Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, посилаючись на те, що він сплатив на користь [PERSON] кошти у сумі 25000 грн. Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Позивач посилається на те, що [PERSON] повинен повернути йому безпідставно отримані грошові кошти. Загальний розмір сплачених коштів складає 25000 грн. Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України якщо договором не встановлено, то розмір процентів визначається на рівні ставки НБУ. Позивач посилається на те, що відповідач повинен сплатити йому за 2016 р. проценти за користування коштами у розмірі 2034, 47 грн. та за 2017 р. - 2657,48 грн., а всього 4691,95 грн., що підтверджується відповідним розрахунком. Просить стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно отримані грошові кошти в сумі 25000 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 4691,95 грн. У судове засідання позивач не прибув, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив позов задовільнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що між ним та позивачем на протязі кількох років існували договірні відносини. [PERSON] займається підприємницькою діяльністю - реалізовує книги. [PERSON] отримував у нього під реалізацію книги, однак кошти від реалізації товару повертав не у повному обсязі, тому у нього утворилась заборгованість, яку позивач повернув у сумі 25000 грн. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п. п. 8.9. ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набуте майно є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України , у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатись набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків , зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] існували договірні відносини на протязі 2016 року. 27 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] була укладена угода про визнання та розстрочення боргу, відповідно до умов якої [PERSON] визнає і підтверджує, а також зобов'язується погасити борг перед [PERSON], що виник із договірних відносин між сторонами, станом на день укладення становить 15000 грн. [PERSON] зобов'язується погасити свій борг до 31.12.2017 р. у строки та обсягах, визначені п. 2.1.2 означеної угоди. Судом встановлено, що [PERSON] перерахував [PERSON] 15.06.2016 р. кошти у сумі 11000 грн., що підтверджується квитанцією № [NUMBER], 16.06.2016 р. перерахував 10000 грн., що підтверджується квитанцією № Р24895121663А200837, 16.06.2016 р. перерахував 4000 грн., що підтверджується квитанцією № Р24А95125504А255608, а всього 25000 грн. Відповідно до ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Суд приходить до висновку, що між сторонами наявні договірні відносини, тому на спірні правовідносини не поширюються положення ст. 1212 Цивільного кодексу України. Позивач, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, обрав невірний спосіб захисту своїх цивільних прав.

Outcome: dismissed