Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] , посилаючись на те, що даний договір укладено внаслідок обману. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що їй на праві власності належала квартира за [ADDRESS] . У 2013 році у неї виникли неприязні стосунки із сином та його дружиною, котрі проживали у вищевказаній квартирі, останні не сплачували комунальних послуг та не допускали її до користування житлом, внаслідок чого вона вирішила продати житло. Через деякий час вона познайомилась із [PERSON] , яке запевнила її, що працює в агенції нерухомості. В подальшому, [PERSON] запропонувала продати квартиру її двоюрідній сестрі [PERSON] 12 лютого 2015 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу даної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Миськів М.М. та зареєстрований за № 103. Вказаний договір вважає недійсним, оскільки будь- яких коштів від продажу квартири вона не отримувала. Перед походом до нотаріуса відповідачка вказала їй повідомити нотаріусу, що вона нібито отримала від неї грошові кошти в сумі 558 000 грн., хоча грошових коштів вона не отримувала. Після оформлення договору купівлі-продажу та на день подачі позову до суду, кошти від продажу квартири вона так і не отримала. [PERSON] неодноразово запевняла її про те, що грошові кошти від продажу квартири будуть незабаром їй повернуті. Відтак, остання ввела її в оману щодо здійснення оплати за договором купівлі-продажу квартири. Посилаючись на наведене, просила визнати даний договір недійсним як такий, що вчинений під впливом обману, суперечить положенням Цивільного кодексу та моральним засадам суспільства. 11 лютого 2019 року відповідач подала заяву про застосування строку позовної давності. Вказала, що 12 лютого 2015 року між нею та позивачем було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. У п. 2.1. п.2 договору зазначено, що продаж вчинено за ціною 558 000грн, які перераховані нею на рахунок позивача до укладення договору, що підтверджується довідкою банку. Підписання договору сторонами підтверджує факт повного розрахунку між сторонами та відсутність будь -яких претензій у продавця до покупця. З довідки банку вбачається, що кошти внесені відповідачем 12 лютого 2015 року на рахунок позивача, яка і особисто розпоряджалась ними. Звернула увагу суду на те, що оспорюваний договір укладено 12 лютого 2015 року, а із позовом до суду позивачка звернулось 07 листопада 2018 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності. Посилаючись на наведене, просила відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. 27 березня 2019 року позивачка подала заяву про поновлення строку позовної давності. Вказала, що після укладення оскаржуваного договору [PERSON] видала довіреність, якою уповноважила її та [PERSON] продати спірну квартиру від її імені за ціною та на умовах на власний розсуд, із строком до 12.02.2018 року. Вказаною довіреністю відповідачка запевнила її щодо здійснення оплати за оскаржуваним договором, про що продовжувала запевняти її до 12 лютого 2018 року, а гарантією виконання зобов`язання виступала дана довіреність. Вважає, що строк позовної давності слід рахувати саме з 12 лютого 2018 року, а тому такий строк не є пропущений. Однак, якщо суд прийде до переконання, що строк позовної давності пропущений, просить поновити його з огляду на наступні поважні причини. Зокрема, на здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 12.02.2018 року за ч. 2 ст. 190 КК України; вона не відкрила будь- яких банківських рахунків; не здійснювала грошових переказів у банку із даного банківського рахунку та не отримувала через касу банку будь-яких коштів. Вважає, що строк позовної давності слід рахувати із 12 січня 2018 року з дня коли особа дізналась про порушення своїх прав і звернулась за захистом свого права до правоохоронного органу. Однак, у зв`язку із довготривалим розслідуванням змушена була подати позов в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 12 листопада 2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 березня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі залучено в якості третьої особи - КС «Галицьке кредитне товариство»., оскільки спірна квартира передана в іпотеку [PERSON] . КС «Галицьке кредитне товариство». Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 29 березня 2019 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за [ADDRESS] (реєстраційний номер 294888661101), що належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою суду від 16 травня 2019 року витребувано докази у ПАТ «Банк Національний Кредит» наступні документи:належним чином засвідчену копію банківської справи по поточному банківському рахунку № [NUMBER] , відкритого на [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Тернопільським MB УМ ВС України в Тернопільській області 27.03.2000, РНОКПП: [NUMBER] ; копію заяви про відкриття поточного банківського рахунку № [NUMBER] ;копію договору банківського рахунку № [NUMBER] ; -засвідчену підписом копію паспорта та довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків власника поточного банківського рахунку № [NUMBER] та/чи його представника; виписку поточного банківського рахунку № [NUMBER] з дня його відкриття по 29.02.2015 на паперовому носії з розшифровкою контрагентів. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, зіславшись на доводи викладені у позові. Пояснила, що дійсно мала на меті продати спірну квартиру та 12 лютого 2015 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу. Вказаний договір вважає недійсним, оскільки укладений під впливом обману із сторони відповідача, яка будь- яких коштів за квартиру їй не передавала. При цьому зазначила, що з часу укладення оспорюваного договору не проживає за даною адресою, не сплачує будь- яких платежів по утримання майна та знята із реєстрації . Представник позивача - адвокат Синюк А.С. позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача - адвокат Нюня О.І. позов не визнав. Пояснив, що позивачка сама запропонувала відповідачці придбати у неї спірну квартиру, за що отримала кошти. Вказані кошти були перераховані на рахунок позивача відкритий у банку, про що зазначено у договорі та підтверджується довідкою банку. Під час укладення оспорюваного договору, позивачка повністю усвідомлювала значення своїх дій, природу правочину та його наслідки. Після набуття у власність спірної квартири [PERSON] повністю сплачувала всі платежі по утриманню житла. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові. Приватний нотаріус Миськів М.М. в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином. Попередньо подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та копії документів на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу квартири від 12.02.2015 року, за реєстровим №100. Представник третьої особи КС «Галицьке кредитне товариство» в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву про слухання справи за їх відсутності. Представник третьої особи КС «Галицьке кредитне товариство» був присутній у попередньому судовому засіданні. Вказав, що кредит боржником [PERSON] сплачено в повному обсязі та із квартири знято будь -які обтяження. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була власницею квартири за [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області серії [NUMBER] та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та ї обтяжень за №17906516 від 18.02.2014 року. 12 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] . Даний договір підписаний сторонами спору та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Миськів М.М. та зареєстрований за № 103. За умовами договору продавець [PERSON] передає у власність покупця [PERSON] , а покупець приймає належну продавцю квартиру за [ADDRESS] і зобов`язується сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму. У п.2.1 договору сторони погодили, що продаж квартири здійснюється за 558 000 (п`ятсот п`ятдесят вісім тисяч) грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання цього договору з дотриманням вимог ст.1087 ЦК України та Постанови Правління Національного Банку України №210 від 06 червня 2013 року через Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит», що підтверджується довідкою №16 від 12 лютого 2015 року. Підписання договору сторонами є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру та свідчить про відсутність у продавця до Покупця будь-яких претензій майнового та фінансового характеру. У п. 2.2 договору зазначено, що згідно звіту про оцінку майна, проведеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Гудвіл» від 13 січня 2015 р. вартість вказаної квартири становить 558 000 грн. У пункті 3.1.5 договору, Сторони погодили, що продавець зобов`язаний зазначено сплатити заборгованість за комунальними та іншими платежами, звільнити і передати квартиру Покупцеві . Під час укладення договору та його нотаріального посвідчення нотаріусом перевірено відсутність заборон відчуження або арешту майна за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, перевірено відсутність податкової застави за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна ( п.п. 1.4-1.5 договору). Згідно з умовами п. 7.1 договору, про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного Сторонами правочину, в тому числі, але не обмежуючись ст.27 ЗУ «Про нотаріат», ст.ст.331, 334 ЦК України, ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.162, 163, 168, 171, 176 пп. 1.1 п.16 підрозділу 10 Податкового кодексу України Сторонам договору нотаріусом роз`яснено. Згідно умов договору п.7.2 Сторони ствердили, що зміст цього договору та зміст зазначених в пункті 7.1 цього договору статтей нормативно правових актів їм зрозумілий, питань, які б залишились не з`ясованими і не зрозумілими для них, немає. У п.7.7. Договору Сторони ствердили, що договір ними повністю прочитаний та схвалений, зміст договору зрозумілий і відповідає їх дійсним намірам. Відповідно до довідки за №16 від 12.02.2015 року, виданої ПАТ «Банк національний кредит» встановлено, що 12 лютого 2015 року [PERSON] перерахувала кошти у сумі 558 000 грн. на рахунок [PERSON] № [NUMBER] , як розрахунок згідно договору купівлі - продажу від 12.02.2015 року. Відомості про дану довідку зазначені і у п. 2.1. оспорюваного договору. Відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 144215895 від 06.11.2018 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 12.02.2015 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.02.2015 р. за №19299432. Згідно листа ПАТ «Банк національний кредит» від 10.02.2019 року за №06.2-10/24 встановлено, що у вказаному банку на ім`я [PERSON] було відкрито поточний рахунок № [NUMBER] . Відповідно до записів в операційний базі даних 12 лютого 2015 року [PERSON] було внесено через касу на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 558 000 грн. з призначенням платежу - готівкове поповнення поточного рахунку третьої особи. На поточний рахунок [PERSON] у 2015 році кошти від інших осіб не перераховувались. Коштами, які були зараховані на рахунок [PERSON] розпоряджалась особисто [PERSON] . Згідно виписки по особовому рахунку [PERSON] , [NUMBER] наданої ПАТ «Банк національний кредит» за період з 01.01.2015 року по 10.01.2019 року встановлено, що 12 лютого 2015 року на рахунок позивача були перераховані кошти у розмірі 558 000гнрн. Як вбачається з довідки від 26 березня 2019 року за №10/19, виданої КС «Галицьке кредитне товариство», станом на 26.03.2019 року кредит згідно договору №21/16/т/КЛ від 25.02.2016 року погашений повністю. Припинено обтяження на нерухоме майно згідно договору іпотеки від 26.02.2016 року, а саме квартиру за [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає до задоволення. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст.16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст. ст. 6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В порядку статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В силу вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Положення ст. 663 ЦК України передбачають право сторін договору купівлі-продажу визначити строк виконання обов`язку передати товар. Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. До відповідних правових висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень В силу вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК). Враховуючи встановлені обставини справи та вищезазначені вимоги закону, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири існували обставини, які мали істотне значення та щодо яких відповідач навмисно ввів її в оману, і обізнаність щодо яких позивача могла вплинути на вчинення нею спірного правочину. Даний факт стверджується умовами Договору, зокрема п.п.7.1 Договору, в якому сторони ствердили, що договір ними повністю прочитаний та схвалений, зміст договору зрозумілий і відповідає їх дійсним намірам. За наведених вище обставин справи вбачається, що обидві сторони при підписанні оспорюваного договору були ознайомлені зі змістом договору, погодилися з ним та особисто поставили свій підпис. При посвідчені договору купівлі-продажу квартири від 12.02.2015 року були дотримані вимоги чинного законодавства, Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5, що ставляться для виконання даної нотаріальної дії. Позивач не навів суду доказів, які б свідчили про умисне введення відповідачем його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Договір купівлі-продажу від 12.02.2015 р. посвідчений нотаріально, перед його підписанням сторонами, він був прочитаний вголос нотаріусом. Суть договору повністю сторонам зрозуміла, про що вони посвідчили своїми підписами. Суд враховуючи вимоги закону та обставини справи встановив, що у договорі купівлі-продажу квартири продаж здійснено за 558 000 грн., при нотаріальному посвідченні цього договору сторони своїми підписами засвідчили відсутність матеріальних, грошових та будь-яких інших претензій один до одного. Будь-яких доказів того, що зазначений пункт договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався за придбану квартиру, суду не надано. Більше того, матеріалами справи, у тому числі довідкою за №16 від 12.02.2015 року, виданою ПАТ «Банк національний кредит» та випискою по особовому рахунку позивача підтверджується, що 12 лютого 2015 року [PERSON] перерахувала кошти у сумі 558 000 грн. на рахунок [PERSON] № [NUMBER] , як розрахунок згідно договору купівлі - продажу від 12.02.2015 року. Доказів протилежного судом не встановлено. З урахуванням наведеного, вбачаються необґрунтованими доводи позивачки про введення продавця в оману щодо порядку розрахунку за договором та у зв`язку із цим наявність підстав для визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу, оскільки обставини неотримання грошових коштів не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та, навіть за умов їх встановлення, такі обставини не можуть бути підставою для застосування положень статті 230 ЦК України. Доводи позивачки щодо того, що фактично вона не отримувала грошових коштів за продаж спірної квартири не можуть бути підставою для визнання договору недійсним на підставі вимог ст. 230 ЦК України, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити виключно про неналежне виконання умов договору, його розірвання, а не про його недійсність. Невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу в частині розрахунку, на що посилається позивач, не позбавляє права останню звернутися з вимогою про розірвання даного договору в порядку ч. 2 ст. 651 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що позивачем не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Обов`язок доказування наявності умислу у діях відповідача покладається саме на позивача. Проте остання не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що на дату підписання договору купівлі-продажу квартири існували обставини, щодо яких відповідач навмисно ввів її в оману, які мали істотне значення і обізнаність щодо яких позивача могла вплинути на вчинення нею спірного правочину. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити за недоведеністю. Безпідставними є твердження позивача про те, що вона не замовляла у ТОВ «Фірма Гудвін» та не отримувала будь -яких документів щодо оцінки спірної квартири, оскільки вказані твердження не спростовують встановлених судом обставин справи та не входять у предмет доказування по даній справі. Більше того, такі твердження позивача спростовуються наданими ТОВ «Фірма Гудмін» на запит суду документами, а саме договором про проведення незалежної оцінки за №265 від 31.12.20154 року укладеним між [PERSON] та ТОВ «Фірма Гудвін», актом прийому-передачі робіт з оцінки спірної квартири від 31.12.2014 року, які підписані позивачем та звітом про оцінку майна. Суд критично оцінює доводи позивача про не відкриття нею будь-якого рахунку у ПАТ «Банк національний кредит» та не отримання коштів із даного рахунку, оскільки згідно довідки банку та виписки по поточному рахунку відкритого на ім`я позивача підтверджується факт переказу коштів відповідачем на рахунок позивача згідно договору купівлі-продажу. Сам по собі факт відсутності банківської справи по поточному рахунку позивача № 26207124591001 не підтверджує доводів щодо відсутності відкритого рахунку на її ім`я, факт відсутності перерахування коштів відповідачем. Згідно з вимогами ч.ч 9-11 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Примірник ухвали про скасування заходів забезпечення позову невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також державним та іншим органам, які повинні були та (або) виконували ухвалу про забезпечення позову, для здійснення ними відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, слід скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту квартири за [ADDRESS] вжиті ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 29 березня 2019 року.

Outcome: dismissed