Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Комунальне підприємство теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перемоги - 22» про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло від 11.01.1999 року № [NUMBER] . 22.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди квартири [ADDRESS] . Вказаний договір було укладено у двох аутентичних примірниках, тож відповідно примірник договору у відповідача наявний. Предметом договору була квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.1 Договору, останній було укладено строком на 12 місяців. Пунктами 4.2 - 4.3 Договору передбачено, що орендна плата складала 500,00 грн. та мала сплачуватися щомісячно не пізніше 30-го числа, однак з різних причин жодного разу сплаченою не була. Згідно з п. п. 5.6 - 5.7 Договору вартість комунальних послуг не входить до орендної плати; усі витрати за користування комунальними послугами, телефонами, послугами Інтернет, тощо, мали сплачуватися орендарем (відповідачем) самостійно. Тобто, в їхньому випадку, договір, який було укладено на період 22.10.2018 р. - 22.10.2019 р. був пролонгований (поновлений) до 22.10.2020 р. Фактично, відповідач проживає в квартирі позивача відповідно договору оренди квартири № 138 майже 2 роки. Пунктом 7.1 Договору визначено, що Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. На сьогоднішній день, останній має заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі: 11500, 00 грн. та комунальних послуг у розмірі: 10484, 87 грн. Неодноразові звернення позивача до відповідача з приводу погашення заборгованості постійно закінчуються обіцянками [PERSON] розрахуватися в найближчий час, проте на день звернення з позовною заявою до суду, обіцянки не виконалися, а заборгованість не сплачена. Перед закінченням строку дії пролонгованого договору, в порядку, визначеному пунктами 9.1 - 9.2 Договору, 07.09.2020 р. позивач відповідачу направив письмову вимогу про сплату заборгованості. Жодної відповіді на сьогоднішній день не надходило. В словесній розмові боржник як і раніше повідомив, що з часом розрахується, проте не уточнює коли саме. На підставі п. 10.3 Договору закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору. В зв`язку з тим, що на сьогоднішній день заборгованість відповідачем не погашена, [PERSON] вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Оскільки ч. 2 ст. 15 ЦПК України передбачає, що представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), то 01.10.2020 між позивачем та адвокатом Ковтуном А.В. було укладено договір про падання правової допомоги. Відповідно до п. 1.1. Договору, адвокат надає усіма законними методами та способами правову допомогу позивачу. Відповідно до даного договору позивачем понесено витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката. Адвокатом витрачено 10 годин (надання 01.10.2020 консультацій правового характеру з використанням юридичної літератури, нормативно-правових документів та реєстру судових рішень; вивчення 01.10.2020 та надання правової оцінки письмовим документам, поданих адвокату клієнтом; збір матеріалів справи; підготовка та подання 07.10.2020 вимоги про сплату заборгованості; підготовка та подання 23.10.2020 позовної заяви та письмових доказів до неї, загальна вартість послуг адвоката складає 5000,00 грн. Просить стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі: 11500,00 грн. та заборгованість зі сплати комунальних послуг у розмірі: 10484,87 грн. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) понесені витрати на правову допомогу в розмірі: 5000,00 грн., та сплату судового збору в розмірі 840,80 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задоволити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло від 11.01.1999 року № [NUMBER] . 22.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди квартири [ADDRESS] . Вказаний договір було укладено у двох аутентичних примірниках, тож відповідно примірник договору у відповідача наявний. Предметом договору була квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.1 Договору, строк оренди квартири, що орендується, складає 12 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується. Пунктами 5.1 - 5.2 Договору передбачено, що розмір місячної орендної плати складає 500 грн. Орендна плата сплачується орендарем не пізніше 30 числа кожного наступного місяця. Однак, всупереч вказаного договору відповідачем жодного разу не була сплачена орендна плата. Згідно з п. п. 5.6 - 5.7 Договору вартість комунальних послуг не входить до орендної плати; усі витрати за користування комунальними послугами, телефонами, послугами Інтернет, тощо, мали сплачуватися орендарем (відповідачем) самостійно. В даному випадку, договір, який було укладено на період з 22.10.2018 року по 22.10.2019 року був пролонгований (поновлений) до 22.10.2020 року. Відповідач фактично проживає в квартирі [ADDRESS] відповідно до договору оренди квартири [ADDRESS] майже 2 роки. Пунктом 7.1 Договору визначено, що Орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Позивач зазначає, що відповідач має заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі: 11500,00 грн. та комунальних послуг у розмірі: 10484,87 грн. Неодноразові звернення позивача до відповідача з приводу погашення заборгованості постійно закінчуються обіцянками [PERSON] розрахуватися в найближчий час, проте на день звернення з позовною заявою до суду, обіцянки не виконалися, а заборгованість не сплачена. Перед закінченням строку дії пролонгованого договору, в порядку, визначеному пунктами 9.1 - 9.2 Договору, 07.09.2020 р. позивач відповідачу направив письмову вимогу про сплату заборгованості. Жодної відповіді на сьогоднішній день не надходило. На підставі п. 10.3 Договору закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору. Відповідно до положень частин 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. За статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Статтею 760 ЦК передбачено, що предмет договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. У відповідності до ст. 762 ЦК за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. В порядку ст. 763 ЦК договір найму укладається на строк, встановлений договором (12 місяців). Відповідно до ст. 764 ЦК, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. З моменту використання приміщення відповідачем не сплачується орендна плата. В позовній заяві позивач стверджує, що в зв`язку з тим, що своїх зобов`язань за договором орендар (відповідач) належним чином не виконав, станом на день подання позовної заяви має заборгованість по орендній платі в розмірі 11500 гривень. Правильність нарахувань суми боргу за договором оренди укладеному між сторонами ніким не оспорена, будь-яких клопотань з цього приводу не подано. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати орендної плати у розмірі 11500 грн. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості зі сплати комунальних послуг у розмірі 10484,87 грн. не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно з законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком споживача - є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Обов`язок споживача укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630. Таким чином, обов`язок укласти договір законодавець покладає саме на споживача, який отримує житлово-комунальні послуги. Згідно з ч. 5 ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана позиція повністю співпадає з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду від 15.03.2018р. у справі № 401/710/15-ц, в Постанові Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі № 216/5756/15-ц, в Постанові Верховного Суду від 10.12.2018р. у справі № 638/11034/15-ц та в Постанові Верховного Суду України від 30.10.2013р. у справі №6-59цс13. Позивач є власником квартири [ADDRESS] та є споживачем комунальних послуг, а тому обов`язок по сплаті комунальних послуг покладається саме на позивача. Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу право звернення в порядку регресу до відповідача про стягнення заборгованості зі сплати комунальних послуг. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України). За змістом ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, вирішуючи вимоги позивача, судом враховано положення ст. 4 ЦПК України, якою визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати орендної плати у розмірі 11500 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Судом установлено, що 01 жовтня 2020 року між [PERSON] та адвокатом Ковтун Андрієм Володимировичем укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до акту виконаних робіт від 23 жовтня 2020 року вартість послуг адвоката визначився сторонами в розмірі 5000 грн.: надання 01.10.2020 консультацій правового характеру з використанням юридичної літератури, нормативно-правових документів та реєстру судових рішень - 1000 грн.; вивчення 01.10.2020 та надання правової оцінки письмовим документам, поданих адвокату клієнтом - 1000 грн.; збір матеріалів справи - 500 грн.; підготовка та подання 07.10.2020 вимоги про сплату заборгованості - 500 грн.; підготовка та подання 23.10.2020 позовної заяви та письмових доказів до неї - 2000 грн. Також позивачем наданий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 23.10.2020 року, з якого вбачається що витрати на правову допомогу становлять 5000 грн. Відповідно до прибуткового касового ордеру № 40 від 23 жовтня 2020 року [PERSON] сплачено адвокату Ковтун А.В. 5000 грн. відповідно до договору про надання правової допомоги від 01.10.2020 року. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Нормою частини 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які поніс позивач підлягають до задоволення в розмірі 5000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 420,67 грн. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення в справі, що передбачено ст. 280 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved