Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, шляхом визнання останньої такою, що втратила право на користування будинком [ADDRESS] Позовні вимоги мотивовані тим, що даний будинок належить позивачу на праві приватної власності. В цьому будинку також зареєстрована відповідач, яка являється колишньою дружиною позивача. Оскільки між позивачем та відповідачем шлюб розірвано, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування цим житловим будинком. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач позов не визнала, вказуючи, що вона проживає в даному будинку разом з неповнолітньою дитиною та не має іншого житла для проживання. В задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.08.1991 року, виданого державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори, позивач являється власником будинку, який розташований по [ADDRESS] Позивач та відповідач, у період з 09.10.2006 року по 09.11.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали разом в [ADDRESS] З дозволу позивача, як власника будинку, за вказаною адресою була проведена реєстрація відповідача, як члена його сім'ї, а також неповнолітньої дитини відповідача [PERSON], [INFO], який на даний час також зареєстрований та проживає в зазначеному будинку. Вказані обставини сторонами визнані, а тому доказуванню не підлягають. Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 09.11.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. З акту, складеного депутатом Лисогірської сільської ради Кодимського району Одеської області від 03.07.2018 року, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживають разом, без реєстрації шлюбу, в [ADDRESS] Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім'ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач отримала сервітут у виді права користування житловим будинком, будучи членом сім'ї позивача. Частиною 1 статті 406 ЦК України визначені підстави для припинення сервітуту. Припинення сімейних відносин з власником будинку не є підставами для припинення вказаного сервітуту, а тому не позбавляють відповідача права на користування цим будинком. Частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач у встановленому законом порядку не втратила своє право на користування житловим будинком, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed