Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову вказав, що 07.04.2008 р. між ним та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Ноздрачовою Т.Е., зареєстрований у реєстрі за №787. За п. 10 вказаного договору, [PERSON] зобов`язалася повністю звільнити відчужуваний житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що продається, від належних їй речей для вільного і безперешкодного користування покупцем, зняти з реєстраційного обліку себе та членів своєї сім`ї, а також сплатити заборгованість по комунальним платежам впродовж десяти днів з моменту нотаріального посвідчення договору. Станом на день звернення до суду, відповідачі з реєстраційного обліку не знялися. Він, як власником спірного будинку змушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, які нараховуються залежно від кількості зареєстрованих за адресою осіб. Реєстрація відповідачів створює йому перешкоди в отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб. Окрім того, в разі виникнення у нього наміру відчужити належний йому будинок, реєстрація місця проживання відповідачів у будинку перешкоджає вказаному. Вказує, що будь-яких усних чи письмових домовленостей між відповідачами та ним щодо їх проживання у будинку не існує, відповідачі не є членами його сім`ї, не є родичами. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Корабельної районної у м. Херсоні ради, призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду за суттю, зобов`язано Орган опіки та піклування Корабельної районної у м. Херсоні ради надати свій висновок щодо предмету спору. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09.07.2021 року замінено третю особу на належну Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Херсоні ради, судове засідання відкладено, зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради надати свій висновок щодо предмету спору. Представником позивача подано заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі та третя особа [PERSON] в судове засідання повторно не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини не явки суд не повідомляли. Представником Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради подано клопотання про розгляд справи у відсутність представника та висновок щодо предмету спору. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється через неявку всіх учасників справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалив провести заочний розгляд справи, постановивши заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджено договором купівлі-продажу житлового будинку від 07.04.2008 р., витягом з Державного реєстру правочинів №5738971 від 07.04.2008 р., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18411743 від 08.04.2008 р. (арк. справи 6-8). За довідкою №16-21/2294 від 23.02.2021 р. виданою Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (арк. справи 9). Згідно висновку від 16.07.2021 р. №2-42/1508 Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні, орган опіки та піклування надав висновок проти задоволення позову [PERSON] стосовно визнання малолітньої дитини [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. За правилами ст. ст. 316, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається її право та право членів її сім`ї користування жилим приміщенням. У відповідності до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина зберігає або втрачає право користування житлом автоматично разом з батьками. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Положеннями ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Реєстрація відповідачів, які не проживають в будинку, не є членами сім`ї позивача, створює перешкоди у користуванні позивачем належним йому майном, отже позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком, обґрунтовані, та підлягають задоволенню, оскільки порушене право позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 30 липня 2021 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved