Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь 145830,59грн., що є еквівалентом 6600 доларів США, за договором позики від 07.09.2011 року, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1459грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 07 вересня 2011 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 56000 грн., що є еквівалентом 7000доларів США. Відповідно до договору позики відповідач зобов'язався повернути грошові кошти 07.11.2011року. На виконання свого обов'язку відповідач повернув 20.10.2014 року 3500грн., що складало 250 доларів США, та 23.10.2014 року ще 2000грн., що складало 150 доларів США. До теперішнього часу відповідач решти суми боргу не повернув, в зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду. Крім того, в звязку з необхідність звернення до суду позивачем понесено додаткові витрати на правову допомогу у сумі 10000грн. та витрати по сплаті судового збору. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, просить позовні вимоги задовольнити. Додатково зазначив, що між сторонами склались тривалі кредитні відносини, позивач неодноразово позивач відповідачеві грошові кошти. На теперішній час неповернутими відповідачем залишились тільки кошти за договором позики від 07.09.2011 року. При цьому, грошові кошти у сумі 24000грн., про повернення яких 07.10.2011 року здійснено напис на копії договору позики, що мається у відповідача, повертались не за цим договором, а за іншими борговими зобовязаннями відповідача. Часткове повернення коштів за договором позики від 07.09.2011 року відбулось лише 20.10.2014 року та 23.10.2014 року. Частково повернувши борг, відповідач визнав наявність заборгованості, а тому строк позовної давності позивачем не пропущений. Відповідач [PERSON] надав заперечення проти позову, в яких просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що дійсно 07.09.2011 року між ним та позивачем укладено договір позики, у відповідності до умов якого він отримав від позивача 56000грн. та зобовязався повернути їх протягом двох місяців. Частина коштів у сумі 24000грн. повернута ним 07.10.2011 року, про що позивачем на нотаріально посвідченій копії договору позики, що мається у відповідача, особисто здійснено напис. У строк до 07.11.2011 року всю суму коштів відповідач повернути не зміг, однак згодом вся сума була повернута. Оригінал договору позики після повного розрахунку позивач відповідачеві не повернув, однак запевнив відповідача про відсутність до нього будь-яких претензій. Крім того, зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, та просить на підставі ст.ст. 257, 267 ЦК України застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду та відмовити в позові. У судовому засіданні відповідач вимоги заперечень підтримав. Додатково пояснив, що він неодноразово позичав у позивача грошові кошти. У жовтні 2014 року позивач йому повідомив про наявність у відповідача боргу по процентам за іншими борговими зобов'язаннями у сумі 400 доларів США, які [PERSON] йому віддав, написавши 20.10.2014 року та 23.10.2014 року відповідні розписки. Вказані розписки не мають ніякого відношення до договору позики від 07.09.2011 року, оскільки кошти давно вже були повернуті. [PERSON] необґрунтовано не зараховує кошти у сумі 24000грн., повернуті відповідачем 07.10.2011 року, в рахунок виконання зобовязань за договором позики. Розписка без номера та без дати про отримання відповідачем від позивача 24000грн. (3000 доларів США) написана вже після 07.10.2011 року. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 07.09.2011року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] У відповідності до умов цього договору позики позивач передав, а відповідач прийняв 56000грн., що є еквівалентом 7000 доларів США, строком на 2 місяці до 08.11.2011 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Обовязок щодо повернення коштів відповідач виконав частково, а саме 07.10.2011 року повернув 24000 грн., про що позивачем на нотаріально посвідченій копії договору позики, що мається у відповідача, особисто здійснено напис. При цьому, посилання представника позивача про те, що 24000грн. (еквівалент 3000 доларів США) повернуті відповідачем за іншим договором позики (розписка без номеру та без дати, а.с. 35) не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки саме на примірнику договору позики від 07.09.2011 року здійснено напис про часткове повернення коштів. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні судом з урахуванням приписів зазначених норм розяснено сторонам їх право заявити клопотання про призначення судової експертизи для визначення дати складання розписки, наданої позивачем на підтвердження додаткового отримання відповідачем коштів у розмірі 24000грн. (розписка без номеру та без дати, а.с. 35), однак зазначеного клопотання заявлено не було. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказів, які б підтверджували факт написання розписки без номеру та без дати (а.с. 35) до 07.10.2011 року - дати повернення рівнозначної суми відповідачем, позивачем не надано, [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що вказана розписка написана ним у листопаді-грудні 2011 року. З огляду на викладене, вимоги щодо стягнення 24000грн. (еквівалент 3000 доларів США) є необґрунтованими, оскільки матеріали справи містять докази їх повернення позивачеві. Доказів щодо повернення відповідачем решти суми боргу матеріали справи не містять. Таким чином, судом встановлено, що відповідач належним чином свої зобовязання не виконав, у визначені договором строки погашення решти заборгованості за договором не здійснив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем склалась заборгованість. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач просить застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності. У судовому засіданні відповідач заяву про пропуск позивачем строку звернення до суду підтримав. Згідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ст.261 ЦПК України перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання, а згідно приписам п.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до договору позики від 07.09.2011 року строк виконання зобов'язання визначений сторонами 07.11.2011 року, а отже перебіг строку позовної давності почався з 08.11.2011 року та закінчився 08.11.2014 року. Враховуючи, що з даним позовом до суду [PERSON]А звернувся 25.08.2015 року, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення решти заборгованості за договором позики задоволенню не підлягають, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду. Відносно посилань представника позивача [PERSON] на те, що 20.10.2014 року та 23.10.2014 року відповідач частково повернув борг, а тому строк позовної давності перервався, суд зазначає наступне. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого зобов'язання. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В обґрунтування часткового погашення заборгованості по договору позики від 07.09.2011 року позивачем надано розписки відповідача про повернення 20.10.2014 року 3500грн., що складало 250 доларів США, та 23.10.2014 року ще 2000грн., що складало 150 доларів США. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому, надані позивачем в підтвердження обставин повернення коштів за договором позики від 07.09.2011 року розписки відповідача від 20.10.2014 року та від 23.10.2014 року (а.с. 34) не містять посилання на те, що кошти повернуті саме за договором позики від 07.09.2011 року. У судовому засіданні сторони визнали, що між ними склалися тривалі кредитні відносини, позивач неодноразово позичав відповідачеві кошти. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти передачі позивачеві 20.10.2014 року та 23.10.2014 року коштів по договору позики від 07.09.2011 року, зазначав, що ці кошти були ним сплачені як проценти за іншими борговими зобовязаннями перед позивачем. З огляду на викладене, у судовому засіданні не доведено, що 20.10.2014 року та 23.10.2014 року відповідачем здійснено дії з погашення боргу саме за договором позики від 07.09.2011 року, а тому, відповідно, і не доведено переривання перебігу позовної давності. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 24000грн. (еквівалент 3000 доларів США) в зв'язку з їх необґрунтованістю, а решти суми боргу за договором позики від 07.09.2011 року - в зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Приймаючи до уваги викладене, позов задоволенню не підлягає. Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10000грн. суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, серед іншого, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. З аналізу зазначених норм вбачається, що правовою допомогою в цивільному процесі визнається допомога правового характеру адвоката або іншого фахівця у галузі права. Крім того, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, повинні бути повязані тільки з розглядом конкретної цивільної справи, що розглядається судом. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в обґрунтування понесення витрат з оплати правової допомоги до позовної заяви надано витяг з угоди про надання правової допомоги від 11.08.2015 року та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю [PERSON] При цьому, з наданих суду документів не вбачається, що надані позивачу юридичні послуги повязані з розглядом цієї конкретної цивільної справи, позивачем не надано документального підтвердження понесення витрат на правову допомогу (доказів оплати послуг адвоката), також розрахунку таких витрат , а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат по оплаті послуг на правову допомогу у розмірі 10000 грн.

Outcome: dismissed