Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Кам'янець-Подільського комунального підприємства «Профдезінфекція» про встановлення факту недійсності наказу про звільнення. Просив визнати усі акти складені КП «Профдезінфекція» про відсутність його на робочому місці незаконними та визнати наказ КП «Профдезінфекція» №14-0 від 22.12.2014 року про звільнення [PERSON] недійсним. В обґрунтування свої вимог позивач зазначив, що він працював в Кам'янець-Подільському комунальному підприємству «Профдезінфекція» головним бухгалтером (за штатним розкладом). 24.11.2014 року ним було подано заяву про звільнення за власним бажанням. 09.12.2014 року керівництво повинно було б звільнити позивача з займаної посади головного бухгалтера за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Директор цього не зробила і надалі затримувала його на роботі, не видавала наказ про звільнення, трудову книжку, не проводила остаточний розрахунок, тому з 18.12.2014 року позивач перестав ходити на роботу. 15.06.2015 року позивачем поданий позов про зміну формулювання причини звільнення. Рішенням Апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу і скасовано рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду про зміну формулювання причини звільнення, тому позивач вважає що не зміг захистити свої права у суді. Вважає дії директора КП «Профдезінфекції» незаконними, доказами незаконності наводить: неповідомлення позивача про складання актів про прогули; у відповідача немає доказів що особи які склали акти про прогули дійсно мали можливість спостерігати за позивачем щодо невиконання ним своїх обов'язків; відповідач не надав акти про прогули [PERSON]; вважає що звільнення було зазначено заднім числом; несвоєчасно з затримкою в 9 місяців видана позивачу трудова книжка і копія наказу; відповідач не обліковував робочий час у грудні 2014 року згідно табеля обліку. Встановлення факту недійсності наказу №14-0 від 22.12.2014 року про звільнення [PERSON], потрібно останньому для внесення змін до запису у трудовій книжці про підставу звільнення. Позивач в судовому засіданні просив суд задоволити позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Пояснила, що рішенням Апеляційного суду від 03.02.2016 року в позові [PERSON] про зміну формулювання причини звільнення з п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу без поважних причин) на ст. 38 цього Кодексу (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) відмовлено. В ході розгляду справи проведено аналіз процедури та порядку звільнення позивача, недоведеність фактів, на які спирався позивач, визначило необґрунтованість позовних вимог, встановлено відсутність порушень відповідача в підставах звільнення, тобто - прогул. Крім того, представник вказала, що сукупність низки подій - зникнення документів, відповідальність за збереження яких ніс [PERSON] (про що було зроблено повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення від 25.12.2014 року), відсутність [PERSON] на робочому місці впродовж певного періоду часу - з 01.12.2014р. по 17.12.2014р. вплинуло на вибір застосування одного з видів дисциплінарного стягнення - звільнення, а тому просила в задоволенні позову відмовити. Також зазначила, що позивач пропустив строк звернення до суду. Свідки [PERSON], [PERSON] які працюють на посадах дезінфектора, надали покази про те, що дійсно у грудні 2014 року були дні коли [PERSON] не було на роботі, про що було складено відповідні акти. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] працював в Кам'янець-Подільському комунальному підприємстві «Профдезінфекція» головним бухгалтером з 06.03.2007 року, що підтверджується копією наказу №6. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як встановлено положеннями ст.147 КЗпП України, прогул є дисциплінарним проступком, за вчинення якого передбачено такі види дисциплінарного стягнення як догана або звільнення. Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Наказом №14-о від 22.12.2014 року [PERSON] звільнено з 16.12.2014 року з посади головного бухгалтера Кам'янець-Подільського комунального підприємства «Профдезінфекція» за прогули, згідно з п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Факт відсутності головного бухгалтера [PERSON] на робочому місці без поважних причин підтверджується актами складеними директором КП «Профдезінфекція» у присутності працівників [PERSON], [PERSON] від 15.12.2014 року з 12.30 до 15.30 год., від 12.12.2014 року з 11.00 до 14.30 год., від 11.12.2014 року з 13.00 до 16.00 год., від 01.12.2014 року з 09.00 до 12.00 год., від 02.12.2014 року з 09.00 до 12.30 год., від 03.12.2014 року з 10.00 до 13.30 год., від 04.12.2014 року з 09.00 до 12.00 год., від 10.12.2014 року з 10.00 до 13.30 год., від 17.12.2014 року з 12.30 до 16.00 год., від 18.12.2014 року з 09.00 до 12.00 год. Актом від 19.12.2014 року складеним директором КП «Профдезінфекція» у присутності працівників [PERSON], [PERSON] засвідчено факт відмови надання пояснень відсутності головного бухгалтера [PERSON] на робочому місці 17.12.2014 року, 18.12.2014 року. 27.12.2014 року до ЄРДР внесено заяву [PERSON] про те, що головний бухгалтер [PERSON] шляхом вільного доступу, таємно викрав документи бухгалтерського та податкового обліку підприємства КП «Профдезінфекція». 26.06.2015 року слідчим СВ Кам'янець - Подільського МВ УМВСУ в Хмельницькій області Катеренюк А.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження по розгляду матеріалів досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №120142240070002027 від 26.11.2014 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 191 КК України. Постановою про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 25.12.2015 року скасовано постанову слідчого Катеренюк А.В. від 26.06.2015 року та відновлено кримінальне провадження №120142240070002027. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в мажах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 статті 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що акти про його відсутність на роботі 17.12.2014 року з 12:30 год. до 16:00 год., 18.12.2014 року з 09:00 год. до 12:00 год., складені з порушенням вимог чинного законодавства, що в них міститься недостовірна інформація. Сам по собі факт неотримання власником або уповноваженим ним органом пояснень від позивача, на який позивач посилається у позові, за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку, не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним. Крім того, виходячи зі змісту положень ст. 16 ЦК України заявлені позивачем вимоги про визнання атів про відсутність на робочому місці незаконними, не можуть бути способом захисту прав та охоронюваних законом інтересів: оскарження акту, який не встановлює для позивача будь-яких обов'язків, не передбачено діючим законодавством як спосіб захисту прав. Згідно до ст. ст. 57 та 64 ЦПК України акти є лише документи, що фіксують певну інформацію, виступають у вигляді доказів, які підлягають оцінці судом в порядку вимог ст. 212 ЦПК України. Також позивач просить визнати наказ КП «Профдезінфекція» №14-0 від 22.12.2014 року про звільнення [PERSON] недійсним. В судовому засіданні позивач пояснив, що такий спосіб захисту обрав оскільки згодом бажає внести зміни до записів у трудовій книжці про підставу звільнення. З положень ч.ч. 1, 3 ст. 235 КЗпП України вбачається, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Позовних вимог про поновлення на роботі позивач не пред'явив, а рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 03.02.2016 року апеляційну скаргу КП «Профдезінфекція» задоволено, рішення Кам'янець - Подільського міськрайсуду від 25.12.2015 року скасовано і ухвалено нове рішення яким в позові [PERSON] про зміну формулювання причини звільнення з п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу без поважних причин) на ст. 38 цього Кодексу (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) відмовлено. Враховуючи вищевикладене, зокрема той факт, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed