Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства « Інститут Машин та Систем» про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної платні, та повернення фінансової допомоги . У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, та пояснив, що з 2004 року [PERSON] був директором державного підприємства « Інститут машин і систем» ( далі ДП « ІМ і С» ) і 15.08.2010 року на підставі п. 1-1 ст. 41 КЗпП України був звільнений з підприємства. На день звільнення з ним не був проведений остаточний розрахунок по заробітній платі, та не виплачена компенсація за невикористану відпустку за період з 2004 по 2010 роки . Крім того, позивачем з метою збереження інституту, як працюючого підприємства, вносилися особисті грошові кошти , як тимчасова фінансова допомога інституту, в загальному розмірі 831 298,00 грн., яка до цього часу позивачу також не повернута. Тільки 21.01.2012 року позивачу була видана трудова книжка, а розрахунок не проведений до цього часу. Представник позивача вважає, що на користь позивача з відповідача повинно бути стягнуто середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 25.08.2010 року по день звернення до суду - 01.10.2013 року з урахуванням середньомісячного заробітку позивача - 2100 грн. в загальній сумі 75 600 грн. Крім того, позивачу повинна бути виплачена компенсація за невикористані відпустки за період 2004- 2010 роки в загальній сумі 14 700 грн. , та повернута надана ним фінансова допомога в сумі 921 598 грн. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав посилаючись на те, що заборгованість по заробітній платі позивачу була виплачена 20.01.2012 року в сумі 2126,52 грн. Даних щодо нарахування позивачу компенсації за невикористані відпустки у підприємства немає, як і не має відомостей, що позивач не використав свої щорічні відпустки . За результатами перевірок КРУ, та інших контролюючих органів з охорони праці встановлено, що за період керівництва підприємством позивачем звітність щодо працівників та заробітної плати знаходилась в стані, який унеможливлює встановлення фактів наявності невикористаних відпусток. Крім того, частина документації підприємства була вилучена органами прокуратури по кримінальній справі щодо позивача з приводу невиплати ним заробітної плати на підприємстві. Вилучення відбулося ще під час керівництва позивача. Представник також пояснив, що на підприємстві відсутні відомості про надання з боку позивача будь якої фінансової допомоги підприємству. Якщо позивач і вносив якісь кошти на рахунки підприємства, то він повинен надати цьому докази, крім того представник вважає, що давно сплив строк позовної давності щодо їх повернення. Тому він просить застосувати термін позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошову виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положеннями ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено порядок та умови виплати заробітної плати. Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що позивач дійсно працював на ДП «ІМіС» з 30.11.2004 року на посаді директора , та був звільнений 25.08.2010 року на підставі п. 1-1 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 5, 6 ). Згідно видаткового касового ордеру від 20.01.2012 року [PERSON] була виплачена заробітна плата за березень - липень 2010 року в сумі 2126,52 грн. ( а.с.24) Таким чином,з матеріалів справи вбачається, що відповідач на порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів з позивачем остаточного розрахунку у день звільнення. З аналізу вищезазначених доказів суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки - з 25.08.2010 року по час подачі позову до суду - 01.10.2013 року підлягає частковому задоволенню, так як на думку суду стягненню підлягає лише середній заробіток за період з 25.08.2010 року по дату проведення остаточного розрахунку з позивачем - по 20.01.2012 року. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП цього Кодексу. З протоколів виїмки від 05.05.2010 року та від 16.03.2010 року вбачається, що прокуратурою Ленінського району м. Харкова була здійснена виїмка бухгалтерської документації на ДП «ІМіС» у тому числі розрахункових листків, відомостей нарахування заробітної плати( а.с. 23- 38 ) З метою встановлення розміру середнього заробітку позивача судом з Управління пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова була витребувана інформація про нараховану заробітну плату [PERSON] за 2010 рік. З інформації з бази даних персоніфікованого обліку відомостей про нараховану заробітну плату [PERSON] за час роботи на ДП «ІМіС» за 2010 рік вбачається, що його середня заробітна плата станове за червень 2010 року - 1011,64 грн. та за липень 2010 року - 1004,88 грн.( а.с. 73,74) Таким чином , середня заробітна плата позивача ставить ( (1011,64 + 1004,88) : 2 = 1008,26 грн.) Затримка виплати заробітної плати позивачу склала 16 місяців 25 днів , а тому середній заробіток за затримку остаточного розрахунку по виплаті вихідної допомоги складає 17 277,91 грн. Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача що вина в затримці виплати заборгованості по заробітній платі не підприємства, а самого позивача, так як підприємство неодноразово зверталося до [PERSON] з проханням прийти до бухгалтерії підприємства за отриманням остаточного розрахунку, так як представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що письмових доказів виклику позивача на підприємстві немає, та таких доказів він не надав і у суді. З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача виплати, передбачені ст. 117 КЗпП України за період з 25 серпня 2010 року по 20 січня 2012 року у сумі 17 277,91 грн. Суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки за період з 2004 по 2010 роки, так як сторонами по справі не надані суду докази стосовного того, що позивачем не використовувалися щорічні відпустки за цей період. Суд також залишає без задоволення вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача наданої позивачем фінансової допомоги підприємству в сумі 921598 грн., так як позивачем не надані належні і допустимі докази - розрахунково-касові документи чи будь яки інші бухгалтерські документи щодо внесення на рахунки підприємства відповідача будь яких коштів з його боку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа забов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем надана суду довідка про заборгованість ДП «ІМіС» по зворотній фінансовій допомозі , в який зазначена прізвище позивача, рахунок 37/75 та сума 831298,20 ( а.с. 8), Суд не може прийняти в якості належного доказу по справі зазначену довідку, так як вона не містить печатки підприємства, та представник відповідача не тільки не визнав цій доказ, а взагалі заперечував проти того, що підприємству надавалась будь яка фінансова допомога з боку позивача. З бухгалтерської довідки ДП «ІМіС» ( а.с. 61) вбачається, що на підприємстві існує рахунок 37/75 « Розрахунки з робітниками по іншим операціям», де ведеться розрахунок по грошовим внескам робітників з підприємством. Підтвердження первинними документами внесків колишнього директора ДП «ІМіС» [PERSON] на підприємстві відсутнє. Питання про судові витрати суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України На підставі викладеного та

Outcome: partial