Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Старобільського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, у якому просить суд визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування [ADDRESS] Старобільського району Луганської області, а Старобільський РВ УДМС України в Луганській області зобов'язати зняти відповідачів з реєстрації у вказаному будинку. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу №І-2871 від 19.11.1992 року йому на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] Старобільського району Луганської області. В даному домоволодінні зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], які з січня 2011 року не проживають за вказаною адресою. Відповідачі відмовляються добровільно знятися з реєстрації, мотивуючи це тим, що у них немає вільного часу та їм це не потрібно. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином згідно чинного законодавства. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, належним чином повідомлені про дату,час і місце розгляду справи, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Представник відповідача Старобільського районного відділу Державної міграційної служби України в Луганській області у судове засідання не з'явився, до початку судового засідання надав письмові заперечення проти позову, у яких посилався на те, що жодних відносин та зобов'язань між ними та позивачем немає та просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації надав до суду висновок, згідно якого не заперечував проти задоволення позову та вважав за доцільне визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], Старобільський район, Луганська область. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу №І-2871 від 19.11.1992 року позивачу на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] Старобільського району Луганської області. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за вищевказаною адресою з січня 2011 року, тобто більше одного року. Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Ч. 2 ст. 401 ЦК України передбачає, що сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Відповідно до ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно з вимогами ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до ч.3 ст. 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи те, що відповідачі, будучи зареєстрованими в належному позивачу будинку, порушують права та законні інтереси власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, в спірному жилому приміщенні не проживають, жилою площею не цікавляться, витрат по її утриманню не несуть, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчиняли, суд дійшов висновку про наявність обставин для припинення сервітуту відповідачів. Що стосується вимог позивача [PERSON] про зобов'язання Старобільський РВ УДМС України в Луганській області зняти відповідачів [PERSON] та [PERSON] з реєстрації у вищевказаному в позові будинку, то суд вважає у цій частині позову відмовити у зв'язку з наступним: Згідно п. 3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421 - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оскільки зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, зобов'язання відповідача Старобільський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Луганській області зняти відповідача з реєстрації, на думку суду, є зайвим. Враховуючи вищевикладене, суд позов задовольняє частково та визнає відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування [ADDRESS] Старобільського району Луганської області. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 386- 388, 401, 402, 403, 404, 406 ЦК України, ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial