Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори 27.08.2016, реєстровий № 6-17; відновити попередній заповіт [PERSON] , складений на користь позивача, відшкодувати судові витрати. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] зазначає, що [INFO] у віці 71 рік померла його рідна тітка [PERSON] , яка мешкала та була зареєстрована разом із ним за адресою: [ADDRESS] . За життя позивач із своєю тіткою мали добрі стосунки, він періодично допомагав їй матеріально, а з 2014 року та до моменту її смерті фактично забезпечував її усім необхідним, оскільки 30.05.2014 [PERSON] була госпіталізована до лікарні із діагнозом: ішемічний інсульт та інфаркт міокарда, сахарний діабет 2 типу тяжкої форми, інші супутні захворювання, перебувала в реанімації, потім проходила довгострокову реабілітацію в кількох медичних закладах. Всі витрати на лікування та догляд своєї тітки позивач взяв повністю на себе, оскільки вона була одинока пенсіонерка, ані дітей, ані чоловіка не мала, інші родичи їй не допомагали, розмір її пенсії не забезпечував необхідне для неї лікування. 06.06.2014 [PERSON] була переведена до іншої лікарні, де продовжувала проходити реабілітацію та стаціонарне лікуванні до 23.06.2014. В цей же час [PERSON] виявила бажання та, перебуваючи в лікарні, склала заповіт на ім`я позивача, яким заповіла йому усе належне їй майно. Після курсу реабілітації [PERSON] була переведена для подальшої реабілітації до кардіологічного відділення іншої лікарні, через місяць була виписана та перебувала на амбулаторному лікуванні за місцем проживання. Після виписки з лікарні [PERSON] проживала близько двох місяців у своєї сусідки, оскільки позивач був у відрядженні та не міг здійснювати догляд за нею. В подальшому догляд за [PERSON] здійснював позивач разом із своєю цивільною дружиною [PERSON] та сусідкою [PERSON] [PERSON] , грошову допомогу надавав саме позивач. З липня 2016 року стан здоров`я [PERSON] почав різко погіршуватися, вона захворіла на дисциркулярну діабетично-атекосклеротичну енцефалопатію 3 ступеню з вираженими когнітивними порушеннями з вертебро-базилярною недостатністю, астенічний синдром, що було пов`язано із перенесеним інсультом та інфарктом у 2014 році та діабетом у тяжкій формі, внаслідок чого [PERSON] періодично впадала в тяжкий хворобливий стан, виявляла порушення поведінки внаслідок її хронічних судинних розладів головного мозку. За результатами обстежень [PERSON] лікарем-неврологом у період з липня по вересень 2016 року в неї були виявлені порушення у поведінці та нестабільний неврологічний стан, призначено консультацію психіатра та ряд сильнодіючих медичних препаратів, в тому числі антидепресивні препарати, виявлено дизорієнтацію її в часі та просторі, [PERSON] тривалий час приймала ліки, призначені неврологом, лікувалась від діабету інсуліновими ін`єкціями, потребувала цілодобового догляд за нею, а [INFO] померла, однак позивач не зміг здійснити поховання своєї тітки та організувати її помини, оскільки з 25.12.2016 був госпіталізований до лікарні із ішемічним інсультом, знаходився на лікуванні до 04.01.2017 та проходив реабілітацію в період з 13.01.2017 по 30.01.2017 та з 27.02.2017 по 03.03.2017, у цей період мав дотримуватися постільного режиму. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач прийняв спадщину. Оскільки був зареєстрований із заповідачем на час відкриття спадщини, та звернувся до нотаріуса для оформлення спадкових справ та дізнався про наявність складеного [PERSON] 27.08.2016 заповіту на ім`я її племінником [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що під час вчинення заповіту [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати внаслідок тих хвороб, якими страждала, а через прийом сильнодіючих ліків не могла в повній мірі розуміти роз`яснення нотаріуса. Волевиявлення заповідачки не могло бути вільним, адже лікар невролог констатував у [PERSON] ряд тяжких неврологічних захворювань та призначив лікування, а даний діагноз був поставлений саме в момент складання спірного заповіту. Відповідачі, розуміючи хворобливий стан [PERSON] , скористались її безпорадним станом і вмовити скласти заповіт на їх користь, достовірно знаючи, що догляд і матеріальне забезпечення з 2014 року здійснював саме він. Твердження позивача щодо стану здоров`я [PERSON] на час складання заповіту можуть бути підтверджені висновками судово-медичної експертизи, яка має бути призначена в ході розгляду справи. При цьому, відповідно до положень ст. 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзив на позов, в якому просили відмовити в задоволенні вимог [PERSON] , посилаючись на їх безпідставність. Так, [PERSON] є їх рідною тіткою, мешкала за адресою: [ADDRESS] , була одинокою, дітей не мала. Позивач [PERSON] є громадянином Російської Федерації, йому було необхідно отримати посвідку на проживання, для чого він мав зареєструвати свої місце проживання на території України. Із даним питанням він звернувся до [PERSON] , яка дала згоду на його реєстрацію у своїй квартирі. Позивач разом із [PERSON] в квартирі не мешкав, не працює, є пенсіонером, отримує пенсію як громадянин РФ. В 2014 році [PERSON] була госпіталізована до лікарні № 8 з діагнозом: ішемічний інсульт та інфаркт міокарда, її відвідували як позивач, так і вони, одна оскільки вони працювали, могли відвідувати лише в неробочий час та вихідні, ліки допомагали купувати працівники диспансера, в якому [PERSON] працювала. Після виписки з лікарні [PERSON] продовжила працювати до квітня 2015 року, звільнилась у зв`язку із виходом на пенсію. В продовж тривалого періоду часу та по день смерті [PERSON] перебувала на обліку у терапевта за місцем мешкання, приймала ліки, які призначались лікарем від ішемічної хвороби серця та інфаркту, при загостренні хвороби викликала дільничного лікаря, жодних ознак психічного розладу при спілкуванні із лікарями поліклініки за місцем мешкання у [PERSON] не виявлено та лікарських препаратів від психічних розладів лікарями їй не призначалось. Відповідачі постійно відвідували [PERSON] , привозили продукти, надавати матеріальну допомогу у придбанні ліків. [PERSON] скаржилась їм, що [PERSON] не допомагає сплачувати за комунальні послуги, вона не може оформити субсидію. 27.08.2016 [PERSON] оформила заповіт на ім`я відповідачів в нотконторі, про що повідомила їм лише через місяць. Відповідачі вказують, що волевиявлення [PERSON] було вільним та відповідало її внутрішній волі. До моменту смерті [PERSON] відповідачі спілкувалися із тіткою, жодних ознак психічного розладу в неї не було. В [PERSON] не було підстав для звернення для обстеження до лікаря невролога Мереф`янської лікарні, вона працювала в системи охорони здоров`я близько 50 років, мала велике коло знайомих лікарів в м. Харкові, а тому жодних підстав для звернення до лікаря в м. Мерефа не було. Наданий позивачем консультаційний висновок лікаря невропатолога з Мереф`янської лікарні викликає сумнів в його об`єктивності, оскільки період обстеження [PERSON] співпадає з періодом оформлення оскаржуваного заповіту. Від третьої особи Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори, яка є правонаступником Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, надійшли пояснення, з яких вбачається, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіти фізичних осіб посвідчує нотаріус, який роз`яснює заповідачу зміст ст.ст. 1241, 1307 ЦК України. При цьому, нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, дійсні наміри сторін до вчинення правочину. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою особою. При посвідченні заповіту 27.08.2016 заповідач [PERSON] чітко розуміла значення своїх дій, діяла добровільно і перебувала у здоровому розумі та ясній пам`яті, заповіт було посвідчено з додержанням усіх норм діючого законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Представник позивача [PERSON] адвокат Кундіус Г.В. у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Тирон Л.В., яка також представляє інтереси відповідача [PERSON] , заперечували проти заявлених позовних вимог, просили відмовити в їх задовольнити, вважали, що наявний у справі висновок експерта викликає сумнів в його правильності та не дає підстав для визнання заповіту недійсним. Від третьої особи - Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного. [PERSON] , [INFO] , фактично мешкала та була зареєстрована з 02.10.1974 у належній їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ВПЖФ УКМтаП ГУЕтаКМ ВК Харківської міської ради 21.10.2004, реєстраційний № 8-04-254003, квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи, [PERSON] працювала на посаді начальника відділу кадрів КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 01.07.1993, звільнена із займаної посади 06.04.2015 за власним бажанням (у зв`язку із виходом на пенсію). Позивач [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований з 20.11.2015 та по теперішній час. 18 червня 2014 року [PERSON] , перебуваючи в КУОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 27» за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська,41, на стаціонарному лікуванні, склала заповіт, яким усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] . Даний заповіт 18.06.2014 було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шишко В.А., реєстровий № 756. 27 серпня 2016 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, правонаступником якої є Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора, посвідчено заповіт, яким [PERSON] , [INFO] , усі її права та обов`язки, які їй належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй у майбутньому, та усе її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних частках [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; правочин зареєстровано в реєстрі за № 6-17. [INFO] [PERSON] померла, про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 20.02.2017 складено відповідний актовий запис № 2715. 