Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Ларін О.С., про встановлення нікчемності правочину, мотивуючи свої вимоги наступним. [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги є позивач та його сестра - відповідачка по справі [PERSON] . Позивач звернувся до державної нотаріальної контори м. Бердянська, де його запевнили, що він фактично прийняв спадщину після смерті батька, оскільки був зареєстрований та постійно проживав за вищевказаною адресою. Пізніше у нотаріуса [PERSON] . [PERSON] дізнався, що 23 листопада 2010 року батько склав заповіт, посвідчений нотаріусом Ларіним О.С., згідно якого все своє майно померлий заповів відповідачці. При ознайомленні з вказаним заповітом позивач звернув увагу, що рукописний текст від імені батька в заповіті написано почерком, не схожим на почерк останнього. В зв`язку з наведеним просив встановити нікчемність заповіту, укладеного [PERSON] на користь [PERSON] , який посвідчено та зареєстровано 23 листопада 2010 року в реєстрі за № 2500. Представником відповідачки суду було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона вважає позов [PERSON] необґрунтованим, безпідставним, недоведеним, таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Батько сторін мав добрі стосунки з відповідачкою, [PERSON] був потрібен догляд, який позивач за час нібито проживання у будинку батька належним чином не вчиняв. Довіряючи відповідачці, батько у 2010 році склав заповіт на користь [PERSON] . Вимоги позивача є безпідставними та надуманими, про що свідчать лише голослівні твердження про те, що рукописний напис в заповіті зроблений неналежною особою, тому не можуть бути задоволені. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з викладених в позові підстав, просили позов задовольнити та встановити нікчемність заповіту, укладеного [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого та зареєстрованого 23 листопада 2010 року. Відповідачка та її представник під час судового розгляду заперечували проти задоволення позову [PERSON] , представник відповідачки надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Третя особа в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи без його участі. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Загальні підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, у ст. 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ст.ст. 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ст.ст. 222, 223, 225 ЦК України тощо). 23 листопада 2010 року приватним нотаріусом Ларіним О.С. було посвідчено заповіт, складений [PERSON] . Згідно з вказаним заповітом заповідач заповів все належне йому майно [PERSON] . Заповіт містить рукописний текст «Цей заповіт прочитано мною вголос та підписано особисто (підпис) [PERSON] ». У відповідності із зазначеним заповітом він записаний нотаріусом зі слів [PERSON] , до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. [INFO] [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане повторно 11 грудня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Бердянську реєстраційної служби Бердянського МРУЮ Запорізької області). Ухвалою суду від 11 листопада 2019 року по справі призначено проведення судової почеркознавчої експертизи. Згідно з висновком експерта від 06 липня 2021 року № СЕ-19/108-21/6278-ПЧ відповісти на запитання: «Чи виконано рукописний напис в заповіті від 23 листопада 2010 року, реєстровий № 2500, а саме: «Цей заповіт прочитаний мною вголос та підписано особисто», « [PERSON] » та підпис у заповіті самим [PERSON] , чи іншою особою?» не виявилось можливим через неоднозначну оцінку виявлених результатів під час проведення порівняльного дослідження. Згідно зі ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Ст. 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до частин першої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Нікчемним заповіт є таким в силу припису закону (ч. 1 ст. 1257). Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у п.п. 94, 95 постанови від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є ефективним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставини нікчемності правочину. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відмовляючи у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, суд не перевіряє доводи сторін, не підтверджує і не спростовує їх, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. У даній справі, заявивши вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, [PERSON] обрав неналежний спосіб захисту, а тому в задоволенні його позовних вимог суд відмовити саме з цих підстав. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 31 січня 2019 року було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та заборонено приватному нотаріусу Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Ларіну О.С. видавати свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] , захід забезпечення позову у відповідності з вимогами ч. 9 ст. 158 ЦПК України повинен бути скасований.

Outcome: dismissed