Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Південна залізниця» виробничого підрозділу «Локомотивне депо Полтава», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Вільна профспілка машиністів України, Первинна профспілкова організація Локомотивного ДЕПО Полтава про поновлення на роботі, скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до наказу Н №139/ос від 03.09.2012 року Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Південна залізниця» виробничого підрозділу «Локомотивне депо Полтава» він був переведений на посаду машиніста тепловоза. 19.02.2016 року наказом № 28/ОС [PERSON] звільнено з займаної посади у зв'язку з втратою довір'я, на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України. Між тим, підстави для звільнення, що наведені у вказаному наказі, не відповідають фактичним обставинам по справі, оскільки позивач безпосередньо не обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, не є відповідальною особою за збереження товарно-матеріальних цінностей та не вчиняв жодних дій, які б призвели до перевитрат паливно - мастильних матеріалів. Не погоджуючись із звільненням, позивач звернувся до суду з даною заявою, в якій просить визнати незаконним звільнення його з посади машиніста, скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді та стягнути заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених в ньому та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, суду пояснив, що позивач [PERSON] дійсно працював на посаді машиністаПублічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Південна залізниця» виробничого підрозділу «Локомотивне депо Полтава». Права та обов'язки машиніста при виконанні ними своїх трудових обов'язків визначаються правилами технічної експлуатації залізниць України, Інструкцією з технічного обслуговування електровозів і тепловозів в експлуатації № ЦТ -0056, інструкцією з експлуатації локомотивних швидкостемірів 2СЛ2М, приладів до них і по розшифруванню швидкостемірних стрічок до них ЦТ -0033. Протягом 19-21.01.2016 року на товаристві було проведено перевірку стану нормування, зберігання, обліку та ефективності використання паливно - енергетичних ресурсів у виробничому підрозділі ВП «Основне локомотивне депо Полтава» ТЧ-5 регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». За результатами даної перевірки виявлено факти невідповідності результатів швидкостемірної стрічки даним системи «БІС-Р», що могло виникнути внаслідок втручання машиніста в роботу справного діючого приладу безпеки, яке є грубим порушенням п. 16. 40 ПТЕ України. На запитання керівництва про виявлені невідповідності, останній не зміг пояснити наявність даних фактів, у зв'язку з чим 19.02.2016 року його було звільнено на підставі п.2 ст.41 КЗпП України . Не погоджуючись з даним позовом, просив відмовити в повному обсязі в його задоволенні. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Вільна профспілка машиністів України, Первинна профспілкова організація Локомотивного ДЕПО Полтава, позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши сторін по справі, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом Н №139/ос від 03.09.2012 року Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Регіональної філії «Південна залізниця» виробничого підрозділу «Локомотивне депо Полтава» [PERSON] переведено на посаду машиніста тепловоза. 19.02.2016 року наказом № 28/ОС [PERSON] звільнено з займаної посади у зв'язку з втратою довір'я (п.2 ст. 41 КЗпП України). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Згідно ч. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92 р. звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Доводи відповідача, зокрема акт перевірки стану нормування, зберігання, обліку та ефективності використання паливно - енергетичних ресурсів у виробничому підрозділі ВП «Основне локомотивне депо Полтава» ТЧ-5 регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», не містять беззаперечних доказів наявності нестачі, необґрунтованого списання паливно - мастильних матеріалів на товаристві. Більше того, з матеріалів перевірки, які долучені до справи, не встановлено, що факти невідповідності результатів швидкостемірної стрічки даним системи «БІС-Р»взагалі утворилась з вини позивача. Таким чином, у відповідача не було достатніх підстав для втрати довір'я до позивача, а його звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України відбулось з порушенням трудового законодавства. Поняття вини сторони трудових відносин можна визначити як психічне ставлення до вчинюваної протиправної дії чи бездіяльності, яка полягає у невиконання чи неналежному виконанні своїх трудових обов'язків, та її наслідків, виражене у формі умислу чи необережності. В усіх випадках наявності вини спільним і обов'язковим її елементом є усвідомлення особою протиправності свого діяння. Відповідачем по справі не надано жодних доказів щодо встановлення вини позивача у діях, що стали підставою для втрати довіри. Позивач [PERSON] не є матеріально відповідальною особою в розумінні чинного законодавства. Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Тобто, коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Коло цих працівників може бути розширене за рахунок основного кола матеріально відповідальних осіб, тобто осіб, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна зробити висновок, що коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Позивач за своїми посадовими обов'язками не відносився до категорії працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та матеріальні цінності, а тому відсутні підстави для його звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Крім того, безпосереднє обслуговування грошових та матеріальних цінностей не становить основний зміст трудових обов'язків позивача. Висновків по суті про те, що до основного кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, відносяться особи, які одержують їх під звіт; особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до вказаного кола працівників і такі особи не можуть бути суб'єктами звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов і суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг у справах №№ 6-5499св10, 6-4403св12, 6-25870св12, 6-38248св12, що узгоджується з правовою позицією в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року по справі 6-104цс14. При припиненні трудових правовідносин існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов'язаний дотримуватись для того, щоб звільнен\-ня було законним. Дотри\-мання цих умов, з одного боку, надають право роботодавцю звільнити працівника, з іншого - виступають гарантіями для працівника від пору\-шень його прав. При звільненні працівника необхідним є отримання роботодавцем попередньої згоди вибор\-ного органу первинної профспілкової організації (профспілкового пред\-ставника). Це правило встановлене статтею 43 КЗпП України і є необхідною гарантією для працівника. Звільнення працівника на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП власник або уповноважений ним орган має попередньо погодити з виборним органом первинної профспілкової організації (якщо його нема - з профспілковим представником; далі - профспілка). Задля цього готують і направляють профспілці відповідне подання за підписом посадової особи підприємства, установи, організації, яка відповідними внутрішніми нормативними актами (статутом, положенням, іншими документами) наділена правом приймати працівників на роботу . Профспілка має у п'ятнадцятиденний строк розглянути подання і про ухвалене рішення письмово в триденний строк повідомити власника або уповноважений ним орган. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілка дала згоду на звільнення працівника. Важливим для власника або уповноваженого ним органу є положення про те, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрун\-тування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки, відповідно до статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Тобто, відповідно до змісту цих норм, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно містити лише правове обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений орган не має права давати оцінку обґрунтованості самого рішення. І лише у разі відсутності в рішенні обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або повноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і таке звільнення суд визнає законним у разі дотримання інших установлених законодавством вимог для звільнення. Такого по суті висновку дійшов і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвали від 7 грудня 2011 року у справах №№ 6-29683св11 і 6-26191св11,що узгоджується з правовою позицією в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року по справі 6-104цс14. В справі наявна чітка обґрунтована відповідь №00217/01 від 18.02.2016 року Вільної профспілки машиністів України, Первинної профспілкової організації Локомотивного ДЕПО Полтава щодо відмови у наданні згоди на звільнення позивача. Дана відмова обґрунтована та відповідає матеріалам справи. Отже, порушено порядок звільнення працівника - звільнення є незаконним. Згідно ст.ст.235, 236 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника на користь працівника стягується середній заробіток або різниці в заробітку за час затримки. П. 5 розд. ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до довідки відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Південна залізниця» виробничого підрозділу «Локомотивне депо Полтава»від 14.03.2016 року середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 300 гривень 88 копійок. Судом встановлено, що за період з 19 лютого 2016 року до дати ухвалення рішення Ленінським районним судом м. Полтави у справі № 553/1128/16-ц,до 07 листопада 2016 року, минуло 178 робочих днів ( у лютому 2016 року - 6 днів , у березні 2016 року - 22 дні, у квітні 2016 року - 21 день, у травні 2016 року - 19 днів , у червені 2016 року - 20 днів, у липні 2016 року - 21 день, у серпні 2016 року - 22 дні, у вересні 2016 року - 22 дні , у жовтні, листопаді 2016 року - 25 днів ). В розрахунок не взято святкові та неробочі дні. Таким чином, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2016 року по 07 листопада 2016 року проводиться наступним чином: 300,88 грн./день (середньоденна заробітна плата) X 178 (кількість робочих днів вимушеного прогулу) = 53556,64грн. Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з наведеним, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved