Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому згідно заяви від 18.01.2017 року (а.с. 37) просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь [PERSON] сплачені за договором фінансового лізингу № 1111 від 13.09.2016 року кошти та неустойку у загальній сумі 49402,80 грн., у звязку із розірванням договору, укладеного поза торговельним або офісним приміщенням відповідача. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.09.2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» підписано договір фінансового лізингу № 1111 з додатками за таких обставин. З метою придбання автомобіля позивач шукав оголошення про його продаж, та натрапив на оголошення про продаж автомобіля у місті Кропивницький. По телефону [PERSON] отримав пропозицію прибути за певною адресою, де йому одразу повідомили, що потрібно внести 20% - 30000,00 грн., і через три дні автомобіль буде за його адресою. Менеджер виписала квитанцію на оплату та направила [PERSON] у банк, в той час як сама зазначила, що буде заповнювати договір. Після сплати позивачем вищевказаної суми, договір був уже готовий, а тому сторони його тільки швидко підписали. В подальшому позивачу наказано менеджером їхати додому та чекати доставки автомобіля. Коли через три дні автомобіль не доставили, а контактні телефони перестали відповідати, [PERSON] вирішив розірвати договір, про що направив на адресу відповідача відповідну вимогу, в якій також просив повернути сплачені кошти. На що відповідачем повідомлено, що договір розірвано, проте з оплачених 30000,00 грн., кошти в розмірі 25080,00 грн. не підлягають поверненню. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, так як останні обмежують його права споживача, гарантовані законом, за захистом яких він звернувся до суду. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з врахуванням заяви від 18.01.2017 року. Представник відповідача про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного. 20.10.2016 року позивачу було повернуто 4920,00 грн. на підставі п. 12.1. договору. [PERSON] не надав доказів, що послуга надана на вулиці, а не в офісному приміщенні. Закон не визначає офісне приміщення з місцем реєстрації юридичної особи, а в місці придатному для ведення торгівлі чи наданні послуг. Послуга надавалася саме в офісному приміщенні, що призначене для надання послуг (нежитловий фонд), вказана обставина підтверджена [PERSON] в позовній заяві, в якій він зазначає, що сплативши у відділенні Перспективне Кіровоградського РУ ПриватБанк 30000,00 грн., повернувся до офісу та показав квитанцію менеджерові. Крім того, Позивач плутає продукцію (товар) і послуги. Позивачу була надана фінансова послуга, яка не може бути повернута чи змінена протягом 14 днів. Поверненню чи зміні підлягає товар. Лізингодавець не здійснює продаж товару. Також, відповідачем зазначено, що [PERSON] України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. [PERSON] надає загальне визначення послуг та не виділяє окремо фінансові послуги. Отже, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним Законом, що регулює порядок надання фінансових послуг. Даний [PERSON] визначає, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» є загальним Законом. [PERSON] зайвий раз свідчить, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» не мають пріоритетного значення для регулювання лізингу. Даний [PERSON] може застосовуватися лише в разі відсутності певного нормативного регулювання. Проте, дане регулювання визначено окремим Законом. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 13.09.2016 року між позивачем [PERSON] (далі лізингоодержувач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» (далі лізингодавець) був укладений у письмовій формі договір фінансового лізингу № 1111 (а.с. 4-15), відповідно до умов п. 1.3. якого лізингодавець взяв себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором, а лізингоодержувач зобовязувався користуватися предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Згідно п. 1.7 ст. 1 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. Пунктом 2.2. ст. 2 договору визначено, що строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмету лізингу, та закінчується через 60 (шістдесят) календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за Додатком № 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Згідно п. 1.2. ст. 1 договору, вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі та в Додатку № 1 (а.с. 12), в звязку з чим становить 8164,79 дол. США, що еквівалентно на дату підписання договору 218000,00 грн. [PERSON] 13.09.2016 року сплачено товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» грошові кошти у розмірі 30000,00 грн., як авансовий платіж за договором, що підтверджується копіями квитанцій № 0.0.616106265.1 від 13.09.2016 року та № 0.0.616109060.1 від 13.09.2016 року (а.с. 14). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 ст. 2 зазначеного Закону визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та Законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом. Виходячи з аналізу чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором, оскільки містить елементи договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій форм, а за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вищезазначений висновок Верховного Суду України, викладений у постанові по справі № 6-2766цс від 16.12.2015 року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин до спірних правовідносин не застосовуються правові наслідки розірвання договору, визначені положеннями ст. 653 ЦК України. Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Виходячи з аналізу п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача по наданню послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, регулюється Законом України «Про захист прав споживачів». Статтею 93 ЦК України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 17.01.2017 року (а.с. 41-46), місцезнаходження юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» зазначено: 03038, м. Київ, вул. Лінійна, 17, офіс 107. Відомості про наявність відокремлених підрозділів даної юридичної особи відсутні. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» офісне приміщення це будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться суб`єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво. Відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували, що приміщення у місті Кропивницький, в якому згідно пояснень позивача та з врахуванням адреси відділення банку, зазначеної на квитанціях про сплату авансового платежу було укладено договір фінансового лізингу № 1111 від 13.09.2016 року, є місцем розташування офісів, з яких проводиться щоденне керування діяльністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» (переважно знаходиться керівництво) та здійснюється управління і облік (відповідно до положень ст. 93 ЦК України), або є офісним приміщенням у відповідності до визначення поняття даного терміну ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідачем не надано суду будь-яких доводів щодо обставин зазначення у договорі фінансового лізингу № 1111 від 13.09.2016 року місця його укладання м. Київ, тоді як фактично він був укладений у м. Кропивницький. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем у відповідності до положень ч. 1 ст. 60 ЦК України доведено обставини укладення вищезазначеного договору у місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення відповідача. Частинами 3 та 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Позивачем у відповідності до зазначених положень Закону України «Про захист прав споживачів», 16.09.2016 року була надіслана товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоЛайф» заява про розірвання договору № 1111 від 13.09.2016 року та повернення сплачених коштів, яка отримана відповідачем 19.09.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 15). Проте, відповідачем 29.09.2016 року повідомлено, що згідно п. 12.1 ст. 12 договору [PERSON] сплачена комісія за організацію угоди в розмірі 21800,00 грн., яка не повертається взагалі, авансові платежі будуть повернуті у розмірі 4920,00 грн. Також, повідомлено, що договір лізинг № 1111 від 13.09.2016 року вважається розірваним з 20.09.2016 року (а.с. 16). 20.10.2016 року сума в розмірі 4920,00 грн. повернута Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» [PERSON], що підтверджується останнім (а.с. 37). За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів у розмірі 25080,00 грн., сплачених позивачем за договором фінансового лізингу, вчиненими поза торговельними або офісними приміщеннями, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожен день затримки грошей. Таким чином, позовні вимоги про стягнення неустойки також підлягають задоволенню.

Outcome: approved