Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зменшення розміру аліментів. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що рішенням Ужгородського місьрайонного суду від 21.12.2011 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з [PERSON] на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі по 400грн. на кожну дитину, починаючи з 03.10.2011 року до досягнення дітьми повноліття. Окрім того, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15.10.2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів визначені рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.12.2011 року змінені, а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі по 400грн. на кожну дитину, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дітьми повноліття. На підставі вказаний рішень видано виконавчі листи та відкрито МВ ДВС Ужгородського МРУЮ виконавче провадження. Одна, на початку 2014 року стан здоров'я [PERSON] значно погіршився, в серпні 2015 року позивач потрапив до Ужгородської центральної міської клінічної лікарні у зв'язку з інфарктом, а згодом з інсультом. Відповідно до Довідки до Акту огляду медико - соціальною експертною комісією від 06.07.2015 року [PERSON] надано третю групу інвалідності. При вказаний обставинах позивач вже букв неспроможний сплдачу3вати аліменти на утримання дітей, у зв'язку з чим в нього виникла заборгованість із їх сплати в розмірі 26185грн. Оскільки позивач тяжко хворіє, не отримує жодних прибутків, просить суд задовольнити його позов, та винести рішення, яким звільнити [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами у розмірі 26185грн., встановлених рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.12.2013 року та рішенням Ужгородського міськрайрнного суду від 15.10.2013 року, а також зменшити розмір аліментів, що сплачуються [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні уточнили позову вимоги. Пояснили, що з 05.11.2015 року [PERSON] проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] та навчається в Ужгородській загальноосвітній школі І - ІІІ ступенів №12. А тому, просив суд винести рішення, яким звільнити [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами у розмірі 26185грн., встановлених рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.12.2013 року та рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15.10.2013 року та звільнити [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітній дітей. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив просив відмовити в його задоволенні. В той же час звернувся до [PERSON], за участю третьої особи міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції із зустрічним позовом про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. Мотивуючі зустрічні позовні вимоги вказує на те, що заборгованість по сплаті аліментів стягнутих рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15.03.2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей становить 37385грн. Таким чином, внаслідок безвідповідального ставлення [PERSON] до своїх батьківських обов'язків та рішення суду щодо сплати аліментів на утримання дітей виникла заборгованість із сплати аліментів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року. Оскільки у відповідності до ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, що сплачує аліменти, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки, просить суд задовольнити зустрічний позов та винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 11680грн. [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти зустрічного позову заперечили, так просили суд відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. А тому суд розглядає таку за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Рішенням Ужгородського місьрайонного суду від 21.12.2011 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з [PERSON] на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі по 400грн. на кожну дитину, починаючи з 03.10.2011 року до досягнення дітьми повноліття. Окрім того, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15.10.2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів визначені рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.12.2011 року змінені, а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі по 400грн. на кожну дитину, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дітьми повноліття. На підставі вказаний рішень видано виконавчий лист №2-6362/11 від 03.01.2012 року та відкрито МВ ДВС Ужгородського МРУЮ виконавче провадження. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Однак, [PERSON] не виконував покладений на нього обов'язок із сплати аліментів, у зв'язку з чим в нього наявна заборгованість за період із жовтня 2011 року по грудень 2015 року в розмірі 37385грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості по аліментах №17-227/15 від 24.12.2015 року. Судом встановлено, що на початку 2014 року стан здоров'я [PERSON] значно погіршився, в серпні 2015 року позивач потрапив до Ужгородської центральної міської клінічної лікарні у зв'язку з інфарктом, а згодом з інсультом, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого №9815/704 хірургічного відділення №2 УЦМКЛ, випискою з історії хвороби №30268334 та виписк4ою з історії хвороби №5657/600 відділенні судинної неврології УЦМКЛ. Відповідно до Довідки до Акту огляду медико - соціальною експертною комісією від 06.07.2015 року [PERSON] надано третю групу інвалідності. Згідно ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. У відповідності до п.22 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СКумов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Враховуючи вищевикладене, а саме беручи до уваги тяжку хворобу [PERSON], внаслідок якої останній отримав ІІІ групу інвалідності, медичний висновок та рекомендацію лікаря про обмеження фізичних навантажень, суд приходить до переконання, що [PERSON] підлягає частковому звільненню від сплати заборгованості по аліментам, а саме в розмірі 9600грн. згідно розрахунку №17-227/15 від 24.12.2015 року (з липня 2015 року по грудень 2015 року), з періоду встановлення йому інвалідності. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбіміж собою. Розірвання шлюбуміж батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. З наданих пояснень позивача за первісним позовом вбачається, що неповнолітній син - [PERSON], 31.05.2000 року проживає разом із батьком з 04.11.2015 року. Факт проживання сина з [PERSON] підтверджується також наявним в матеріалах справи Актом обстеження умов проживання від 10.03.2016 року. Таким чином, суд приходить до переконання, що вимога [PERSON] про звільнення його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітній дітей підлягає частковому задоволенню, а саме [PERSON] підлягає звільненню від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] з 04.11.2015 року. Із ч.1 ст.196 СК України вбачається, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені)у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином підставою для стягнення неустойки (пені) є винна поведінка платника аліментів. В даному випадку суд виходить із презумпції вини особи, яка зобов'язана сплачувати на утримання особи та прострочила виконання зобов'язання, яка і повинна доказувати протилежне. При утворенні заборгованості не за виною платника аліментів дані заходи не застосовуються. Судом встановлено, що прострочення сплати аліментів сталося через тяжку хворобу [PERSON], яка стала наслідком встановлення йому ІІІ групи інвалідності. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 57 - 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Outcome: partial