Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області про визнання права власності в порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16 жовтня 1989 року він придбав у [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який належав їй на підставі довідки, що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.10.1989 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мартівської сільської ради народних депутатів. Однак у вищевказаному договорі не вказано вулицю, за якою знаходиться будинок та номер будинку, що перешкоджає позивачу повною мірою володіти будинком, який належить йому на праві власності. Тобто з договору не зрозуміло, який саме будинок був куплений позивачем та за якою адресою він знаходиться. Таким чином, з 1989 року [PERSON], добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується ним, здійснює поточний та капітальний ремонти, сплачує комунальні платежі за житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Позивач просить суд визнати за [PERSON], [INFO], ІН [NUMBER], в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача - Мартівської сільської ради в судове засідання не прибув, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, але через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі, і просив винести рішення, яке буде відповідати чинному законодавству України. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу будинку від16 жовтня 1989 року [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок, розташований в с. Мартове, Харківської області. В договорі точна адреса вищезазначеного будинку не вказана. ( а.с.7-8). Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 07.12.1990 р. житловий будинок , розташований в [ADDRESS] належить [PERSON]. ( а.с. 31). Згідно актового запису про смерть від 19 травня 2009 р. - [PERSON] померла [INFO]. ( а.с.70). Згідно довідки Мартівської сільської ради Харківської області головою домогосподарства по [ADDRESS] вказана «[PERSON]»( рос. мовою). ( а.с. 44). В матеріалах справи також міститься копія технічного паспорту від 21.02.1989 р. на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] де власником вказана [PERSON].( а.с.32-35). Згідно паспорта громадянина України [NUMBER], він виданий 20. 09.1996 р. Київським МВРВ ХМУ УМВС України в Харківській області на ім'я [PERSON], [INFO] ( а.с.4-5). В ході судового засідання було встановлено, що починаючи з 16 жовтня 1989 року позивач фактично, добросовісно, відкрито, безперервно володів та користувався житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належав [PERSON]. Також встановлено, що ніхто крім позивача не здійснює витрати по утриманню даного будинку, не цікавиться ним та не сплачує комунальні послуги. Всі витрати по утриманню та догляду за вказаним будинком здійснює та продовжує здійснювати позивач - [PERSON]. За свої кошти позивач здійснює ремонт будинку та господарських будівель, утримує їх в чистоті. Позивач фактично відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном, не порушуючи права та інтереси будь-яких інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено зазначеним Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно частини 4 зазначеної статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 1 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, п. 8 цих положень встановлено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давністю поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5: Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Враховуючи, що позивач вже майже 27 років добросовісно володіє житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], відкрито, безперервно здійснює обслуговування даного будинку, доглядаючи за ним, здійснюючи необхідні ремонтні роботи, добросовісно користується нерухомим майном, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, і визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за позивачем право власності на житловий будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Суд не стягує судові витрати з відповідачів в зв'язку з заявою позивача про покладення даних витрат на нього, яку він надав суду.

Outcome: approved