Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних. Обгрнутовубчи свої вимоги вказує на те, що згідно заочного рішення від 14.07.2011 року у справі №2-3972/11 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 11205 грн. Рішення суду набуло законної сили 02.08.2011 року. На виконання вказаного рішення Ужгородським міськрайонним судом 08.08.2011 року було видано виконавчий лист № 2-3972/11. 01.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов якого [PERSON] відступив позивачу право вимоги до [PERSON] за розпискою про відшкодування вартості ремонту транспортного засобу від 29.09.2009 року та за вимогами, які випливають з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.07.2011 року у справі № 2-3972/11. Позивач вказує на те, що станом на сьогоднішній день рішення суду не виконано, у зв`язку з чим у нього виникло право на отримання відшкодування, передбачене ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних за період із 02.08.2011 року по 31.03.2020 року в розмірі 2913,911 грн., а також інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 18387,41 грн. А тому, просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму 3% річних із суми 11205 грн. за період з 02.08.2011 року по 31.03.2020 року у розмірі 2913, 91 грн. та інфляційні витрати за період з 02.08.2011 року по 31.03.2020 року у розмірі 18387, 41 грн. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розгляд справи провести за його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Відзив у визначений судом строк відповідач не подав. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідача згідно вимог ч.3 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК та ухвалює заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Заекарпатської області перебувала на розгляді цивільна справа №2-3972/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та пені за договором, за результатами розгляду якої 14.07.2011 року ухвалено рішення, яким стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 11205 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказане рішення суду набуло законної сили 02.08.2011 року. На виконання вказаного рішення Ужгородським міськрайонним судом 08.08.2011 року було видано виконавчий лист № 2-3972/11. 27.12.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Ярошевським Д.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60941590 щодо виконання виконавчого листа №2-3972/11 від 08.08.2011 року та винесено постанову про арешт майна боржника у даному виконавчому провадженні. 01.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов якого [PERSON] відступив позивачу право вимоги до [PERSON] за розпискою про відшкодування вартості ремонту транспортного засобу від 29.09.2009 року та за вимогами, які випливають з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.07.2011 року у справі № 2-3972/11. Також, суд констатує, що п. 2 Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 01.02.2020 року встановлено, що крім вищевикладеного, новому кредитору передаються права вимоги щодо стягнення з боржника інфляційних, відсотків, неустойки, збитків та будь - яких інших вимог, які передбачені вищевказаною розпискою чи рішенням суду або які виникли чи можуть виникнути у майбутньому у Кредитора у зв`язку із невиконанням Боржником своїх зобов`язань. Згідно приписів ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд констатує, що позивач [PERSON] є правонаступником всіх прав та обов`язків кредитора у правовідносинах, які склалися між [PERSON] та [PERSON] , що свідчить про правомірність вимоги позивача про стягнення з відповідача, передбачених ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14.07.2011 року з моменту набрання таким рішення законної сили, тобто із 02.08.2011 року. Судом встановлено, що станом на звернення до суду [PERSON] з даним позовом [PERSON] не виконано в добровільному порядку рішення Ужгородського міськрайоного суду від 14.07.2011 року. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946 цс 15 та постанові КЦС ВС № 459/3560/15-ц від 16.05.2018 року, які суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. З оглянутого розрахунку, наданого позивачем, сума 3 % річних та інфляційних втрат від прострочення грошового зобов`язання за період з 02.08.2011 року по 31.03.2020 року складає 18387, 41 грн. - інфляційні втрати, 2913, 91 грн. - 3 % річних. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц у пунктах 42, 44 та 45 зроблено висновок, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, суд констатує, що оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. З оглянутого розрахунку, наданого позивачем, сума 3 % річних та інфляційних втрат від прострочення грошового зобов`язання за період з 02.08.2011 року по 31.03.2020 року складає 18387, 41 грн. - інфляційні втрати, 2913, 91 грн. - 3 % річних. Судом перевірено вказаний розрахунок трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, наданий позивачем та встановлено, що розрахунок здійснено відповідно порядку нарахування трьох процентів річних та застосування індексів інфляції при розгляді судових справ за відповідний період. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так як [PERSON] рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14.07.2011 року добровільно не виконує належним чином, але як боржник він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ними грошового зобов`язання, то у позивача виникло обґрунтоване право вимагати в якості відшкодування, передбачені ст. 625 ЦК України, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми З огляду на вказані вище встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до переконання, що надані позивачем докази є належними, допустимими а у своїй сукупності достатніми для задоволення даного позову в повному обсязі. Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн., встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2020 року.

Outcome: approved