Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до ПП «БРЕІН ПЛЮС» обгрунтовуючи свої вимоги тим, що він 09 березня 2016 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду адміністратора системи та бази даних, спочатку працював у м. Борзна, а з 17 липня 2016 року в м. Ніжині. Наказом керівника відповідача від 09 березня 2017 року його було звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст.41 КЗпП України за ніби-то безпідставно привласнені від клієнтів кошти в сумі 519 грн., хоча дана сума грошей була взяти ним з дозволу колишнього директора підприємства й ніяких непорозумінь з цього приводу не виникало. Його звільнення проведено з порушенням вимог ст.ст.148, 149 КЗпП України; договір про повну матеріальну відповідальність з ним не укладався, а тому він не є субєктом дисциплінарної відповідальності за п.2 ст.41 КЗпП України; з 17 січня 2017 року він був відсторонений від роботи, так як між ним та керівництвом відповідача була домовленість про звільнення його за ст.36 КЗпП України; відповідач не виплатив йому заробітну плату за період роботи з 09 по 16 січня 2017 року в сумі 722,58 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2477,41 грн., а також повинен оплатити час вимушеного прогулу, повязаного з затримкою видачі трудової книжки, в сумі 5677,41 грн. В звязку з цим, просить стягнути з ПП «БРЕІН ПЛЮС» на його користь 3199,99 грн. заробітної плати внаслідок невиплаченого розрахунку при звільненні, 5677,41 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу, повязаного з затримкою видачі трудової книжки, змінити формулювання звільнення з п.2 ст.41 КЗпП України на п.1 ст.36 КЗпП України та зобовязати відповідача зробити відповідні записи в трудовій книжці. Позивач в судовому засіданні з урахуванням внесених відповідачем змін у його трудову книжку заявлені вимоги уточнив і просив стягнути з ПП «БРЕІН ПЛЮС» на його користь 722,58 грн. - невиплаченої заробітної плати за період з 10 по 16 січня 2017 року, 1548,38 грн. - заробітної плати за період з 17 по 31 січня 2017 року, 3200 грн. - заробітної плати за лютий 2017 року, 929,03 грн. - заробітної плати за березень 20127 року (як втрата заробітку за час вимушеного прогулу при відстороненні від роботи), 2477,41 грн. - компенсації за невикористану відпустку, а також змінити формулювання звільнення з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України на п.1 ст.36 КЗпП України та зобовязати відповідача зробити відповідні записи в трудовій книжці. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що ні усної, ні письмової угоди між керівництвом ПП «БРЕІН ПЛЮС» та [PERSON] про звільнення його з роботи за домовленістю сторін не було досягнуто, так як до роботи позивача було ряд претензій. [PERSON] від роботи ніхто не відсторонював, але він з січня по березень 2017 року без поважних причин не виходив на роботу, в звязку з чим, заробітна плата [PERSON] не нараховувалась і було прийнято рішення про звільнення його з роботи за прогули. Вважають, що оскільки позивача звільнено за порушення трудової дисципліни, то з огляду на положення ст.3 Закону України «Про відпустки» він не має права на компенсацію днів невикористаної відпустки. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу №39-О від 09.03.2016р. [PERSON] було прийнято на роботу в ПП «БРЕІН ПЛЮС» на посаду адміністратора системи та бази даних (запис №4 трудової книжки). Наказом №49 від 09.03.2017р. [PERSON] з 09 березня 2017 року звільнено з займаної посади згідно п.2 ст.41 КЗпП України (запис №5 трудової книжки). Наказом №51 від 30.03.2017р. запис за номером 5 визнано недійсним (запис №6 трудової книжки) й [PERSON] звільнено з роботи згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (запис №7 трудової книжки). За змістом положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В своїх позовних вимогах [PERSON] не ставить питання щодо незаконності його звільнення з ініціативи роботодавця та поновлення на роботі, а лише просить змінити формулювання причин звільнення на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. При цьому, на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суд розясняв позивачеві (як і представникам відповідача) його права та обовязки, попереджав про наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій. Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Головною умовою звільнення з роботи за згодою сторін являється домовленість між працівником і роботодавцем, зафіксована відповідними документами; в разі ж заперечення однієї з сторін трудовий договір з цієї підстави не може бути припинено. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] двічі подавав заяви про звільнення його з займаної посади за згодою сторін з 03 січня 2017 року та з 16 січня 2017 року. Однак, на даних заявах відсутній візуючий напис керівника ПП «БРЕІН ПЛЮС» про звільнення [PERSON] з роботи за цією підставою; також відсутні будь-які накази про припинення з [PERSON] трудового договору за угодою сторін. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що домовленості між керівництвом ПП «БРЕІН ПЛЮС» та [PERSON] про звільнення його з роботи за угодою сторін не було досягнуто, так як були претензії до роботи позивача. Наведені обставини свідчать про відсутність згоди відповідача на звільнення позивача за угодою сторін, а тому вимога [PERSON] про зміну формулювання звільнення з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України та зобовязання ПП «БРЕІН ПЛЮС» зробити відповідні записи в трудовій книжці є необгрунтованою і не підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення заробітної плати суд зважує на наступне. Не отримавши в установленому законом порядку згоду роботодавця на звільнення за угодою сторін, [PERSON] повинен був дотримуватися трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку й перебувати на робочому місці. Однак, з 17 січня 2017 року по день звільнення (09 березня 2017 року) [PERSON] на роботу не виходив, що не заперечується ним самим та підтверджується матеріалами справи. Пояснення [PERSON] про те, що він був відсторонений керівником від роботи, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами (поясненнями свідків, письмовими документами); відповідний наказ про відсторонення позивача з займаної посади роботодавцем не виносився. Тому, вимога [PERSON] про стягнення з ПП «БРЕІН ПЛЮС» заробітку за час вимушеного прогулу, повязаного з відстороненням від роботи за період з 17 січня 2017 року по 09 березня 2017 року, є безпідставною. Разом з тим, суд находить обгрунтованими доводи [PERSON] про виконання ним трудових обовязків у період з 10 січня 2017 року (09 січня 2017 року був неробочим днем) по 16 січня 2017 року (за виключенням 14 та 15 січня 2017 року, які були вихідними днями). Так, свідок [PERSON], який разом з [PERSON] працював у м. Ніжині, в судовому засіданні підтвердив, що позивач у певні дні січня місяця 2017 року перебував на роботі, виконував покладені нього трудові обовязки; акт про відсутність [PERSON] на роботі з 03 по 16 січня 2017 року від 03.02.2017р. підписав помилково. Також суд враховує ту обставину, що позивач з даним актом не ознайомлений і підтвердження про його направлення позивачу (як зазначено в акті рекомендованим листом) представники відповідача суду не надали. Натомість, з письмового повідомлення головного бухгалтера ТОВ «ВТД Техно-Т» [PERSON] слідує, що [PERSON] 10 та 12 січня 2017 року надавав послуги по технічному обслуговуванню компютерів, що представниками відповідача не було спростовано. Перебування ж [PERSON] на роботі 16 січня 2017 року констатовано керівником ПП «БРЕІН ПЛЮС» [PERSON] у листі-відповіді від 02.02.2017р. та підтверджується показаннями свідка [PERSON] В звязку з цим, посилання представників відповідача на табель обліку робочого часу по підприємству за січень місяць 2017 року, в якому зафіксована відсутність [PERSON] на роботі протягом всього місяця, суд не приймає до уваги; до того ж даний документ складений відповідачем в односторонньому порядку й на дійсність відображених в ньому записів позивач не може впливати. Отже, з урахуванням викладених обставин, за час виконання [PERSON] своїх трудових обовязків з 10 по 16 січня 2017 року (5 робочих днів) ПП «БРЕІН ПЛЮС» повинно виплатити йому заробітну плату, розмір якої має становити 800 грн. (3200 грн. : 20 робочих днів у січні 2017 року х 5 вихододнів). Разом з тим, [PERSON] в судовому засіданні наполягав на стягненні з ПП «БРЕІН ПЛЮС» за вказаний період меншої суми 722,58 грн. й з огляду на приписи ст.11 ЦПК України суд не може вийти за межі заявлених позивачем вимог. Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 722,58 грн. заробітної плати. Безпідставними й такими, що грунтуються на помилковому розумінні вимог закону, є й доводи представників ПП «БРЕІН ПЛЮС» про відсутність у позивача права на компенсацію за невикористану відпустку. Так, положення ст.3 Закону України «Про відпустки», на яку посилається відповідач, лише позбавляють права працівника на використання відпустки при звільненні за порушення трудової дисципліни. Разом з тим, приписи ст.83 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про відпустки» прямо зобовязують роботодавця в разі звільнення працівника виплатити йому грошову компенсацію за всі не використані ним дні відпустки. Тому, оскільки [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПП «БРЕІН ПЛЮС» повний робочий рік (з 09 березня 2016 року по 09 березня 2017 року), то з огляду на вимоги ст.75 КЗпП України, ст.6 Закону України «Про відпустки», положення п.5.4 колективного договору відповідач повинен сплатити позивачу грошову компенсацію за 24 календарні дні невикористаної ним щорічної відпустки. При обрахуванні суми зазначеної компенсації суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. (із змінами та доповненнями). Згідно довідки ПП «БРЕІН ПЛЮС» [PERSON] за останні 12 календарних місяці роботи отримав заробітну плату в сумі 14455,65 грн., на вказаний період припадає 10 святкових та неробочих днів (ст.73 КЗпП України), в звязку з чим, середньоденний заробіток позивача становить 40,72 грн. (14455,65 грн. : (365 днів 10 днів). Розмір компенсації за невикористану відпустку складає 977,28 грн. (40,72 грн. х 24 календарні дні) й дану суму коштів слід стягнути з відповідача на користь позивача. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Оскільки [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 640 грн. за позовну вимогу немайнового характеру про зміну формулювання звільнення на п.1 ст.36 КЗпП України та зобовязання відповідача зробити відповідні записи в трудовій книжці, в задоволенні якої йому відмовлено, то понесені позивачем судові витрати компенсації з відповідача не підлягають. Водночас, відповідно до ст.88 ЦПК України за задоволені вимоги позивача про стягнення заробітної плати підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 640 грн. на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial