Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно його заяви №95231138 від 10.02.2012р. ПАТ «[PERSON] Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», відкрив йому рахунок та випустив на його імя картку з встановленим кредитним лімітом 2000 грн., яку він разом з ПІН-кодом отримав у відділенні поштового звязку; ніяких інших документів він не подавав та не отримував. В подальшому, він з використанням даної платіжної картки здійснював видаткові операції на загальну суму 1900 грн., водночас розмістивши на банківському рахунку кошти в сумі 4883,87 грн., й вважав свої кредитні зобовязання перед установою банку погашеними. Однак, в грудні 2015 року від представника банку довідався про наявність у нього заборгованості за вказаною платіжною карткою в розмірі 3104,56 грн. й у добровільному порядку врегулювати спір не вдалося. В звязку з цим, оскільки він заяву (оферту) №9523-6343 від 10.02.2012р. з пропозицією укласти договір про надання та використання платіжної картки не підписував та не направляв до установи банку, перед укладенням кредитного договору не отримав від відповідача повної інформації про товар (роботу, послугу), кредитний договір не був укладений у письмовій формі, підприємницька практика банку ввела його в оману, то це вважає порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та просить вищезазначений договір №9523-6343 від 10.02.2012р. про надання та використання платіжної картки визнати недійсним. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Відповідач в судове засідання представника не направив, надіславши письмові заперечення проти позову, в яких вважає укладений кредитний договір дійсним і таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а поданням даного позову до суду позивач переслідує мету ухилитися від виконання своїх кредитних зобовязань за договором. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. За змістом положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом вимог ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі, а кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися та підписали сторони. Згідно з приписами ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. В судовому засіданні встановлено, що 10 лютого 2012 року [PERSON] звернувся до ПАТ «[PERSON] Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», з заявою №95231138, яка містила три пропозиції: про укладення кредитного договору (оферта №1); про укладення договору застави (оферта 2); про укладення договору з надання та використання платіжної картки (оферта 3). Банк прийняв (акцептував) оферт-1, оферту-2, уклавши з [PERSON] кредитний договір №95231138, відкривши рахунок та надавши споживчий кредит в сумі 600,95 грн. строком на 154 дні з 11.02.2012р. по 13.07.2012р. Заборгованість [PERSON] перед установою банку за даним кредитним договором відсутня. Водночас, акцепт оферти-3 банком не здійснювався. Крім того, 10 лютого 2012 року [PERSON] подав до ПАТ «Банк Форвард» заяву №95236343, яка містила пропозицію (оферту) про укладення договору про надання та використання платіжної картки (Договір про картку). Банк відкрив [PERSON] поточний рахунок, випустив на його імя картку та встановив кредитний ліміт в розмірі 2000 грн. для користування кредитними ресурсами, а тому вчинив дії для акцепту оферти, що підтверджується випискою по рахунку. Вищевказані обставини з огляду на положення ст.ст.638, 642 ЦК України свідчать про фактичне укладення між ПАТ «Банк Форвард» та [PERSON] договору про надання та використання платіжної картки №9523-6343 від 10.02.2012р. Крім того, відповідно до п.1 поданої [PERSON] заяви (оферти) №95236343 договір про картку укладений на умовах, викладених в цій заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку та Тарифах по карткам банку. Відповідно до п.3 зазначеної заяви (оферти) Умови по карткам та Тарифи є складовою та невід'ємною частиною договору про картку, з якими [PERSON] ознайомився, погоджувався, розумів їх зміст та положень, яких зобов'язувався виконувати, скріпивши особистим підписом. Згідно з п.8 заяви (оферти) [PERSON] отримав оригінальні примірники цієї заяви та Умов по Карткам. Тому, оскільки зміст укладеного між сторонами договору про картку зафіксований в кількох документах, то з огляду на приписи ст.207 ЦК України письмова форма даного правочину дотримана. Підписавши договір про картку, отримавши кредитну картку поштою та активуваши її, [PERSON] почав користуватися кредитними коштами банку в рамках встановленого кредитного ліміту на власний розсуд за власною волею, що підтверджується випискою по особовому рахунку клієнта та не оспорюється самим позивачем. Тому, твердження [PERSON] про те, що він не укладав з банком оспорюваного ним кредитного договору, а з іншого боку користувався наданими установою банку кредитними коштами, допускаючи інколи порушення кредитних зобовязань через матеріальне становище в сімї, є нелогічними, непослідовними, суперечливими, й до них суд відноситься критично. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем всупереч вимогам ст.ст.58-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів порушення з боку відповідача при укладенні кредитного договору його прав як споживача фінансових послуг, вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України чи інших положень чинного цивільного законодавства; даний договір не суперечить моральним засадам суспільства, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, а його посилання в позовній заяві та пояснення в судовому засіданні з огляду на приписи ст.ст.57, 62 ЦПК України не є такими доказами; клопотання ж про допит його в якості свідка чи проведення почеркознавчої експертизи щодо справжності підпису на кредитних документах позивачем перед судом не ставилося, хоча на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України [PERSON] судом було розяснено його права та обовязки, попереджено про наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Оскільки [PERSON] на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільняється від сплати судового збору, спір вирішений не на його користь, то у відповідності до положень ст.88 ЦПК України компенсацію цих судових витрат слід покласти за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed