Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Просив визнати недійсними договір позики у вигляді його розписок про отримання грошових коштів в розмірі 76250 доларів США в [PERSON], датованих 06.12.2006 р. та 28.12.2006 р. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилався на такі обставини. За твердженням відповідача [PERSON] 06.12.2006 р. шляхом видачі розписки він уклав з останнім договір позики, позичивши 76250 доларів США на строк до 30.05.2007 р. Вказане твердження не відповідає дійсності, а сам договір позики суперечить чинному законодавству України. Це стало відомо йому лише після того, як він звернувся за консультацією до спеціалістів, а саме 14.04.2016 р. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Крім того, згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Під час написання даної розписки жодна з цих умов не була виконана. Розписка датована 06.12.2006 р., виготовлена на заздалегідь підготованому відповідачем бланку із зазначенням місця вчинення правочину - м. Христинівка.Цієї дати він фізично не міг поїхати до м. Христинівки, оскільки в цей день звернувся за допомогою до лікаря-кардіолога з такими симптомами: головний біль, який супроводжувався нудотою, запамороченням, шумом у вухах, болем в очах при рухах очей і світлобоязню. Лікарем був поставлений діагноз - гіпертонічний криз, що підтверджується записом в амбулаторній картці хворого.Це був не перший випадок в нього такого стану, адже він перебував на обліку в неврологічному відділенні Уманської центральної районної лікарні з діагнозом хронічна гіпертонічна дисциркуляторна енцефалопатія 2 ступеня змішаного генезису, вестибуло-атактичний, атсеновегетативний синдром після перенесеного ним мікроінсульту. Дана хвороба супроводжується запамороченням, шаткістю ходи, мерехтінням «мушок» перед очима, що обумовлено патологією судин головного мозку. Відповідачу було достеменно відомо, що він має низку захворювань та перебуває тривалий час на обліку в кардіологічному відділенні Уманської міської лікарні та неврологічному відділенні Уманської районної лікарні. Тому [PERSON] вдало підібрав момент, щоб під час одного із загострень хвороби, коли він не міг усвідомлювати своїх дій, підсунув бланк так званої розписки й продиктував текст, який він мав на ній написати. Додатковими доказами того, що він не усвідомлював своїх дій, є розбіжність в датах, зазначених в розписці (6 та 12 грудня, а в додатковій розписці - 28.12.2006 р.), та почерк, який значно відрізняється від того, яким він пише зазвичай, нечітко виражений предмет застави, адже під час запису під диктовку відповідача не вказана його адреса. Кошти, вказані в розписці, ні йому, ні його близьким не передавалися. А суми в розмірі 76250 доларів США у відповідача, враховуючи його зайнятість за останні 10 років, що передували наданню так званої позики, бути не могло. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Предявлені йому копії розписок не відповідають вимогам письмового договору та не можуть ним вважатись відповідно до вимог ч. 4 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. за № 9 правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Аналогічного правового висновку Верховний Суд України дійшов на засіданні Судової палати у цивільних справах 17.09.2014 р. у цивільній справі № 6-131цс14. Доказами того, що він не усвідомлював значення своїх дій під час написання розписки, є загострення його хвороби на момент її написання (підтверджується виписками з історії хвороби), в результаті чого в 2010 р. в нього стався обширний інфаркт (він став інвалідом 2 групи довічно), а в 2013 р. він переніс складну операцію на серці (пластика аневризми та шонтирування). Від відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові заперечення на позов, в яких він просив закрити провадження у справі, оскільки по предмету спору є законне рішення, та відмовити в задоволенні позову через сплив строку позовної давності та необґрунтованість.У запереченнях вказував, що позивачем [PERSON] пропущений строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України. Просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у позові. Форма договору позики у вигляді розписки позичальника на підтвердження отримання від нього [PERSON] грошової суми відповідає вимогам ч.2 ст. 1047 ЦК України. Позика отримувалась в 2006 р., а позов предявлений в 2016 р., тобто через 10 років. За цей час заочним рішенням Уманського міськрайонного суду від 23.03.2007 р. був задоволений його позов до [PERSON] про стягнення боргу за угодою позики та стягнуто з останнього 492795,66 грн. Рішення суду виконувалось починаючи з травня 2007 р., коли був виданий виконавчий лист. За 10 років з боржника примусово було