Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що квартира [ADDRESS] ), згідно ордеру від 29.12.1986 року була надана в користування його матері [PERSON] та йому. Він у вказаній квартирі зареєстрований та проживає з 29.09.1987 року. В подальшому ця квартира була приватизована і згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 11.01.1999 року належала на праві спільної сумісної власності йому, його матері [PERSON] та [PERSON] [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину спірної квартири та 04.06.2018 р. йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] і він став власником 2/3 такої. Інша 1/3 частина спірної квартири належала відповідно до свідоцтва про право власності [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємців у неї немає. [PERSON] є його двоюрідна бабуся, вказаний факт підтверджується рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18.03.2019 року. Крім того, відповідно до рішення Залізничної ради народних депутатів від 09.02.1988 р. [PERSON] перебувала на піклуванні у його матері. Після смерті [PERSON] , він разом з матір`ю, єдиним спадкоємцем якої він є, добросовісно, відкрито, безперервно володіє спірною квартирою, тому вважає, що набув право власності на неї в цілому. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12.12.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.12.2019 року витребувано від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Ж.М. належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та інформацію щодо того чи заводилася спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.02.2020 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мельничук І.А. в судовому засіданні проти позову не заперечив, зазначив, що не вбачає підстав для відмови у позові, оскільки власник 1/3 частини спірної квартири [PERSON] не мала спадкоємців та ніхто не звертався про визнання спадщини відумерлою. Крім того, у відповідачки [PERSON] відсутні правові підстави для визнання за нею 1/3 частини спірної квартири. Оскільки позивач користувався часткою, яка належала [PERSON] відкрито та безперервно, тому вважає, що є законні підстави для задоволення позову. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено, що виконкомом Залізничної районної Ради народних депутатів м.Львова 27.01.1982 року був виданий ордер № 12339 [PERSON] , сім`я якої складається з двох чоловік, на право зайняття двох кімнат у квартирі [ADDRESS] . Склад сім`ї вказано: [PERSON] - основний квартиронаймач та [PERSON] - син (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру №14209-З від 11 січня 1999 року виданого Виконкомом Львівської міської ради квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві приватної спільної сумісної власності гр. [PERSON] (позивачу), [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). [INFO] померла [PERSON] (мати позивача), що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] виданим 24 липня 2017 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис № 1128 (а.с.8). Факт родинних відносин позивача та [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] виданим 09.06.1964 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , якою вона володіла на підставі свідоцтва про право власності на квартиру. Позивач, як єдиний спадкоємець матері 29.03.2018 року звернувся до Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Ж.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] [INFO] . [PERSON] (позивачу по справі) було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи, яка була заведена після померлої [PERSON] та належним чином завірена копія якої судом витребувана від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Ж.М. та долучено до матеріалів справи. Інша 1/3 частина квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру належала [PERSON] - двоюрідній бабці позивача, що підтверджується копією рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 березня 2019 року по справі №462/7775/18 (а.с. 12). Крім того, згідно копії рішення №74 від 09.02.88р. Виконавчого комітету Залізничної районної оади народних депутатів м. Львова вбачається, що призначено піклувальником гр. [PERSON] над гр. [PERSON] (а.с. 11). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , яке видане відділом РАГС Львівського міськвиконкому 12 січня 2000 року, про що зроблено запис за № 307 (а.с.10). З відповіді Львівського державного нотаріального архіву № 462/7151/19 від 27.12.2019р. згідно «Алфавітних книг спадкових справ» та «Книг обліку і реєстрації спадкових справ» з 2000 року по 2005 рік Другої Львівської державної нотаріальної контори спадкова справа після померлої [INFO] . [PERSON] - не заводилася. Після смерті [PERSON] , [PERSON] разом з матір`ю, спадкоємцем якої є, добросовісно, відкрито, безперервно проживає у квартирі [ADDRESS] , оскільки вважав її своєю власністю. Факт добросовісного, відкритого, безперервного проживання у квартирі [ADDRESS] позивача [PERSON] понад десять років підтверджується довідкою ОСББ «Пілот 162» №282 від 24.06.2019р. де вказано, що [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 29.09.1987 р. (а.с. 13). Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, заслухавши обґрунтування представників сторін, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. До способів захисту цивільних прав та інтересів згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України відноситься, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 344 ЦК України Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому, суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Крім цього, згідно п. 13 цієї ж Постанови можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] добросовісно заволодів спірною 1/3 частиною квартири (так, він не знав і не могла знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, добросовісно помиляючись та вважаючи себе спадкоємцем колишнього власника вказаного майна [PERSON] , його двоюрідної бобці), володів нею з цього часу відкрито та безперервно протягом 19 років, а саме проживав та був зареєстрований у спірній квартирі з 1987 року, здійснював її утримання, сплачував комунальні послуги. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що власник спірного майна [PERSON] померла [INFO] , тобто у такого майна з 2000 року відсутній власник. Позивач, як і його покійна мати заволодів майном без достатніх правових підстав, тобто у [PERSON] та [PERSON] у 2000 році були відсутні правові підстави для виникнення права власності в момент заволодіння (договір, спадкування, тощо). Крім цього, спадкоємців (правонаступників) у померлого немає. Судом встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] на заводилася. Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, а також з урахуванням абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, доводи є достовірними, обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, та сумніву у суду не викликають. Суд виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. На підставі викладеного та

Outcome: approved