Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 04 грудня 1976 року між ними було укладено шлюб, від якого спільних дітей не мають; однак їх спільне життя не склалось через втрату почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, разом не проживають і не ведуть спільного господарства, відповідачка виїхала в невідомому напрямку з другим чоловіком, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, розірвати шлюб через органи ДРАЦС відповідачка не бажає, а тому просить шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не з`явився, в поданій заяві просить розглянути справу без його участі, заявлені вимоги підтримує, згоден на заочний розгляд справи. Відповідачка була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (ч.11 ст.128 ЦПК України), що підтверджується відповідною публікацією від 04.11.2019р., але в судове засідання не з`явилась, про причини неприбуття не повідомила, відзиву на позов не подала. Неявка учасників справи у відповідності до ст.223 ЦПК України в даному випадку не перешкоджає проведенню судового засідання. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Тому, зі згоди позивача суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 04 грудня 1976 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Ніжинським міським відділом ЗАГСу за актовим записом №458. Від даного шлюбу сторони спільних неповнолітніх дітей не мають. Сторони тривалий час разом не проживають, ведуть окреме господарство, подружніх стосунків не підтримують, не спілкуються, спільних інтересів та неповнолітніх дітей не мають, примиритися не бажають, позивач наполягає на припиненні подружніх відносин, відповідачка явку в судове засідання проігнорувала, шлюб між подружжям носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року по справі №442/6319/16-ц. На підставі викладеного,

Outcome: approved