Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. В позові зазначає, що 18.09.2015 року ним відповідачу в якості позики було передано 235\~000 грн. Гроші були потрібні відповідачу для здійснення побутових потреб відповідача. Відповідно до письмового договору позики та розписки, які додаються до позову, відповідач зобовязався повернути йому усю суму позики до 23.01.2016 року. Але в порушення договірних зобовязань, що виникли між ними, відповідач 23.01.2016 року суму позики йому не повернув. Письмову вимогу позивача від 25.01.2016 року, яку отримав особисто 25.01.2016 року, відповідач проігнорував, борг не повернув, мотивуючи відсутністю коштів. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму позики у розмірі 235\~000 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини викладені в ньому, просив суд позов задовольнити. Відповідач та його представник проти позову не заперечували, зазначені в позові обставини не оспорювали. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що існують законні підстави для задоволення позову. Судом встановлено, що 18.09.2015 року сторони по справі уклали договір позики (а.с.35) відповідно до якого позивач передав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 235\~000 грн. в строк до 23.01.2016 р., а останній зобовязався повернути отримані кошти до 23.01.2016 р. Грошові кошти позивач передав відповідачу для задоволення своїх побутових потреб. Факт отримання відповідачем [PERSON] вказаних коштів підтверджується розпискою власноруч написаною ним (а.с.35). В установлений строк відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Позивачем відповідачу направлялась вимога про повернення коштів від 25.01.2016 р., яку того ж дня власноруч і отримав відповідач (а.с.36). До цього часу відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, грошей позивачу не повернув. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони та підписаний його стороною. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. На підставі вищевикладеного суд вбачає всі підстави для задоволенні позову. На стягненні судових витрат позивач не наполягав.

Outcome: approved