Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] і усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення його з квартири без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він являється власником вищевказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2009 року, однак до цього часу належною йому квартирою продовжує користуватися відповідач [PERSON] - колишній власник квартири. Він не має можливості користуватися своєю власністю, вважає, що його права порушені і підлягають захисту. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] в якому просить договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 29 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] визнати удаваним. Визнати дійсним договір позики на суму 24843 грив. з виплатою 20% річних під заставу нерухомого майна (іпотеку) - квартиру [ADDRESS], укладений 29 грудня 2009 року між ними на строк - до повного виконання боргових забов»язань. Повернути сторони у первісний стан - скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON], на квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на спірну квартиру. В обґрунтування своїх позовних вимог представник [PERSON] посилається на те, що 14 лютого 2008 року останній на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS]. На протязі 2008-2009 років [PERSON] намагався займатися підприємницькою діяльністю для якої йому необхідні були грошові кошти і він під заставу спірної квартири отримував у [PERSON] в борг гроші. Були оформлені договори купівлі-продажу квартири 13 листопада 2008 року, а 8 грудня 2009 року договір було розірвано. 14 квітня 2009 року знов був укладений договір купівлі - продажу квартири, а 11 червня 2009 року знов був розірваний. Договори було розірвано в зв»язку з виконанням своїх обов»язків боржника перед [PERSON] В подальшому, наприкінці 2009 року звернувся до [PERSON] з метою отримати гроші у борг і знову був укладений договір купівлі -продажу квартири [ADDRESS]. Зазначений договір купівлі-продажу квартири був укладений з метою забезпечення договору позики грошей в розмірі 24843 грив., що складало на той час за офіційним курсом НБУ 3100 доларів США. За усною домовленістю було визначено плату за користування грошима - 20% річних, строк позики - до повного розрахунку. З квітня 2010 року він не мав можливості розрахуватися з [PERSON], оскільки не зміг знайти останнього. В квартирі він проживає, сплачує комунальні послуги. В грудні 2013 року дізнався, що власником його квартири являється [PERSON] і який звернувся з позовом про виселення його з квартири. Вважає договір купівлі - продажу квартири удаваним правочином так як при його укладенні не мали наміру створення правових наслідків, він укладався з метою приховати договір позики і забезпечував боргове забов»язання. Вважає, що був фактично укладений договір позики під заставу майна (іпотеки). Представник позивача за первісним позовом [PERSON] зустрічний позов не визнала, вважає позовні вимоги позивача безпідставними і просить застосувати позовну давність, оскільки [PERSON] є стороною договору купівлі-продажу квартири від 29 грудня 2009 року, власноручно підписав його. В межах трирічного строку не скористався своїм правом на захист своїх нібито порушених прав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення такими, що підлягають задоволенню. Зустрічні позовні вимоги про визнання договору купівлі - продажу квартири удаваним правочином, визнання дійсним договору позики під заставу майна (іпотеки), скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на квартиру не підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено наступне. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2009 року, укладеному між ним та [PERSON] та посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Як встановлено у судовому засіданні, в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] без реєстрації. Представник відповідача за первісним позовом, позов не визнав з тих підстав, що [PERSON] був власником квартири [ADDRESS]. Внаслідок шахрайських дій з боку [PERSON] він залишився без квартири. З моменту придбання квартири позивач не намагався реалізувати своє право власності шляхом вселення в квартиру або продати квартиру. На протязі 2008-2009 років [PERSON] неодноразово позичав у [PERSON] грошові суми під заставу своєї квартири. 13 листопада 2008 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в забезпечення виконання обов»язків як боржника, а 8 грудня 2008 року зазначений договір було розірвано, оскільки [PERSON] виконав свої обов»язки, повернув борг [PERSON] Також 14 квітня 2009 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири в забезпечення боргового зобов»язання. 11 червня 2009 року цей договір був розірваний, оскільки був повернутий борг. 29 грудня 2009 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] і як вважає представник відповідача [PERSON] з тим щоб приховати договір позики і останній не мав наміру продавати квартиру. Цей договір мав за мету забезпечення чергового договору позики в розмірі 24843 грив. і за усною домовленістю [PERSON] повинен був сплачувати [PERSON] плату за користування грошима - 20% річних до повного розрахунку. З квітня 2010 року [PERSON] мав можливість повернути борг, але не зміг знайти [PERSON] Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON](сестра відповідача), [PERSON](мати відповідача), пояснили про те, що [PERSON] дійсно позичав гроші у [PERSON] під залог квартири. В грудні 2013 року дізнався, що квартира не належить йому, а власником являється [PERSON]. [PERSON] не мав наміру продавати свою квартиру. У відповідності до ч 3 ст. 10, ч 2 ст.59, ч 1, ч 4 ст..60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що відповідач за первісним позовом, не довів тих обставин, що між ним та [PERSON] був укладений 29 грудня 2009 року договір позики на суму 24843 грив. під заставу нерухомого майна (іпотеку) квартири [ADDRESS]. Згідно ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначеними родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути встановлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено у судовому засіданні відсутній договір позики укладений між сторонами. Згідно ст.. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. Згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого 29 грудня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продав, а [PERSON] купив вищевказану квартиру. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 24954703, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29 грудня 2009 року, загальна вартість нерухомого майна становить 24843 грив. Згідно домовленості сторін продаж квартири вчинено за суму 107000 грив., яку покупець повністю сплатив продавцю ще до підписання цього договору. Право власності на вищевказане майно виникає у покупця з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу. В п. 10 договору купівлі-продажу укладеного 29 грудня 2009 року зазначено - «текст цього договору зачитаний нам, його сторонам, нотаріусом та прочитаний нами в цьому надрукованому вигляді і цілком відповідає вільному волевиявленню продавця і покупця». Договір купівлі-продажу підписаний сторонами в присутності нотаріуса. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 18 серпня 2010 року власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2009 року являється [PERSON] Відповідно до ч 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Між сторонами не існувало домовленості про користування відповідачем жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.. 383 ЦК України та ст.. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. З припиненням права власності на жиле приміщення [PERSON] втрачає право користування квартирою і підлягає виселенню. Як встановлено в судовому засіданні, позивач не має можливості користуватися своєю квартиру, яка належить йому на законній підставі, оскільки в квартирі проживає відповідач. Відповідно до ст..ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та може звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. Способом захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання судом цього права. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем [PERSON] пропущений строк позовної давності для захисту його порушеного права, встановлений ст..257 ЦК України. Суд не може погодитися з відповідачем за первісним позовом про те, що не пропустив строк для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки дізнався про порушення прав в грудні 2013 року, після отримання позовної заяви [PERSON] про виселення з квартири, але 29 грудня 2009 року позивач за зустрічним позовом підписав договір купівлі-продажу квартири, розумів зміст договору. На протязі трьох років не звертався до [PERSON] про розірвання цього договору, про визнання його удаваним. Суд відмовляє позивачу за зустрічним позовом в задоволенні позовних вимог за пропуском строку давності. На підставі викладеного,

Outcome: approved