Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування ? частини житлового будинку, розташованого за адресою; Харківська область Чугуївський район с. Волохів Яр, вул. Соборна, буд. № 69, укладений між ними, що посвідчений нотаріально 06.06.2006 року. [PERSON] вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому відповідно до свідоцтва про право власності від 16.02.2004р. належала ? частина будинку № 69, розташованого по вул. Соборна (колишня назва Леніна) у с. Волохів Яр Чугуївський район Харківська область. У 2006 році між ним та відповідачем укладений договір дарування ? частини цього будинку. Укладаючи зазначений договір, позивач, насправді мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоровя потребує сторонньої допомоги. Більше десяти років з моменту укладення спірного договору позивач не здогадувався, що підписав договір дарування квартири, був впевнений, що підписав договір довічного утримання. Весь цей час, з моменту підписання спірного договору, позивач проживав у будинку, оплачував самостійно комунальні послуги. На його імя відкриті усі особові рахунки для оплати комунальних послуг, а відповідач після укладення договору дарування будинком не користувався і не проживав, комунальні послуги за будинок не сплачував. Укладений договір не відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи й змісту правочину, тобто під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявні обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним. Позивач не усвідомлював умови правочину і його правові наслідки. Укладаючи договір дарування, позивач помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обовязків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого друга його сторона - відповідач зобовязувався здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивача. Фактичної передачі частини будинку не відбулось, ключі від будинку позивач після укладення спірного договору обдаровуваному - відповідачу не передавав, позивач продовжує проживати в будинку та самостійно сплачувати за комунальні послуги. Після укладення оспорюваного договору, відповідач, який є сином позивача, періодично допомагав йому, здійснював необхідний догляд та надавав матеріальну допомогу. Однак, з 2017 року, відповідач не відвідує його, жодної допомоги та підтримки не надає і залишившись проживати самостійно, позивач вимушений звернутися до інших родичів та знайомих за допомогою, які погоджуються за ним доглядати, але за умови укладення договору довічного утримання. Позивач у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та проведення розгляду справи без його участі. Відповідач у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи, при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. [PERSON] належала ? частина будинку № 69 по вул. Соборна (Леніна) с. Волохів Яр Чугуївський район Харківська область, про що свідчить свідоцтво про право власності від 16.02.2004 року № 12, видане Волохово-Ярською сільською радою (а.с. 5). У 2006 році, перебуваючи довгий час в стані психологічного стресу, шоку, душевного болю та страждання, із-за проблем з зором, позивач з метою забезпечити собі старість, а саме: піклування, догляд та турботу від близької для нього людини, домовився з відповідачем, який є його сином, про надання ним послуг по забезпеченню, доглядом, харчуванням, утриманням житла, за для чого він обіцяв приходити та допомагати. В обмін на це позивач пообіцяв відписати йому належну частку. 06.06.2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2230, відповідно до якого [PERSON] подарував своєму сину, [PERSON],- ? частину житлового будинку № 69 по вул. Соборна (Леніна) у с. Волохів Яр Чугуївського району Харківської область. Як вказує у позові [PERSON], самого тексту договору він не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обовязки, про які сторони домовилися. Будь-якого іншого житла або нерухомого майна у власності [PERSON] не мав і не має. Згідно довідки серія 10ААА № 636724, позивач [PERSON] є інвалідом першої групи по зору, тому потребує постійної сторонньої допомоги і дійсно потребував певного догляду та піклування з боку відповідача. Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За практикою розгляду судами цивільних справ при визнанні правочинів недійсними, визначеною Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229, 233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Також, згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 19.03.2014 року (справа № 69 цс 13), відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Як вбачається із встановлених у судовому засіданні фактичних обставин, позивач, укладаючи договір дарування частини будинку з відповідачем, помилково був впевнений, що цим договором обдарований зобовязується його доглядати та утримувати у разі потреби. Тобто, частина будинку передавалася у власність відповідачу за умови вчинення певних дій на користь дарувальника. За наведеним суд приходить до висновку, що на час укладення позивачем договору на безоплатну передачу у власність відповідачу частини будинку, який для нього був і є на даний час для позивача - єдиним житлом, він як особа похилого віку, який за станом здоровя потребував певного догляду та допомоги, погодився на передачу нерухомого майна у власність відповідачу лише за умови його утримання та відповідної допомоги і, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. За правилами ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи викладене вище, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі ставки судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, оскільки позивач як інвалід 1 групи звільнений від сплати судового збору при поданні позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved