Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання нікчемною довіреності та застосування наслідків недійсності правочину, посилаючись на те, що останній є власником ? частини кооперативної квартири [ADDRESS], а [PERSON] була власником іншої ? частини вищевказаної квартири. 08 квітня 2006 року [PERSON] видала довіреність, якою уповноважила [PERSON] на вчинення будь-яких дій зі спільною квартирою. Позивач вважає, що оскільки він не давав нотаріального посвідченого письмового дозволу відповідачці на вчинення будь-яких дій зі спільною квартирою, тому відповідачка не мала права видавати довіреність без отримання з боку позивача згоди на видачу спірної довіреності. А тому позивач просить визнати нікчемною довіреність від 08 квітня 2006 року посвідчену приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №626 та застосувати наслідки недійсності правочину по Договору ВСР №935228 Дарування від 11.04.2006р., із-за порушень законодавства України, відповідачкою [PERSON], яка порушила права, співвласника і власника [PERSON], при здійсненні нікчемного, недійсного правочину. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги за викладеними в позові обставинами та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала надані заперечення (а.с.42-43) та наполягала на застосуванні строку позовної давності. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до копії реєстраційного посвідчення від 01 грудня 1995 року, [PERSON] є власником ? частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до рішення Ватутінського районного суду м. Києва від 13 грудня 1994 року, за [PERSON] визнано право власності на ? частину кооперативної квартири [ADDRESS]. Відповідно до копії свідоцтва про одруження, [PERSON] після одруження 30 червня 2000р. змінила прізвище на [PERSON]. 08 квітня 2006 року [PERSON] видала довіреність, якою уповноважила [PERSON] продати або подарувати у рівних частинах [PERSON] або [PERSON] належну їй частину квартири [ADDRESS] за ціну та на умовах за його розсудом. Відповідно до договору дарування ? частини квартири від 11 квітня 2006 року, [PERSON], який діяв від імені [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному ? частини квартири [ADDRESS]. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] перед тим, як видати довіреність [PERSON], повинна була отримати від позивача письмовий нотаріально засвідчений дозвіл ні відчудження її частини квартири. При цьому позивач посилається на ст.ст.362, 369 ЦК України та ст. 65 СК України. Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як зазначено вище, станом на день видачі довіреності [PERSON] була розлучена з [PERSON] та перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Слід зазначити, що позивачем [PERSON] в судовому засіданні було наголошено на тому, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю його та [PERSON] Однак в обґрунтуванні правових підстав для визнання довіреності нікчемною, позивач посилався на ст. 362 та ст. 369 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суд не може погодитись з думкою позивача проте, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю, оскільки відповідно до рішення Ватутінського районного суду м. Києві від 13.12.1994 року, визначено частку права власності [PERSON], а тому суд вважає, що вищевказана квартира є спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Відповідно до ч.2 ст.362 ЦК України, продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Отже, відповідач [PERSON], відповідно до ст. 361 ЦК України, мала всі підстави для видачі довіреності на ім'я [PERSON] та надання йому права укладати як договір дарування так і договір купівлі-продажу ? частини квартири. Відповідно до ч.1 ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Вищевказана довіреність нотаріально посвідчена та відповідає встановленій частиною 1 ст. 245 ЦК України формі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed