Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить виключити відомості про батька [PERSON] з актового запису №122 від 19.11.2018 про народження [PERSON] , зробленого Виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області; зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та м.Люботину ГТУЮ у Харківській області внести зміни в актовий запис у Книзі записів актів громадянського стану про народження [PERSON] , а саме виключити відомості про батька , яким зазначено [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09.08.2017 між ним та відповідачем укладено шлюб. В шлюбі народилась дочка [PERSON] , [INFO] . При реєстрації народження дитини відповідач вказала його батьком дитини про що складено актовий запис. Тривалий час він перебував за межами території України, повернувшись дізнався від відповідача, що не є батьком дитини. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 квітня 2020 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання. Позивач та його представник [PERSON] , яка діє на підставі ордеру виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у судове засідання не з`явились, останнім надана до суду заяву, в якій він просить розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Крім того відповідачем надано відзив на позовну заяву відповідно до якого вона позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить виключити відомості\~про батька\~ [PERSON] з\~актового запису\~№122\~від 19.11.2018\~про народження\~ [PERSON] ,\~зробленого Виконавчим\~комітетом Пісочинської\~селищної ради\~Харківського району\~Харківської області\~та зобов`язати\~Відділ державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~по Харківському\~району та\~м.Люботину\~ГТУЮ у\~Харківській області\~внести зміни\~в актовий\~запис у\~Книзі записів\~актів громадянського\~стану про\~народження [PERSON] ,\~а саме\~виключити відомості\~про батька\~,\~яким зазначено\~ [PERSON] . Представник третьої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільногос тану по Харківському району та м.Люботину Головного територіального управління у Харківській області в підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просить проводити розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України суд за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд на підставі наданих сторонами доказів встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Деснянським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис №1530. [INFO] народилась [PERSON] , в свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 19 листопада 2018 року, актовий запис №122, батьком дитини записаний позивач [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125\~СК України (частина першастатті 121 СК України). Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина першастатті 122 СК України). Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина першастатті 126 СК України). Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей122, 124, 126 і 127\~СК України має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття (стаття 136 СК України). Оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, яка записана батьком, і дитиною. Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною чоловік може будь-якими допустимими доказами, суттєвими з яких будуть висновки судово-медичної, біологічної, генетичної експертиз. У разі доведення цієї обставини, суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 89\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Згідно із частиною сьомоюстатті 7\~СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Отже, при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком (згідно із частиною п`ятою статті 136 СК України). За приписами частини п`ятої статті 136\~СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12\~ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Позивач в позовній заяві зазначає, що з моменту укладення шлюбу деякий час проживав разом з відповідачем. З кінця 2017 року по серпень 2018 року він знаходився на території Ісламської республіки Іран. 07 серпня 2018 року приїхав на територію України (пункт пропуску м. Київ (Жуляни). 15 серпня 2018 року повернувся до Ірану (пункт пропуску Бориспіль D). Під час перебування в Україні відповідач повідомила йому про те, що за його відсутності вона завагітніла від іншого чоловіка та народила дитину, зазначила, що батьком дитини записала позивача. 03 жовтня 2019 року позивачем та відповідачем укладено спільну заяву чоловіка та дружини про невизнання чоловіка батьком дитини, справжність підписів позивача та відповідача засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобрник С.В., зареєстровану в реєстрі за № 8515-8517, відповідно до якої позивач не визнає себе батьком дитини, народженої [INFO] його дружиною [PERSON] . В свою чергу відповідач підтверджує, що її чоловік [PERSON] не є батьком дитини, народженої нею [INFO] . Оскільки зазначені доводи жодним чином не спростовані відповідачем під час судового розгляду, суд погоджується з такими доводами позивача. Враховуючи вищевикладене, виходячи з положень ст. 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, відповідно до якої дитина з самого народження має право знати своїх батьків та користуватися їх піклуванням, суд приходить до висновку, що наявні всі підстави для задоволення позову, виходячи з найкращих інтересів дитини. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на його користь підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved