Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на автомобіль ВАЗ-2108, 1991 року випуску, державний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER] з 21.08.2006 року посилаючись на те, що 21 серпня 2006 року він придбав зазначений вище автомобіль у відповідача, попередньо досягнувши з ним згоди щодо всіх істотних умов, пов'язаних з відчуженням даного автомобіля за договором купівлі-продажу автомобіля від 21.08.2006 року, який при свідках отримав за цей автомобіль 15000,00грн., про що мається відповідна розписка. Враховуючи відсутність у позивача коштів на належне оформлення автомобіля в органах ДАІ, з обліку його не знімав, а отримав довіреність від відповідача, тому вважає, що набув право власності на автомобіль. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, про обставини справи пояснив, як зазначено вище та не заперечує проти винесення заочного рішення. У судове засідання відповідач не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль ВАЗ 2108, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] належить [PERSON] (а.с.10). Згідно копії розписки від 21.08.2006 року, яка знаходиться в матеріалах справи, відповідач [PERSON] передав позивачу автомобіль марки ВАЗ 2108, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а [PERSON] сплатив відповідачу обумовлену сторонами грошову суму у розмірі 15 000 грн. (а.с.9). При цьому, сторонами укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу від 21.08.2006 року зазначеного вище автомобіля (а.с.8). 21 серпня 2006 року [PERSON] надав довіреність і уповноважив [PERSON] та [PERSON] та розпоряджатися зазначеним вище автомобілем ВАЗ 2108, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ-[NUMBER], [NUMBER], виданого МРЕВ при УДАІ УМВС України в Харківській області. Довіреність видана строком на п'ять років (а.с.7). Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України визначено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першої статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частиною 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно частини 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, а у відповідності до частини 5 статті 656 ЦК України, особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується передати майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. На підставі ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» № 3353-XII від 30.06.1993 року з відповідними змінами та доповненнями, перереєстрація, зняття з обліку транспортних засобів здійснюється згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року «Про затвердження Правил дорожньої реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, реконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок». Відповідно до п. 1 вищевказаних Правил встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів; розділом «Державна реєстрація транспортних засобів», визначено документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. При цьому, відповідно до частини 2 пункту 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, є зокрема, - договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; У п. 2 Правил вказано, що вони є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів. Такі вимоги є суттєвими умовами при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля і їх недотримання не дає підстав вважати, що такий правочин відбувся. Окрім того згідно роз'яснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що згідно із ст. 210 та ст. 640 ЦК України, не вважається вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. До суду не надано доказів, що при передачі автомобіля він був знятий з реєстраційного обліку і його ідентифікаційні номери були перевірені експертом, таким чином, сторонами не дотримано спеціального порядку перереєстрації транспортного засобу. Згідно Правил державної реєстрації автомобілів вона є обов'язковою для придбаних автомобілів в органах ДАІ. З урахуванням вказаного сторони не визначили питання про зняття автомобіля з обліку, сплату податків, платежів за огляд автомобіля, реєстрацію, перереєстрацію та зняття їх з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків, а також про оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку, а тому відповідно не досягли всіх істотних умов, визначених законом для укладення договору купівлі - продажу, а наявність довіреності, розписки та незареєстрованого належним чином договору купівлі-продажу автомобіля, не підтверджує перехід права власності на автомобіль від [PERSON] до позивача. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Outcome: dismissed