Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Братська селищна рада Братського району Миколаївської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В своєму позові позивач зазначає, що згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.05.2003р., йому належить житловий будинок розташований по [ADDRESS] . В вищевказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі по справі - з 10.10.2005 року його син [PERSON] , та з 05.12.1991 року його колишня дружина [PERSON] . 11 серпня 2015 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Братського районного управління юстиції у Миколаївській області було розірвано шлюб між позивачем і [PERSON] . Після цього, в листопаді 2015 році колишня дружина з сином зібрали свої речі та виїхали з будинку і більше не приїздили протягом всього цього часу. Особистих речей, які б належали відповідачам, на території домоволодіння немає, наміру повернутися та проживати в будинку останні не виявляють. Позивач неодноразово звертався до відповідачів з проханням знятися з реєстраційного обліку, оскільки в нього невеликі доходи і він має намір оформити субсидію на опалення будинку, і для цього необхідно надавати інформацію щодо доходів усіх осіб, які зареєстровані в будинку. Однак, відповідачі не надають інформацію щодо своїх доходів і ухиляються від зустрічі та не приїздять до Братської селищної ради для зняття з реєстраційного обліку. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, розгляд позовних вимог залишив на розсуд суду. Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.05.2003р., позивачу належить житловий будинок розташований по [ADDRESS] , що також підтверджується рішенням № 56 виконавчого комітету Братської селищної ради Братського району Миколаївської області від 08.04.2003 року (а.с. 5). Згідно з копією будинкової книги, відповідачі [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-11). Згідно з Актами обстеження житлово-побутових умов домогосподарства від 17.07.2018 року, 13.10.2019 року, 22.09.2020 року, відповідачі [PERSON] більше 10 років не проживає за вказаною адресою, [PERSON] з 2015 року не проживає за адресою: [ADDRESS] не проживає, особистих речей відповідачів в домогосподарстві немає (а.с. 13). Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-В Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Члени сім`ї власника житла втрачають право на користування житловим приміщенням у разі відсутності їх без поважних причини понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідачі в будинку добровільно не мешкають з 2015 року, витрат по його утриманню не несуть, тому заявлені позовні вимоги законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. У відповідності з ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved