Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог - Ізмаїльський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, орган опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області та просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою, мотивуючи тим, що є власником зазначеного будинку, в якому зареєстрований його син [PERSON] - відповідач у справі, який за вказаною адресою фактично понад сім років не проживає, його реєстрація створює позивачу перешкоди у здійсненні права власності. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.03.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Ізмаїльської райдержадміністрації Одеської області. 15.06.2018 року надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2018 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримав в повному обсязі та пояснили, що відповідач після розірвання шлюбу батьків залишився проживати з матір`ю, яка має своє житло, у будинку не проживає з 2011 року, тому право користування вказаним житлом втратив. Крім цього, позивач відмітив, що вищевказаний будинок на даний час не пригідний для проживання. Законний представник малолітнього [PERSON] позов не визнала, про що надала письмовий відзив, пояснила, що відповідач є малолітнім сином позивача, був зареєстрований у будинку як член сім`ї власника будинку, має право користування вказаним будинком, його реєстрація у будинку прав позивача не порушує. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Ізмаїльської райдержадміністрації Одеської області надав письмові пояснення, в яких зазначив, що зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] можливе лише за умови реєстрації дитини за місцем проживання матері. У судове засідання представник третьої особи - Ізмаїльського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з такого. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування будинку від 01.10.2004, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Апреленко Р.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2772 (а.с.9-10). Відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином позивача згідно свідоцтву про народження серії [NUMBER] від 17.10.2007 року (а.с.28). Згідно довідки Ізмаїльського РВ ГУДМС України в Одеській області від 15.03.2016 року місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 15.09.2008 року (а.с.39). Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.06.2012 року шлюб між батьками відповідача розірвано, дитина залишилася проживати з матір`ю (а.с. 113-114). Згідно довідки Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 22.01.2018 року № 163 [PERSON] фактично в с.Стара Некрасівка з 2011 року не проживає (а.с.11). Частиною 3 ст.47 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути примусово позбвлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (Постанова ВСУ від 16.11.2016 року, справа № 6-709цс16). Відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином позивача, був зареєстрований за спірною адресою як член сім`ї останнього, станом на день розгляду справи не досяг повноліття. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.ч.7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім?ї. Згідно ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.91 року , в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному будинку з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між батьками і визначення місця його проживання разом з матір`ю на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.06.2012 року. Малолітній [PERSON] у відповідності до ст.29 СК України не може самостійно обирати місце свого проживання, факт його не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення відповідача права користування належним його батькові житлом. Доводи позивача щодо проживання дитини з матір`ю, наявність у останньої власного житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 року (справа № 296/2411/16-ц, провадження № 61-5007св18). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилаючись на можливість реєстрації дитини за місцем проживання матері, позивачем не надано жодних доказів наявності у [PERSON] відповідного житла та відповідність вказаного житла нормам, передбаченим ЖК України. Отже, враховуючи той факт, що відповідач в установленому порядку набув право користування спірним будинком, на час розгляду справи не досяг віку (14 років), з якого може вільно визначати місце свого проживання, яке за рішенням суду визначене як місце проживання матері, причини не проживання останнього за спірною адресою є поважними, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed