Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]про усунення перешкод у користуванні квартирою. В позовній заяві вказує, що на підставі договору довічного утримання (догляду) від 27.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 390, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У відповідності до п. 10 договору право власності на відчужувану квартиру переходить до позивача з моменту укладення цього договору та державної реєстрації цього права. Відповідно до довідки № 9476 Єдиної абонентської служби Центру обслуговування абонентів № 1 від 15. 09. 2014 року, за адресою: [ADDRESS]: зареєстровані: [PERSON] (особа, яку доглядає позивач) та [PERSON]. Відповідач [PERSON] в зазначеній квартирі більше року не проживає. Разом з тим, відповідач добровільно знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS] не бажає, на нього нараховуються комунальні платежі, що порушує права позивача, як власника майна. Позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує. В судове засідання відповідач не зявився, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, заперечень не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору довічного утримання (догляду) від 27.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 390, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У відповідності до п. 10 договору право власності на відчужувану квартиру переходить до позивача з моменту укладення цього договору та державної реєстрації цього права. Відповідно до довідки № 9476 Єдиної абонентської служби Центру обслуговування абонентів № 1 від 15. 09. 2014 року, за адресою: [ADDRESS]: зареєстровані: [PERSON] (особа, яку доглядає позивач) та [PERSON]. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що відповідач [PERSON] не мешкає в спірній квартирі більш ніж півроку. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до норм ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до норм ст.319 ЦК України встановлено, що Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 321 ЦК України закріплено непорушність права власності в тому, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Верховний Суд України в своїй постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зазначена постанова є обовязковою для суду з огляду на положення частини 1 статті 360-7 ЦПК України . Оскільки судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] в якій зареєстрований, але не проживає відповідач [PERSON]., що перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, тому суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved