не має підстав і для стягнення середнього заробітку, просив залишити без задоволенні заявлені позовні вимоги. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 10.02.2012 [PERSON] прийнятий на посаду водія автотранспортного засобу категорії Д в ТОВ «Укравтотранс плюс», наказ 73/вк від 10.02.2012. На підприємстві ТОВ «Укравтотранс плюс» запроваджено режим підсумованого обліку робочого часу водіїв підприємства з місячним обліковим періодом, у 2012 році - 6,72 грн. за годину, у 2013 році 8,00 грн. за годину фактично відпрацьованого часу, що підтверджується наказами № 1 від 01.01.2012 та № 1 від 02.01.2013, а також штатним розкладом на 2012 рік та на 2013 рік. З заяви [PERSON] про прийняття на роботу на ТОВ «Укравтотранс плюс», оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] був ознайомлений зі штатним розкладом, встановленим на підприємстві, про що власноруч виконав підпис (а.с. 69). На підставі наказу 322/вк від 11.09.2013 [PERSON] звільнений з ТОВ «Укравтотранс плюс» 11 вересня 2013 року. Згідно довідки ТОВ «Укравтотранс плюс» від 09.04.2015 за № 0904-01 [PERSON] за період роботи на підприємстві, а саме з 10.02.2012 по 11.09.2013 фактично відпрацьовано 170 годин (17 днів), за які йому в повному обсязі нарахована та виплачена заробітна плата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Позивач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував факт того, що при звільненні він отримав на руки свою трудову книжку, а також грошові кошти в розмірі 1360,00 грн. як заробітну плату за вересень 2013 року. При цьому позивач стверджує, що він мав отримувати заробітну плату в мінімальному розмірі кожного місяця з лютого 2012 року, надаючи на підтвердження цього відомості з Пенсійного фонду України щодо відрахувань страхувальників застрахованої особи. З даної довідки вбачається, що за звітний 2013 рік страхувальник ТОВ «Укравтотранс плюс» надав відомості по заробітній платі [PERSON] в розмірі 1360,00 грн. (а.с. 68). Згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України від 23.04.2015 за № 553/к/20-38-18-04-24 [PERSON] в період з 01.01.2012 по 31.12.2013 отримав доход - заробітну плату в розмірі 1360,00 грн. з ТОВ «Укравтотранс плюс» (а.с. 113). За таких обставин відсутні підстави вважати наявною у ТОВ «Укравтотранс плюс» перед [PERSON] заборгованості по заробітній платі. Позицію позивача [PERSON] щодо зобов'язання підприємства сплачувати йому мінімальну заробітну плату кожного місяця за період з лютого 2012 року по вересень 2013 року суд оцінює критично, оскільки жодних належних та допустимих доказів цього суду не наданого. Враховуючи, що підприємство вчасно провело із звільненим працівником розрахунок, що у судовому засіданні не заперечував [PERSON], відсутні підстави застосовувати положення ст.. 117 КЗпП України. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. За таких обставин суд доходить висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed