Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 2122755300:01:020:0088, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку (надалі Земельна ділянка). Як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на те, що 14.09.2004 року між ним та відповідачем укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] . Разом з тим, до вказаного домоволодіння належала Земельна ділянка, на яку 28.09.2004 було видано державний акт на ім`я відповідача. Позивач фактично користується земельною ділянкою, але позбавлений можливості оформити право власності на останню. Нормативно-правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 328, 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно з яким позов не визнає, оскільки вона є законним власником спірної земельної ділянки. На момент укладання договору дарування вона не була власником земельної ділянки, право власності на таку оформлено за нею після укладання договору дарування. Крім того, просить застосувати строки позовної давності до заявлених вимог. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує, просить задоволити. Відповідач та її представник в судове засідання також не з`явилися. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка судом до уваги не приймається. Подання заяви про відкладення судового засідання розцінюється судом як затягування судового розгляду справи, який триває з грудня 2019 року. Крім того, така позиція суду співпадає із необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року (заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України») національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. В свою чергу відповідачем викладена позиція щодо суті спору у поданому відзиві на позовну заяву. З урахуванням строку перебування справи в провадженні суду, у відповідача та її представника було достатньо часу на практичну реалізацію своїх процесуальних прав. На підставі Розпорядження від 07.05.2020 №14.2.1 «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи» проведено повторний автоматичний розподіл даної справи. Матеріали справи передано на розгляд судді Кость В.В. 12.05.2020. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. \~ \~ \~ \~Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах\~заявлених ними\~вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про визнання за ним права власності на Земельну ділянку та навів у ньому підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного та законного власника майна та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. \~ \~ \~ \~2. Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Земельна ділянка. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних і Земельною ділянкою суд наводить наступні обставини справи. 14 вересня 2004 року на підставі договору дарування будинку [PERSON] передала безоплатно [PERSON] житловий будинок під [ADDRESS] (а.с. 7). В свою чергу, 28 вересня 2004 року [PERSON] видано державний акт на право власності на Земельну ділянку (державний акт серії ЗК №028049, а.с. 13). 15.10.2004 право власності на домоволодіння будинок під [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.10.2004 №5075856, а.с. 8). 3. Вирішуючи позов із вказаною вимогою за предметом позову та надаючи правову оцінку доводам позивача та його представника відносно правових підстав для можливості її задоволення, суд застосовує наступні норми права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За частинами першої і другою статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 318 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною четвертою статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Водночас підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються\~статтею 377 Цивільного кодексу України\~та\~статтею 120 Земельного кодексу України. Так,\~частиною першою\~статті 377\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~передбачено,\~що до\~особи,\~яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до частин першої, другої\~статті 120 Земельного кодексу України\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. \~ \~ \~ \~За приписом вказаних норм законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16). Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу « [INFO] » - збудоване на землі слідує за нею. Отже, перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, позивач є власником будинку та, відповідно, Земельної ділянки, оскільки будинок фактично займає частину цієї земельної ділянки, а інша частина необхідна для безпосереднього обслуговування житлового будинку. Разом з тим, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на земельну ділянку на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними в\~постановах Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~4\~грудня 2018\~року у\~справі №910/18560/16 та 18 грудня 2019 року у справі №\~263/6022/16-ц \~ \~ \~ \~Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що у спірній по справі ситуації належним способами захисту могли бути вимоги про припинення права власності відповідача на спірну Земельну ділянку (п. 7 статті 16 Цивільного кодексу України) та про скасування державного акту на Земельну ділянку, і лише після цього оформлення за позивачем права власності на неї в порядку, передбаченому Земельним кодексом України. \~ \~ \~ \~При цьому,\~фактичною перешкодою\~для оформлення\~за позивачем\~на своє\~ім`я\~документів на Земельну ділянку на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості є саме зареєстроване право власності на неї за відповідачем. Крім того, можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільним кодексом України передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України, а в інших випадках рішенням суду не породжується право власності, а лише підтверджується наявне. Отже обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що вимога позивача задоволенню не підлягає, оскільки нам не вірно обрано матеріально правовий спосіб захисту права, яке не визнається відповідачем. Не підлягає задоволенню також і клопотання відповідача про необхідність застосування судом строків позовної давності до вимог позивача, оскільки за результатами судового розгляду справи не встановлено порушення прав відповідача і суд відмовляє у задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed