Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, мотивуючи тим, що відповідач є колишнім чоловіком його дочки - [PERSON] . На даний час шлюб між ними розірвано, та більше року відповідач не проживає в житловому будинку [ADDRESS] , власником якого є позивач. В зв`язку з викладеним вважає, що [PERSON] втратив право на користування житлом і просить прийняти відповідне судове рішення. Від позивача надійшла зава про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з`явився, без повідомлення причини неявки. А тому, суд розглядає справу за відсутності такого учасника відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України. Відзив не подано. Клопотань не заявлено. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 4 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 3 грудня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як вбачається з ч.3 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житлового будинку втрачає право на користування цим житлом в разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між членом сім`ї та власником житла, або законом. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане на підставі рішення виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 21.08.2007 року [NUMBER]; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № витягу:15874626 від 10.09.2007 року. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20.12.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідач зареєстрований у вказаному житловому будинку, однак не проживає в ньому з листопада 2018 року, що підтверджується письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , справжність підписів яких засвідчені державним нотаріусом Володимирецької районної державної нотаріальної контори Рівненської області. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Як роз`яснено у п.34 та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність у відповідача реєстрації в житловому будинку порушує право власності позивача, а тому суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Таким чином, позивачем надано суду достатньо належних доказів того, що відповідач більше року не проживає за місцем реєстрації, у належному [PERSON] житловому будинку, що є підставою визнання його такими, що втратив право на житло, що свідчить про наявність підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: approved