Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , ФОП [PERSON] про визнання договору оренди нерухомого майна недійсним. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом, позивач посилається на те, що є власником 1/6 частини нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 69 кв.м. Проте, позивачу стало відомо про те, що дане приміщення, яке знаходиться в спільній частковій власності чотирьох співвласників одноособово, без згоди інших співвласників, в тому числі і без згоди позивача, передано [PERSON] за договором оренди в користування ФОП [PERSON] . Позивач вказує на те, що не надавав ніяких повноважень на розпорядження спільним приміщенням, в зв`язку з чим є всі підстави для визнання недійсним договору оренди нерухомого майна №01/01-2017 від 01.01.2017, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] . Ухвалою судді від 11.12.2017 позовну заяву залишено без руху в зв`язку з ненаданням оригіналу квитанції про сплату судового збору. Ухвалою судді від 11.04.2018 відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки, відповідачі належним чином повідомлені про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, їм роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи, відзив не подали. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/6 частини нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 69 кв.м., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №101168661 від 23.10.2017. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2017 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди нерухомого майна, а саме на ? нежилого приміщення №46, площею 69 кв.м., розташованого у [ADDRESS] , яке знаходиться у спільній частковій власності чотирьох співвласників одноособово, без згоди інших співвласників, в тому числі і позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом положень статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, зазначає, що згоди на передання в оренду нежитлового приміщення №46 (в літері А), розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69 кв.м., яке належать йому на праві спільної часткової власності, не надавав, а тому вважає, що договір оренди нежитлового приміщення від 01.01.2017 року є недійсним. Окрім того, як вбачається з положень ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Отже, з урахуванням вказаних норм, позивач зазначає, що нежитлове приміщення №46 (в літері А), яке передане 01.01.2017 в оренду за договором оренди нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69 кв.м., є спільною частковою власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно з п. 2 ч. 2 ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав. Як на підставу для визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним, позивач посилається на те, що [PERSON] не мав відповідних повноважень на підписання такого договору з ФОП [PERSON] , оскільки укладання даного правочину не було погоджено із всіма співвласниками. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч. 1 ст. 761 ЦК України). Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорено відповідачами, на момент укладення договору оренди, [PERSON] був співвласником нежитлового приміщення. Таким чином, в момент вчинення правочину, не було дотримано вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в зв`язку з чим договір оренди від 01.01.2017 вважається недійсним. Доказів спростування обставин, що можуть свідчити про дійсність оскаржуваного договору, сторона відповідача суду не надала. Таким чином, наведені позивачем обставини можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів пропорційно на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладено та

Outcome: approved