Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» 2/3 частини заробітної плати за 11 робочих днів у період з 08.01.2014 по 28.01.2014, посилаючись на те, що він перебував у вимушеній адміністративній відпустці, яка має оплачуватися відповідно до положень ст.. 113 КЗпП України як простой з вини підприємства. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив свої вимоги щодо періоду стягнення та просив стягнути з відповідача на його користь 2/3 частини заробітної плати за період з 08.01.2014 по 11.01.2014 включно та з 20.01.2014 по 28.01.2014 включно, додатково пояснюючи, що у січні 2014 року робота на підприємстві була припинена по ініціативі адміністрації підприємства, усі працівники відправлені у відпустку за власний рахунок, він не був згодний із рішенням адміністрації, посилання на зміну суттєвих умов праці вважає недостовірним, а тому повідомлення про графік роботи на січень 2014 року не підписував. При цьому окремим наказом його викликано на роботу для виконання відповідного завдання, і за цей період йому нараховано заробітну плату. Інші три робочі дні підприємства - 29,30 та 31 січня 2014 року були оплачені як простой, а тому позивач вважає свої вимоги правомірними. Представник відповідача ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» Луценко О.І. у судовому засіданні заперечувала проти заявлених вимог, вказувала, що на підприємстві в січні 2014 року були зміни у режимі роботи підприємства, а тому відсутні підстави визначати встановлені неробочими дні як простой підприємства. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працює на ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» на посаді фрезерувальника 770 цеху. Позивачем суду надано копію повідомлення, в якому зазначалось, що відповідно до наказу підприємства № 991 від 28.10.2013 у зв'язку із суттєвими умовами праці на підприємстві з 01.01.2014 по 31.01.2014 встановлюється триденний робочий місяць з робочими днями 29,30 та 31 січня 2014 року. Позивач у судовому засіданні підтвердив, що дане повідомлення отримав, був ознайомлений із його змістом, а не підписав його, оскільки не був згодний із таким формулюванням. Також повідомив, що у січні 2014 року його викликано на робоче місце для виконання окремого завдання, про що видано відповідний наказ. Дане твердження не оспорюється сторонами у справі. На підтвердження своїх вимог [PERSON] посилається на свій розрахунковий листок за січень 2014 року, в якому зазначено, що в січні місяці йому проведено оплату простоєв за три зміни, тобто три робочі дні місяця. Оскільки він не підписував повідомлення про зміну умов праці у встановленому законом порядку, позивач вважає, що його було відправлено у адміністративну відпустку, яка має також оплачуватися як простой. Представником відповідача до суду надано копію наказу ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» від 28.10.2013 за № 991, з якого вбачається, що за погодженням із профкомом на підприємстві змінено режим роботи підприємства в період з 01.01.2014 по 31.01.2014 року на триденний робочий місяць з робочими днями 29,30 31 січня у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці, які викликані перебоями у постачанні електроенергії та відсутністю подачі газу. Суд критично оцінює позицію позивача [PERSON] щодо його вимушеного перебування в адміністративній відпустці, яка має бути оплачена, оскільки у Закону України «Про відпустки» відсутнє таке поняття як «адміністративна відпустка», а тому відсутні будь-які підстави для оплати праці в ті дні, які не були робочими згідно наказу по підприємству. Також суд не може прийняти до уваги посилання позивача на положення ст.. 113 КЗпП України щодо оплати часу простою, оскільки суду не надано жодних доказів простою підприємства в період з 01.01.2014 по 28.01.2014, а тому відсутні підстави для застосування положень даної статті. Про відсутність простою підприємства у спірний період свідчать і пояснення позивача про його роботу декілька днів на підприємстві, які були оплачені. Посилання позивача на той факт, що він не був згодний із змінами умов праці, перехід підприємства на триденний робочий місяць, із наказом не був ознайомлений у встановленому законом порядку суд не приймає, оскільки у судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що він достовірно знав про встановлений на підприємстві в січні місяці триденний робочий місяць. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] заявлені необґрунтовано, з урахуванням досліджений у судовому засіданні доказів задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed