Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Держави України в особі Державної казначейської служби України, керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, в якій просив стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України 8000 грн. моральної шкоди на його користь. В ході судового розгляду позивач [PERSON] залишив без розгляду свої вимоги до керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, залишивши лише вимогу до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, а також залишив без розгляду збільшені позовні вимоги за даним позовом в частині визнання на судовому засіданні невиконання посадової особи держави Україна вимог законодавства України та ухвали Жмеринського міськрайонного суду від 10.08.2016 року та визнання на судовому засіданні що його заява про злочин відповідає вимогам наказу Генеральної прокуратури №9 б/н від 2014 року щодо форми та вимог до заяви про злочин. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити. Пояснив, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 19.04.2017 року рішенням Жмеринського міськрайонного міськрайонного суду від 10.03.2017 року скасоване. Дане рішення набуло законної сили. В рішенні Апеляційного суду Вінницької області від 19.04.2017 року зазначено: « суд першої інстанції відмовив з підстав не доведення ним фактів: наявності спричиненої йому моральної шкоди, наявності незаконного рішення чи бездіяльності органу прокуратури, наявності причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача і шкодою та не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння йому моральної шкоди такими діями відповідача. Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками. Наявна в матеріалах справи ухвала слідчого судді від 10.08.2016 року про визнання бездіяльності керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] по невнесенню відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань неправомірною спростовує висновок суду про недоведеність позивачем факту наявності незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що бездіяльність правоохоронних органів, слідства та прокуратури позивачем доведена належним та допустимим доказом. Зважаючи на викладене, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.03.2017 року слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, що позовні вимоги заявлені до неналежних відповідачів». На цій підставі рішення доказує моральну шкоду і причинний зв'язок, тому вважає що відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у справі,що набуло законної сили не доказуються. Також зазначив, що пенсія є єдиним джерелом існування, з пенсії сплачуються аліменти. Просив задовольнити позовні вимоги на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області. Представник відповідача - Державної Казначейської служби в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини його неявки суду невідомі. Заперечень до суду не надав. Заяви про розгляд справи у його відсутність не надходило. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити враховуючи таке. Право на судовий захист гарантується також і ст.55 Конституції України. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 та ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Як передбачено п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10 і 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.57, 58, 59 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1ст.64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона у справі шляхом подання доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ухвали слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду від 10.08.2016 року скаргу [PERSON] на бездіяльність старшого інспектора Жмеринського відділу поліції у Вінницькій області [PERSON] тимчасово виконувача обовязків начальника Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області [PERSON], керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань задоволено частково. Зобовязати керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] на підставі заяв [PERSON] про ухилення від сплати аліментів на його користь [PERSON] та про незаконне вторгнення до житла [PERSON] внести відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.3-4 ц.с. №130/1865/16-ц) В рішенні Апеляційного суду Вінницької області від 19.04.2017 року зазначено: «Наявна в матеріалах справи ухвала слідчого судді від 10.08.2016 року про визнання бездіяльність керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] по невнесенню відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань неправомірною спростовує висновок суду про недоведеність позивачем факту наявності незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури. За таких обставин, колегія суддів приходить висновку, що бездіяльність правоохоронних органів, слідства та прокуратури позивачем доведена належним та допустимим доказом. Виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що позивачу завдано моральну шкоду діями відповідача Державної казначейської служби України, зокрема в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди та її розміру, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діями відповідача та вини відповідача в її заподіянні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 10.1 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом ( наприклад, ст.9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою ( за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України (а.с.123-124 ц.с. №130/1865/16-ц) Відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Позивач [PERSON] клопотання про залучення співвідповідача - відповідного державного органу не надав. Суд вважає, що Державна казначейська служба України не може бути єдиним відповідачем, а відповідний державний орган судом не може залучений за ініціативи суду відповідно до вищезазначених вимог до ч.1 ст.33 ЦПК України. Враховуючи вищезазначене, а також у звязку з відсутністю належного співвідповідача, який суд позбавлений залучити з власної ініціативи, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.55,56 Конституції України; ст.ст. 3, 23 ЦПК України,

Outcome: dismissed