Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою в обґрунтування якої зазначив, що був власником квартири [ADDRESS], яку погодився передати у власність донці - [PERSON] за умови його довічного утримання останньою, забезпечення продуктами харчування, ліками та надання допомоги по господарству. 11.06.2004 відповідач привезла його до приватного нотаріуса в кабінеті якої він, не ознайомлюючись, підписав підготовлені останнім документи, вважаючи, що підписав договір довічного утримання, за яким донька буде його доглядати до смерті. Відносини між сторонами були гарні доки позивач мав можливість самостійно себе доглядати, проте після погіршення стану здоров'я (перенесення операції та обмеження самостійного пересування) відповідач фактично відмовилась від нього. В восени 2014 року йому стало відомо, що 11.06.2004 було укладено не договір довічного утримання, як він вважав, а договір дарування, за яким він подарував свою квартиру донці. Позивач зазначає, що під час укладення договору від 11.06.2004 він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме вважав, що укладає не договір дарування, а договір довічного утримання. Про вказане свідчать і ті факти, що позивач до теперішнього часу проживає в спірній квартирі, оплачує комунальні послуги, а відповідач зареєстрована та мешкає за іншою адресою, у власному будинку, тобто навіть не прийняла дар. [PERSON] зазначає, що наміру дарувати квартиру він не мав, іншого житла для проживання не має, під час підписання договору помилявся щодо його природи, отже просить визнати договір дарування спірної квартири від 11.06.2004 недійсним. В суді позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі та дав пояснення відповідно до обставин, викладених в позові. При цьому не заперечував, що тривалий час разом зі своєю дружиною мешкав в будинку відповідача, знаходився на утриманні останньої, яка відвідувала його в лікарні коли той занедужав, проте вважає, що такі дії з боку доньки були викликані саме укладенням договору довічного утримання. Відповідач проти позову заперечувала, зазначивши, що ініціатива подарувати їй спірну квартирою виходила від батька, це було його бажанням та волею. Жодних домовленостей щодо утримання відповідача між сторонами не було і для цього не було потреби, так як вона завжди піклувалась про батька, який тривалий час разом зі своєю дружиною мешкав в її будинку, а спірну квартиру здавав в оренду. Лікування батька завжди оплачувала відповідач, як і останню операцію, пов'язану з переломом стегна. Крім того, просила застосувати до вимог позивача позовну давність. Від третьої особи надійшла заява про слухання справи за її відсутності. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: згідно договору дарування квартири від 11.06.2004 (далі Договір) [PERSON] передав у власність безоплатно, а [PERSON] прийняла двокімнатну квартиру [ADDRESS]. За п. 6 Договору сторони домовились, що прийняття [PERSON] документів, що посвідчують право власності на квартиру, що є предметом цього договору, є прийняттям дарунка (а.с. 6). З погляду на вказані положення Договору твердження [PERSON] про неприйняття відповідачем дарунку, так як в спірній квартирі продовжував проживати, сплачувати комунальні послуги позивач, не є вірним. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в своїй заяві на адресу суду зазначила, що посвідчувала 11.06.2004 договір дарування квартири, за яким [PERSON] передав у власність безоплатно [PERSON] квартиру [ADDRESS]. При цьому нотаріусом було встановлено дійсні наміри сторін шляхом встановлення однакового розуміння значення, умов правочину та його правових наслідків (а.с. 30). Враховуючи викладене суд вважає, що відсутні належні та допустимі докази, які б вказували, що під час укладання Договору дарувальник помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, як то щодо природи правочину, його наслідків, прав та обов'язків сторін. В суді допитані свідки, які дали наступні показання: [PERSON] пояснила, що є соціальним робітником єврейського центру ХЕСД, де на обліку перебуває [PERSON], і з літку 2014 року відвідує останнього: готує, прибирає, купує продукти. Зі слів [PERSON] їй відомо, що він мешкав у своєї доньки, проте вони посварились і в літку він переїхав до своєї квартири. Тоді ж дізнався, що квартира подарована донці, хоча він ніколи не мав такий намір, а укладав з донькою договір довічного утримання. Свідок [PERSON] показав, що є сусідом [PERSON], який мешкає в квартирі [ADDRESS]. Позивач після операції пересувається на костилях і він на прохання останнього придбав йому продукти харчування, хліб. Раніше [PERSON] мешкав у доньки, проте в останній час - у вказаній квартирі. Зі слів [PERSON] з донькою він посварився і вона його не відвідує, хоча квартиру, в якій він проживає, він «відписав» на доньку. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що з [PERSON] знайома давно через свого колишнього чоловіка, [PERSON], який працював разом з позивачем. Також знайома з донькою [PERSON] - [PERSON] Свідок пам'ятає, що в літку 2004 року зустрілась з сторонами біля Харківського БТІ, де, з їх слів, вони оформлювали договір дарування квартири [PERSON] на ім'я [PERSON] Також сторони запрошували її відсвяткувати з ними вказану подію, проте вона відмовилась. Останні років 10-ть вона не спілкувалась і навіть не бачилась з сторонами. Свідок [PERSON] пояснила, що на протязі всього життя товаришує з [PERSON], часто буває у неї в гостях, де до літа цього року проживав батько останньої. [PERSON] утримувала його на добровільних засадах, як і повинна робити донька, в них були гарні стосунки. Свідку відомо про бажання [PERSON] подарувати свою квартиру донці, так як позивач неодноразово висловлювався про це в присутності [PERSON], що й здійснив в 2004 році. На весні 2014 року [PERSON] впав та зламав стегно. Доглядала батька, відвідувала в лікарні та оплатила операцію відповідачка, проте після одужання [PERSON] з'їхав на спірну квартиру. Вказані показання свідків, на думку суду, характеризують відносини між батьком та донькою, які склались останнім часом, проте в жодному разі не підтверджують наявність помилки відповідача під час укладення спірного договору, що могло б слугувати, відповідно до ст. 229 ЦК України, підставою для визнання Договору недійсним. З погляду на вищевикладене суд, приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 60 ЦПК України, приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, не є доведеними, позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими, отже такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє саме через їх недоведеність, застосування позовної давності є зайвим.

Outcome: dismissed