Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь грошову компенсацію 4531 грн. 50 коп. за половину вартості 601 кв.м. земельної ділянки по [ADDRESS], визначеного експертною оцінкою ТОВ «Бюро - Полекс», а також визнати не дійсною декларацію про готовність об'єкта до експлуатації Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Сумської області та скасувати реєстрацію об'єктів нерухомого майна, розташованих за адресою [ADDRESS], а саме: житлова прибудова - «А-1», тамбур -«а», сараї «В, Д», сіни - «д», гараж - «Г», кухня - «Б» Державною реєстраційною службою Сумського районного управління юстиції від 09.04.2014р., та зобов'язати [PERSON] розібрати (демонтувати) ці самовільно збудовані об'єкти нерухомого майна та повернути [PERSON] його будівельні матеріали. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримала в повному обсязі. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову не заперечували. Заслухавши сторони по справі, їх представників, свідка [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18.10.1997р. по 01.08.2009р. (а.с. 3, 4). Житловий будинок по [ADDRESS] був збудований в 1970 р. на земельній ділянці, виділеній батьку відповідачки [PERSON] і належав йому на праві власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Стецьківською сільською радою 04.02.1988р., зареєстрованого в Сумському БТІ 04.02.1988р. за р. №21 (а.с. 45-52). Під час шлюбу сторін, батьком відповідачки та за його кошти було здійснено самовільне будівництво тамбуру «д» (1998), Гаражу «г» (1998), сараю «Д» (1998), літнього душу «Е», Навісу «Ж». Вказані об'єкти нерухомого майна є допоміжними господарсько-побутовими спорудами та є приналежністю по відношенню до головної речі - житлового будинку в розумінні ст. 132 ЦК УРСР (1963р.). Так, відповідно до ст. 132 ЦК УРСР (1963р.) приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше. Як підтверджується рішенням Стецьківської сільської ради Сумського району Сумської області від 30 травня 2011р. «Про надання дозволу на складання державного акту на ім'я [PERSON] спадкоємиці майна [PERSON].», а також свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.05.2011р., [PERSON] була виділена земельна ділянка по [ADDRESS] для індивідуальної забудови (а.с. 36, 38-44). Позивачу дана земельна ділянка не надавалася для забудови і його участь у будівництві господарсько-побутових споруд не створює для нього права при ватної власності на жилий будинок. Аналогічної думки дотримується Вищий спеціалізований суд України, яку висловлено в листі головам апеляційних судів міст Києва та Севастополя, апеляційного суду автономної республіки Крим від 29.09.2012р. №10-1387/0/4-12 Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування. Цитата... 5. Відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004року. Статтею 12 ЗУ «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (спірний будинок збудовано у період з 1988 року до 1995 року, а 29 березня 1995 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок), визначено, що у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. За змістом статті 17 ЗК України та статті 14 ЗУ «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, а тому участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, будівництво будинку на земельній ділянці, яка забудовнику не відводилась, не дає підстав для визнання за ним права власності на вже збудований будинок (постанова від 16 травня 2012 р. № 6-42 цс 12). Згодом, після смерті [PERSON] 22 липня 2010 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.05.2011р. відповідачка успадкувала житловий будинок житловою площею 40,60 кв.м., загальною площею 40,60 кв.м. літ А 1, з господарчими будівлями: літ. п/г - погріб, літ. Е - л, душ, літ. Ж - навіс метал сітка, літ. У - вбиральня, №1-3 - огорожа, що знаходяться: [ADDRESS], розташованого на приватизованій земельній ділянці (а.с. 37, 37, 53-57). Також відповідно до вказаного свідоцтва на самочинно збудовані: літ. А-І - житлову прибудову площею 33,0 кв.м., літ. а- тамбур площею 3,3 кв.м., літ. В, Д - сараї, літ. д - сіни, літ. Г - гараж, літ. Б - кухня, свідоцтво не видавалося. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже позивач не міг після померлого [PERSON] успадкувати або іншим чином набути право власності на майно, яке успадкувала відповідачка. Згодом відповідачка вчинила дії щодо введення житлового будинку з надвірними в експлуатацію та оформлення права власності на весь склад майна, який був самочинно збудований [PERSON], що підтверджується свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 09.04.2014р. на житловий будинок по [ADDRESS], загальною площею 76,9, кв.м., житловою площею 62,6 кв.м. З огляду на наведене, позивачка набула увесь склад нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування після померлого батька, а самочинно збудоване [PERSON] майно було введене нею в експлуатацію та набуте у власність 09.04.2014р. За логікою позивача: відповідачка і позивач мали набути нерухоме майно у власність під час життя батька відповідачки, але ж існує заповіт і свідоцтво про право на спадщину за заповітом, які не визнані недійсними та не скасовані. Таким чином, позивач не має права претендувати на майно, чи будівельні матеріали, яке під час шлюбу не належали відповідачці і його позов у частині, що стосується нерухомого майна по [ADDRESS] є необґрунтованим. З приводу позову в частині поділу земельної ділянки по [ADDRESS], то дані вимоги не підлягають задоволенню з огляду на те, що сплив строк позовної давності та інші обставини. Так, земельна ділянка по [ADDRESS] площею 600,64 кв.м. для особистого селянського господарства, придбана відповідачкою 25.06.2007р. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки. Даний правочин вчинений у шлюбі і дана земельна ділянка є спільним сумісним майном. Як вже зазначено раніше сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.10.1997р. по 01.08.2009 р. Весь цей час земельна ділянка була у користуванні відповідачки. Відповідно до ст. 72 СК України Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. 2. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як відомо із матеріалів справи, позов про поділ майна поданий позивачем 14.04.2014р., тобто по спливу 4-х років після розірвання шлюбу. Позивачка не припиняла користуватися самостійно вказаною земельною ділянкою і право позивача на користування нею було порушене одразу після розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, відповідача по справі просила застосувати суд позовну давність щодо усіх позовних вимог позову [PERSON] Разом з тим, в судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] пояснив, що він позивач є його двоюрідним братом, з його колишньою дружиною він знайомий з 1996-1997 року. Його брат [PERSON] приймав участь в будівництві і він також допомагав йому, та переварювали газо- і водопостачання. Гараж будувався спільними зусиллями позивача та відповідачки, батько відповідачки приймав мінімальну участь у будівництві. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він разом з бригадою оздоблювали будинок [PERSON]. Пластик, утеплювач, оцинковувальний матеріал привозив сам позивач. Хто розраховувався з виконання робіт він не знає, бригадиром його бригади являється його син, який і купував матеріали. Коли точно відбулося будівництво він не пам'ятає. Він з бригадою працював близько місяця і за цей час батька відповідачки не бачив. Заслухавши пояснення зазначених свідків, суд вважає, що дані пояснення ніяким чином не підтверджують і не спростовують доводи та заперечення сторін, в зв'язку з чим вони не мають впливу на поділ майна між подружжям, а тому суд вирішив не брати їх до уваги при вирішенні даного спору. Враховуючи викладене, необхідно відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя в зв'язку з його необґрунтованістю.

Outcome: dismissed