25 лютого 2017 року [PERSON] та [PERSON] подали до Дванадцятої ХДНК заяви про прийняття спадщини після [PERSON] , заведена спадкова справа № 167/2017. Постановою державного нотаріуса Дванадцятої ХДНК від 20.01.2018 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , із посиланням на наявність іншого заповіту, складеного заповідачкою пізніше на інших осіб. Позивач [PERSON] , оспорюючи заповіт [PERSON] від 27.08.2016 вказує, що волевиявлення заповідачки не було вільним, ініціатива вчинення заповіту виходила від відповідачів, які, розуміючи хворобливий стан тітки, скористались її безпорадним станом і вмовили скласти заповіт на їх користь, достовірно знаючи, що з 2014 року саме позивач забезпечував матеріально та здійснював догляд [PERSON] , оскільки з моменту складання заповіту між ними існувала така домовленість. Щодо стану здоров`я [PERSON] позивач вказує, що 30.05.2014 [PERSON] була госпіталізована до КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 8» із діагнозом: ішемічний інсульт та інфаркт міокарда, сахарний діабет 2 типу тяжкої форми, інші супутні захворювання, перебувала в реанімації, проходила довгострокову реабілітацію в кількох медичних закладах. 06.06.2014 [PERSON] виписана з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 8», того ж дня переведена до інфарктного відділення КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 27», де продовжувала проходити реабілітацію на стаціонарному лікуванні до 23.06.2014, коли і склала заповіт на ім`я позивача. Після курсу реабілітації [PERSON] була переведена для подальшої реабілітації до кардіологічного відділення КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 28», через місяць була виписана та перебувала на амбулаторному лікуванні за місцем проживання в КУОЗ «Міська поліклініка № 3» Немишлянського району м. Харкова. Після виписки з лікарні [PERSON] проживала близько двох місяців у своєї сусідки [PERSON] , оскільки позивач [PERSON] був у відрядженні та не міг здійснювати догляд за нею. З липня 2016 року стан здоров`я [PERSON] почав різко погіршуватися, тричі була обстежена лікарем-неврологом КЗОЗ «Мереф`янська центральна районна лікарня», а саме 22.07.2016, 29.08.2016 та 27.09.2016, вже після першого прийому лікарем були виявлені порушення у поведінці, нестабільний неврологічний стан, призначено консультацію психіатра та ряд сильнодіючих препаратів, в тому числі антидепресивні препарати, постановлено діагноз: дисциркулярна діабетично-атекосклеротична енцефалопатія 3 ступеню з вираженими когнітивними порушеннями з вертебро-базилярною недостатністю, астенічний синдром, що лікарі пов`язували із перенесеним інсультом та інфарктом у 2014 році та діабетом у тяжкій формі. [PERSON] періодично впадала в тяжкий хворобливий стан, виявляла порушення поведінки внаслідок її хронічних судинних розладів головного мозку, виявлено дизорієнтацію її в часі та просторі, [PERSON] тривалий час приймала ліки, призначені неврологом, лікувалась від діабету інсуліновими ін`єкціями, потребувала цілодобового догляд за нею. За клопотання учасників судового процесу ухвалою суду від 23.09.2019 у справі було призначено посмертну комісійну судово-медичну єкспертизу, проведення якої доручено експертам Відділу комісійних судово-медичних експертиз Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи. 03.03.2020 на адресу суду надійшов висновок експерта № 08-248/2019, складений судово-медичною експертною комісією, згідно підсумків якого встановлено, що на час вчинення правочину [INFO] існуюча у [PERSON] хронічна соматична патологія призвела до такого зниження інтелектуальної і мнестичної (пам`ять) діяльності, яка не дозволяла їй повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, в тому числі розуміти зміст документу, адекватно реагувати на оточення. Лікарські препарати, які призначались [PERSON] у суміжній із підписанням документу час, не могли негативно впливати на її центральну нервову систему та розумову діяльність. Ухвалою суду від 28.07.2020 за клопотанням позивача було призначено у справі додаткову посмертну комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Відділу комісійних судово-медичних експертиз Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи. 16.12.2020 на адресу суду надійшов висновок експерта № 08-261/2020, складений судово-медичною експертною комісією, згідно підсумків якого комісією не встановлено підстав стверджувати, що на час підписання документа 27.08.2016 інтелектуальна і мнестична (пам`ять) діяльність [PERSON] дозволяли їй усвідомлювати свої дії та керувати ними, в тому числі повністю розуміти зміст документу. Скарги [PERSON] , зафіксовані лікарем-терапевтом (з медичної карти амбулаторного хворого міської поліклініки № 3), не можуть виключати зниження інтелектуальної та мнестичної діяльності, прояви яких були зафіксовані неврологом під час суміжних за часом огляді хворої. Поняття абсолютної неспроможності в судово-медичній практиці не існує, судово-медична експертна комісія може надати оцінку психічного стану особи, який обумовлений клінічною течією хронічних соматичних захворювань та їх ускладненнями. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , яка є знайомою позивача, а також сусідки померлої [PERSON] [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що витрати на лікування після інфаркту та інсульту у [PERSON] здійснював її племінник - позивач [PERSON] , він же допомагав в оплаті комунальних послуг, проживав в спірній квартирі. Після проходження курсу лікування [PERSON] вийшла на роботу, однак вже не могла повноцінно працювати, а тому звільнилась. З того часу стан її здоров`я став погіршуватися, постійно змінювався її настрій, проявлялась апатія, іноді вона не впізнавала сусідів. Інші її племінники [PERSON] та [PERSON] відвідували її рідно, станом здоров`я [PERSON] не цікавились. Невролога з Мереф`янської лікарні їй рекомендував хтось із знайомих [PERSON] , даний невролог призначив ряд ліків та рекомендував звернутися за консультацією до психіатра, однак [PERSON] в категоричній формі відмовилась від цього. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , із якою тривалий час працювала [PERSON] , сусідка останньої - [PERSON] та лікар-терапевт [PERSON] , повідомили, що [PERSON] перебувала із ними у довірчих відносинах, ніколи не повідомляла, що зверталась за медичною допомогою до невролога КЗОЗ «Мереф`янська центральна районна лікарня», їм відомо, що [PERSON] не страждала ніякими захворюваннями, пов`язаними з неадекватністю її поведінки, до дня смерті була товариською, розважливою, розуміла значення своїх дій. Аналогічні показання у судовому засіданні надала і допитана в якості свідка [PERSON] , яка є представником відповідачів у даному судовому провадженні. Так, свідок вказувала, що 27.08.2016 вона мала телефону розмову із [PERSON] , мова останньої була чітка, пам`ять ясна, вона скаржилась, що [PERSON] їй не допомагає матеріально, питала щодо можливості змінити заповіт на користь її племінників [PERSON] та [PERSON] . Зазначені правовідносини регулюються нормами ст.ст. 1216-1218 ЦК України,\~пов`язані з набуттям права власності в порядку спадкування. У відповідності до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до ст.ст.\~1216,\~1217,\~1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1\~ст. 1223 ЦК України\~передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до\~ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2\~ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно\~ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України\~визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4\~ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2\~ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Відповідно до\~ст. 1257 ЦК України\~заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Цивільний кодекс України\~проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Крім того, відповідно до положень\~ст. 202 ЦК України\~заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. У відповідності з ч. 3\~ст. 203 ЦК\~волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом\~ст. 30 ЦК України\~цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими ч. 1\~ст.\~225\~ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно до роз`яснень\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~правила\~ст. 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України\~суд відповідно до п. 2 ст. 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої у даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають інше побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Тлумачення\~статті 225 ЦК України\~свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою\~статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі\~ст. 225 ЦК України\~звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20.06.2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12.09.2018 року у справі № 522/25597/13-ц. Зазначене також роз`яснено у п. 18постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». У відповідності до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16.10.2019 року по справі № 530/1349/16-ц. Проведеною у справі посмертною судово-медичною експертизою було визначено, що за результатами вивчення наданих медичних документів щодо [PERSON] комісією не встановлено підстав стверджувати, що на час підписання документа 27.08.2016 інтелектуальна і мнестична (пам`ять) діяльність [PERSON] дозволяли їй усвідомлювати свої дії та керувати ними, в тому числі повністю розуміти зміст документу. Скарги [PERSON] , зафіксовані лікарем-терапевтом (з медичної карти амбулаторного хворого міської поліклініки № 3), не можуть виключати зниження інтелектуальної та мнестичної діяльності, прояви яких були зафіксовані неврологом під час суміжних за часом огляді хворої. В даному висновку було додатково зазначено, що поняття абсолютної неспроможності в судово-медичній практиці не існує, судово-медична експертна комісія може надати лише оцінку психічного стану особи, який обумовлений клінічною течією хронічних соматичних захворювань та їх ускладненнями. З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості заявлених позивачем [PERSON] вимог про недійсність заповіту. При цьому, відповідно до положень ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених\~статтями 225\~і\~231\~цього Кодексу. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в\~порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст.. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наявних у справі та досліджених у судовому засіданні доказів Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved