Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що з 21.07.2015 року по 17.02.2016 року працював на посаді інженера з програмного забезпечення компютерів в ДП «Тростянецький спиртовий завод», звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП. Відповідач за період його роботи з листопада 2015 року по лютий 2016 року не виплатив заробітну плату. Загальна сума заборгованості по заробітній платі за вказаний період становить 14\~903,41, а саме за листопад 2015 року в сумі 2\~708,50 грн., грудень 2015 року в сумі 3\~969,71 грн., січень 2016 року в сумі 3\~972,67 грн., лютий 2016 року в сумі 4\~252,53 грн. Крім того, просив суд стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата складає 319,30 грн., час затримки складає 77 дні, а тому загальна сума заборгованості за час затримки розрахунку складає 24\~586,10 грн., що дорівнює 77 робочих дні х 319,30 грн. середньоденної заробітної плати. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав, за обставин, викладених в позові просив суд його задовольнити. Проти винесення судом заочного рішення не заперечив (а.с.26). Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами. Представник відповідача ДП «Тростянецький спиртовий завод» в судове засідання з розгляду справи по суті повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, судовою повіткою (а.с.22,25). Причини неявки суд не повідомлено, клопотання про відкладення розгляду справи не надано. Позов не оспорено, заяви про розгляд справи у його відсутності не надано. Суд вважає можливим відповідно до ст.ст. 76, 169, 224 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечив щодо такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки позивач [PERSON] з 21.07.2015 року працював на посаді інженера з програмного забезпечення компютерів в ДП «Тростянецький спиртовий завод». Звільнений 17.02.2016 року за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП на підставі наказу №216-02-17-2к від 17.02.2016 року (а.с.7). За період роботи [PERSON] з листопада 2015 року по лютий 2016 року останньому не виплачувалась заробітна плата, яка згідно індивідуальної довідки про застраховану особу, виданої УПФ України в Тростянецькому районі та довідки про доходи, виданої ДП «Тростянецький спиртовий завод» №106 від 16.06.2016 року складає з 14\~903,41 грн. (а.с.17-18). Таким чином, як встановлено підприємство заборгувало позивачу 14\~903,41 грн., а саме: за листопад 2015 року 2\~708,50 грн., за грудень 2015 року 3\~969,71 грн., січень 2016 року 3\~972,67 грн., лютий 2016 року 4\~252,53 грн. Станом на день ухвалення судом даного рішення відповідачем заборгованість не погашена. Відомості про припинення діяльності ДП «Тростянецький спиртовий завод» станом на день розгляду справи по суті немає. Суд прийшов до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому регулюються КЗпП України, а саме главою VІІ в частині, що регулює оплату праці при звільненні працівника та відповідальності підприємства за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.\~\~\~\~ Трудовий договір може бути припинений за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 КЗпП України). При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України). Днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати: має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки. В порушення зазначених норм відповідачем при звільненні позивача 17.02.2016 року не було проведено розрахунок за період його роботи з листопада 2015 року по лютий 2016 року. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не\~\~доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.\~У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно роз'яснень, які містяться в п.25 вказаної\~ Постанови Пленуму Верховного Суду України, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання відповідачем обовязку щодо виплати всіх сум, що належать позивачу від відповідача в день його звільнення є підставою для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за період затримки виплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника позивача щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Відповідачем не заявлено та не доведено суду відсутність вини у невиплаті звільненому працівникові сум у строки, що встановлені у ст.116 КЗпП України. Відповідно до п.6 постанови Пленуму ВС України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Позивачем надано розрахунок, згідно якого він просить стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 14\~903,41 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 24\~586,10 грн. При визначенні розміру заборгованості позивач виходив із того, що:\~ загальна сума заборгованості по заробітній платі за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року становить 14\~903,41 грн., а саме за листопад 2015 року 2\~708,50 грн., за грудень 2015 року 3\~969,71 грн., січень 2016 року 3\~972,67 грн., лютий 2016 року 4\~252,53 грн. Середньоденна заробітна плата складає 319,30 грн., час затримки складає 77 дні, а тому загальна сума заборгованості за час затримки розрахунку складає 24\~586,10 грн., що дорівнює 77 робочих дні х 319,30 грн. середньоденної заробітної плати. Суд погоджується із вказаним розрахунком, дані суми відповідачем неоспорені, а тому дані суми заборгованості підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки судом встановлено порушення прав позивача, що підлягають захисту. Отже, враховуючи вищезазначене, розяснення, що містяться в абзаці 2 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній пласті при звільненні за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року в сумі 14\~903,41 грн. та середню заробітну плату за затримку розрахунку при звільненні в сумі 24\~586,10 грн. Згідно\~ ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тягар доказування відсутності вини у непроведенні розрахунку з працівником у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України покладається на власника або уповноважений ним орган. Представник відповідача не надав суду заперечень проти позову та будь-яких доказів, які б спростовували доводи позивача. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що права позивача порушені та підлягають судовому захисту, а тому вказані позивачем суми заборгованості підлягають стягненню з відповідача на його користь, оскільки дані обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 551,20 грн. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць підлягає\~ негайному виконанню.

Outcome: approved