стягнуто 20323,21 грн. Боржник при отриманні позики зазначав у розписці, що під заставу надає будинок в с. Дмитрушки Уманського району, де він проживає, та що будинок не знаходиться під борговою заставою, але, як зясувалось пізніше, будинок переданий в іпотеку банку під невеликий кредит, який на сьогодні [PERSON] не сплатив, і банк дав дозвіл на реалізацію заставного майна. Позивач отримав позику шахрайським способом і не в одного позичальника, як зазначено в зведеному виконавчому провадженні. Всі ці роки [PERSON] знав про стягнення з нього позики, оспорював судове рішення, проте йому було відмовлено. Постійно обіцяв повернути позику, але до постановлення рішення повернув частково в сумі 5000 доларів США.При відкритті провадження Уманським міськрайонним судом за його позовом до [PERSON] останній не подав зустрічної позовної заяви про визнання договору позики недійсним, хоча на той час мав адвоката.Адвокату [PERSON] на його запит від 11.04.2008 р. головний лікар Уманської ЦРЛ надав 14.04.2008 р. довідку про лікування [PERSON] Рішення Уманського міськрайонного суду про стягнення позики було прийнято 23.03.2007 р., довідку з лікарні адвокат запрошував 11.04.2008 р., а консультацію у свого представника [PERSON] отримав 14.04.2016 р., що нелогічно та неправдоподібно.Підтвердженням того, що [PERSON] одержав у нього позику, є те, що останній звернувся з листом до Христинівської ОДПІ щодо надання довідки, чи було сплачено ним податок на отриману [PERSON] позику. Ним також в січні 2015 р. було подано позов про виділ в натурі частки із спільного майна - будинку з прибудовами та земельної ділянки та проведення судової будівельної та земельної експертизи для подальшого її продажу. На сьогодні призначена комплексна судова будівельна - технічна та земельна - технічна експертизи. Очевидно, що адвокат розяснив [PERSON], як можна уникнути цивільно-правової відповідальності, тому що виділення частки будинку та земельної ділянки для їх реалізації означає, що позивачу не уникнути повернення боргу. Саме з цією метою [PERSON] предявив позов.Договору позики надана правова оцінка, як належному договору, який породжує права та обовязки сторін, в рішенні Уманського міськрайонного суду. Вказуючи, що позивач не розумів значення вчинюваних дій під час написання розписок про позику, [PERSON] не підтверджує це нічим. Він теж є інвалідом 2 групи загального захворювання з таким же діагнозом, яка є робочою групою, тобто інвалід має право працювати та веде свідомий образ життя. Зазначений діагноз позивачем означає, що лікування проводиться по комбінованій схемі. Такий діагноз не передбачає зазначені позивачем неконтрольовані дії. Про те, що позивач має низку захворювань, йому до подання цієї заяви нічого відомо не було. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали повністю, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Крім того, позивач [PERSON] пояснив, що він дійсно хворів, переніс операцію, не ховався у лікарні. Він мав справу не з [PERSON], а з тестем останнього директором гімназії [PERSON] У нього був договір про використання підвального приміщення у гімназії, на той час [PERSON] хворів, перебував у лікарні і щоб заспокоїти останнього щодо використання підвального приміщення без відома [PERSON] він і написав розписки. [PERSON] диктував йому що писати. Він не думав про що писав розписку і не розумів, що там написано. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав повністю, посилаючись на обставини, зазначені в запереченнях на позов. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази: оригінали розписок [PERSON] від 06.12.2006 р. та 28.12.2006 р., копії відповіді Уманської ЦРЛ від 14.04.2008 р. за № 585, витягу з медичної картки амбулаторного хворого [PERSON], пенсійного посвідчення [PERSON], заочного рішення Уманського міськрайонного суду від 23.03.2007 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення позики, виконавчого листа у вказаній справі, ухвали Уманського міськрайонного суду від 15.06.2007 р. про залишення без розгляду заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення, ухвали апеляційного суду Черкаської області від 07.05.2007 р. про повернення апеляційної скарги [PERSON] на заочне рішення суду, ухвали апеляційного суду Черкаської області від 05.05.2016 р. про проведення експертизи, документів виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] боргу, довідки Уманського районного відділу державної виконавчої служби від 10.06.2016 р. про розмір заборгованості [PERSON] за виконавчим листом, інші письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 06.12.2006 р. позивач [PERSON] позичив у відповідача [PERSON] 76250 доларів США для особистих потреб та зобовязався до 10.01.2007 р. повернути 29000 доларів США, а до 30.05.2007 р. - повернути всю суму позики. У розписці від 28.12.2006 р. вказано, що [PERSON] бере 76250 доларів США в [PERSON] під 10 %. У судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечував, що розписки написані саме ним. Заочним рішенням Уманського міськрайонного судуЧеркаської області від 23.03.2007 р. у справі № 2-275-07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення позикистягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 492795,66 грн. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 07.05.2007 р. апеляційну скаргу [PERSON] на вказане заочне рішення повернуто апелянту. Ухвалою Уманського міськрайонного судуЧеркаської області від 15.06.2007 р. заява [PERSON] про перегляд вказаного заочного рішення залишена без розгляду. Відповідно до довідки Уманського РВ ДВС № 305/2 від 10.06.2016 р. заборгованість [PERSON] за вказаним судовим рішенням станом на 27.01.2015 р. становить 472502,45 грн. Підставами позову у позовній заяві [PERSON] зазначено те, що не виконуються умови ч.3 ст. 203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та ч.5 ст. 203 ЦК України про те, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Підставою позову [PERSON] також зазначено те, що останній не усвідомлював значення своїх дій під час написання розписки, а відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналогічне положення закріплене у ч.3 ст. 10 ЦПК України. Суд вважає, що позивачем [PERSON] та його представником [PERSON] не доведені обставини, які вони вважають підставами позову, ними не надані відповідні докази. Наявність у позивача [PERSON] хвороб, зазначених у копіях медичних документів, долучених останнім до позовної заяви (гіпертонічна хвороба тощо), не є підтвердженням того, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій під час написання розписок та що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визначення наявності стану, зазначеного в ч.1 ст. 225 ЦК України, на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово -психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Таке клопотання стороною позивача у справі не заявлялось. Зазначення у розписці від 06.12.2006 р. на підготовленому відповідачем [PERSON] бланку місця вчинення правочину м. Христинівка, розбіжність в датах, зазначених в розписках (06. та 12.12.2006 р. а в додатковій розписці 28.12.2006 р.), почерк, який за твердженням позивача [PERSON] значно відрізняється від того, яким він пише зазвичай, нечітко виражений у розписці предмет застави самі по собі не можуть бути підтвердженням того, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій під час написання розписок та що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Пояснення позивача [PERSON] у судовому засіданні про те, що він мав справу не з [PERSON], а з тестем останнього директором гімназії [PERSON] і в нього був договір про використання підвального приміщення у гімназії, а на той час [PERSON] хворів, перебував у лікарні і щоб заспокоїти останнього щодо використання підвального приміщення без відома [PERSON] він і написав розписки, суперечить обставинам, зазначеним у позовній заяві, та спростовує їх. У позовній заяві стверджується про те, що кошти, зазначені у розписці, ні позивачу [PERSON], ні його близьким не передавались. Однак, вказане суперечить обставинам, встановленим заочним рішенням Уманського міськрайонного судуЧеркаської області від 23.03.2007 р. у справі № 2-275-07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення позики, вказане рішення набрало законної сили. А відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У позовній заяві також стверджується про те, що форма договору позики не відповідає вимогам закону, зокрема ч.1 ст. 1047 ЦК України. Однак, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, як і було у даному випадку. Твердження позовної заяви, що правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не підтверджується жодним доказом у справі. Суд також вважає, що позивачем [PERSON] пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом. Розписки про позику були підписані позивачем [PERSON] у грудні 2006 р., у 2007 р. він намагався оспорювати стягнення з нього боргу на користь [PERSON] шляхом подання апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення, у той же час з позовом про визнання договору позики недійсним він звернувся до суду у квітні 2016 р. А відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, суд не вважає пропущення строку позовної давності підставою для відмови у позові. Враховуючи зазначені обставини, у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити повністю.\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed