Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у вихованні дитини. Позовна заява мотивована тим, що 5 вересня 2013 року позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів зроблено запис на № 2211. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], який на даний час проживає разом із відповідачем. Впродовж останніх місяців, зокрема, починаючи з січня 2015 року [PERSON] почала чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з сином. У зв'язку з цим в кінці січня 2015 року він звернувся до органу опіки і піклування Виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою про визначення способу його участі у вихованні сина. Вивчивши умови життя та ставлення до дитини, відділ опіки та піклування 26 лютого 2015 року виніс рішення, яким встановив два дні на тиждень: понеділок та четвер з 14.00 до 16.00 годин, коли позивач міг спілкуватися з сином у присутності матері дитини. Незважаючи на те, що зазначене рішення є обов'язковим до виконання, [PERSON] не надавала позивачу можливості спілкуватися з дитиною і займатися її вихованням. В травні 2015 року позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою на предмет встановлення способу та порядку виховання дитини. 10.09.2015 Вінницький міський суд Вінницької області виніс рішення, яким було встановлено можливість спілкуватись з сином щопонеділка та щочетверга з 14:00 до 16:00 в присутності матері. Однак і на сьогоднішній час відповідач неодноразово порушує рішення суду і не надає можливості позивачу бачитись з сином. На даний час за місцем роботи позивача змінився графік роботи, а також дитині виповнилось 1,5 роки, а тому позивач просить змінити порядок спілкування позивача з сином. Наведене змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив суд її задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судовому засіданні підтримала висновок про доцільність визначення способу участі [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO]. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов є частково обґрунтованим і позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні, позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.09.2013 року згідно свідоцтва про шлюб від 05.09.2013 року, актовий запис № 2211. Як вбачається із свідоцтва про народження, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області від 13.06.2014 року, серія [NUMBER], батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.09.2015 року було зобов'язано [PERSON] надати [PERSON] можливість спілкуватись з сином [PERSON], [INFO], щопонеділка та щочетверга з 14-00 год. до 16-00 год. у присутності матері дитини. У листопаді 2015 року батько дитини [PERSON] повторно звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до матері дитини [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дитини та відшкодування моральної шкоди. У позові батько зазначав, що матір'ю не виконується рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.09.2015 року. Мати дитини [PERSON] продовжує чинити йому перешкоди у спілкуванні сином та у його вихованні, крім того хлопчик підріс, а у батька змінився графік роботи і він просить суд визначити порядок участі у вихованні та спілкування з сином, врахувавши його режим роботи та вік дитини. Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 22.03.2016 року № 01-00-011-6331, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним визначити [PERSON] такий спосіб участі у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO]: протягом шести місяців: щовівторка, щочетверга, щонеділі, враховуючи графік роботи батька, з 9-00 год. до 12-00 год. або з 17-00 год. до 20-00 год. у присутності матері дитини; по закінченню шестимісячного терміну: щовівторка, щочетверга, щонеділі, враховуючи графік роботи батька, з 9-00 год. до 12-00 год. або з 17-00 год. до 20-00 год. без присутності матері дитини. Зобов'язано батьків спільно вирішувати питання матеріального утримання і виховання дитини та попереджати один одного про свої дії щодо дитини, узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, харчування, стану здоров'я та інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 142 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Згідно із ч.ч. 1-5 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Статтею 153 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Позивач та відповідач позитивно характеризуються, кожен має можливість забезпечити належний фізичний, духовний, соціальний розвиток дитини, проте вони не можуть дійти згоди щодо їх участі у вихованні дитини, між батьками дитини виникли непорозуміння щодо участі у вихованні батька, згоди щодо якої сторонами в позасудовому порядку не досягнуто. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 р., ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватись передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно із ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 р. року по справі «Хант проти України»). Під час вирішення спору суд керується інтересами дитини, бере до уваги, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, враховує ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров'я, дотримання режиму дня та відпочинку, розпорядку тижня, інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням ч. 6ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини та визначити інший спосіб участі і у вихованні та спілкуванні з дитиною. На підставі викладеного, суд вважає за можливе позов задовольнити частково та визначити [PERSON] такий спосіб участі у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], а саме протягом шести місяців: щовівторка, щочетверга, щонеділі, враховуючи графік роботи батька, з 9-00 год. до 12-00 год. або з 17-00 год. до 20-00 год. у присутності матері дитини; по закінченню шестимісячного терміну: щовівторка, щочетверга, щонеділі, враховуючи графік роботи батька, з 9-00 год. до 12-00 год. або з 17-00 год. до 20-00 год. без присутності матері дитини. Суд зазначає, що в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити, що у разі зміни обставин, пов'язаних з віком дитини, станом його здоров'я, психологічного стану, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення іншого способу її участі у вихованні дитини та спілкуванні з ним. Відповідно до ст. ст. 9, 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем частково доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. Позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору, а тому суд залишає судові витрати за сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: partial