Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому зазначив, що 14 січня 1989 року уклав шлюб із останньою, під час перебування у якому за договором дарування від 21 серпня 2002 року у [PERSON] за 4000 гривень придбали нерухоме майно - трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , який не являвся їм родичем, вже помер. На придбання вказаної квартири його мати - [PERSON] дала їм з відповідачко 200 доларів США. Таким чином, фактично був укладений не договір дарування, а договір купівлі-продажу квартири, оскільки власник квартири [PERSON] отримав грошові кошти в рахунок вартості квартири. Квартира була придбана відповідачкою за його згодою, але право власності було оформлено тільки на неї. Позивач просить: -визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; -визнати за ним право приватної власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . 23 грудня 2019 року позивач доповнив позовні вимоги (а.с.72-74) та просив: - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 21 серпня 2002 року від моменту його складання, оскільки він є удаваним, зважаючи на те, що [PERSON] отримав грошові кошти за квартиру і насправді відбулась купівля-продаж нерухомого майна; -визнати, що 21 серпня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2020 року підготовче провадження у даній цивільній справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Шпільов С.І. підтримали заявлені позовні вимоги. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що за квартиру [ADDRESS] було сплачено 800 доларів США, з яких 600 доларів США їх спільні з дружиною кошти, які вони накопичили за рахунок аліментів, стягуваних з нього на утримання їх спільної дитини, а 200 доларів США дала його мати - [PERSON] . В нотаріальній конторі вже під час оформлення угоди продавець несподівано підвищив ціну квартири та зажадав отримати не 600 доларів США як домовлялись, а 800 доларів США, і оскільки власних коштів у них не вистачало, він поїхав до матері - [PERSON] , яка дала для придбання квартири 200 доларів США. Зазначив, що був присутній в нотаріальній конторі при передачі дружиною грошових коштів [PERSON] в рахунок вартості квартири. [PERSON] запропонувала йому оформити саме договір дарування квартири, пославшись на те, що це буде дешевше, на що він погодився. Представник позивача - адвокат Шпільов С.І. зазначив, що підставою визнання недійсним договору дарування квартири від 21 серпня 2002 року є те, що він є удаваним правочином. Позивач по справі вважав, що був укладений договір купівлі- продажу квартири, оскільки в нотаріальній конторі передавав дружині гроші для розрахунку з продавцем. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні не визнала позовні вимоги [PERSON] , пославшись на те, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] була подарована їй [PERSON] , оскільки вона не мала власного житла, мешкала в гуртожитку з двома дітьми. Будь-яких грошових коштів [PERSON] вона не передавала. До свекрухи з приводу грошей не зверталась і остання не давала грошових коштів. [PERSON] в день посвідчення угоди 21 серпня 2002 року знав про те, що укладено було саме договір дарування і не заперечував проти цього. Представник відповідачки - адвокат Ружицький В.В. не визнав позовні вимоги, пославшись в обгрунтування заперечень проти позову на його недоведеність та безпідставність. Зазначив, що [PERSON] під час укладення договору дружиною був обізнаний про те, що укладається саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу. Майно, набуте за договором дарування є особистою власністю [PERSON] ; грошові кошти за вказаним договором [PERSON] не передавались, оскільки договір є безвідплатним. Просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності, оскільки позивач [PERSON] з моменту укладення оспорюваного договору знав про те, що між його дружиною та [PERSON] був укладений саме договір дарування квартири. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача по справі, в судовому засіданні пояснила, що син з невісткою купили квартиру [ADDRESS] , на придбання якої просили у неї грошові кошти в розмірі 200 доларів США, яких у них не вистачало. Гроші дала без оформлення розписки, та без обов`язку їх повертати. Гроші передала сину, проте, коли саме це було не пам`ятає. Під час оформлення угоди в нотаріальній конторі присутня не була. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 14 січня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який було розірвано на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 вересня 2019 року, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с.55-58). 21 серпня 2002 року між [PERSON] по [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до п.1 якого остання прийняла в дар квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Зазначений договір дарування квартири посвідчений 21 серпня 2002 року приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Щербініною Н.П. Відповідно по п.3 договору дарування від 21 серпня 2002 року вартість квартири згідно довідки-характеристики Костянтинівського бюро технічної інвентаризації від 21 серпня 2002 року № 3-156 на момент укладення договору становила 9852гривні (а.с.12). Згідно звіту про оцінку майна станом на 26 вересня 2019 року вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] становить 153410 гривень 00копійок (а.с.14-31). Згідно статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки договір дарування квартири був укладений 21 серпня 2002 року, правовідносини регулюються положеннями ЦК УРСР. Згідно з частиною статті 41 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (частина перша статті 42 ЦК УРСР). Згідно частини першої статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. За положеннями статей 48-58 ЦК УРСР, особа, яка вважає, що права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною. Відповідно до вимог частини 2 статті 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони. Тобто, укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. Згідно частин 1 та 2 статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. За положеннями частин 1, 2 статті 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуютьсяправила статті 227 і цього Кодексу. Згідно статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями частин 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами визнано саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Виходячи із змісту статті 58 ЦК УРСР, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Проте, на переконання суду, позивач [PERSON] належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин та відповідно удаваності договору дарування квартири від 21 серпня 2002 року не надав. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивача про те, що син з невісткою купили квартиру, сплативши в рахунок вартості грошові кошти, частину з яких вона дала сину особисто і розцінює показання в цій частині як припущення свідка, зважаючи на те, що під час посвідчення договору [PERSON] в нотаріальній конторі присутня не була і обізнана про цю обставину виключно зі слів позивача. Доказів передачі грошових коштів [PERSON] в рахунок вартості квартири [ADDRESS] позивачем не надано. У суду відсутні обґрунтовані підстави для беззаперечного висновку про те, що грошові кошти, які свідок давала своєму сину були передані відповідачці та згодом сплачені [PERSON] . До того ж, ця обставина заперечується відповідачкою, яка посилається на безоплатність укладеного правочину. З пояснень позивача [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що в момент укладення правочину він був достеменно обізнаний про те, що 21 серпня 2002 року між його дружиною та [PERSON] був укладений саме договір дарування, проти чого він не заперечував, а оспорювати вказаний договір позивач став після погіршення стосунків та розірвання шлюбу із дружиною. Приймаючи до уваги наведене, позовні вимоги про визнання, що 21 серпня 2002 року [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягають, оскільки позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності договору дарування квартири від 21 серпня 2002 року. Також, дослідивши всі докази у сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів шляхом надання належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування обставин, які відповідно до законодавства, що діяло на момент укладення договору дарування квартири від 21 серпня 2002 року, є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Що стосується доводів представника відповідачки - адвоката Ружицького В.В. щодо спливу строків позовної давності, суд зазначає наступне. Як роз`яснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд дійшов висновку про те, що позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності та удаваності договору дарування квартири від 21 серпня 2002 року. Таким чином, вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд виходить з того, що з урахуванням обставин, встановлених судом, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити саме у зв`язку з недоведеністю вимог . Щодо визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири суд дійшов наступних висновків. Згідно частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. За положеннями статті 24 КпШС УРСР майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Оскільки спірну квартиру [PERSON] отримала у дар, це майно, відповідно до положень статті 24 КпШС УРСР є її особистою власністю і суд не знайшов підстав для визнання договору дарування від 21 серпня 2002 року удаваним, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частку цієї квартири. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] в повному обсязі. Посилання представника позивача на істотне збільшення вартості квартири [ADDRESS] за час перебування сторін у шлюбі суд до уваги не приймає, зважаючи на те, що ця обставина не стосується предмету доказування по даній цивільній справі в межах заявлених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору (а.с.1,2,76) відповідно до положень ст. 141 ЦПК України слід покласти на позивача [PERSON] . Позивачем по справі було укладено договір на виконання робіт з технічної інвентаризації № 184/2019 від 15 березня 2019 року (а.с.41), сплачено вартість послуг за проведення технічної інвентаризації (а.с.37,39-40) та виготовлення технічного паспорту на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.32-34). Вимоги представника позивача - адвоката Шпільова С.І. про стягнення із відповідачки понесених позивачем витрат на сплату вартості послуг за проведення технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорту на квартиру як судових витрат не ґрунтуються на законі.

Outcome: dismissed