Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк», третя особа на стороні позивача без самостійних вимог орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання договору іпотеки недійсним. Ухвалою суду було залучено до справи приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. В позовній заяві зазначається, що 19.06.2007 року ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір №31.3ВН/42/І01/07-С посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1374. Предметом іпотеки по даному договору є: квартира [ADDRESS], що належить відповідачам [PERSON], [PERSON] на праві спільної власності на підставі Свідоцтва на право власності на житло від 14.12.2004 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення №2530 від 14.12.2004 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 05.01.2005 року в реєстрову книгу №642 за №585/68499. Вважає, що договір іпотеки був укладений з порушенням вимог чинного законодавства виходячи з наступного. Позивач, [PERSON] народився у м. Вінниця, [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження від 11.06.1991 року, матір'ю [PERSON] являється [PERSON], батько - [PERSON]. З моменту народження і по сьогодні він проживає разом із матір'ю - [PERSON], тобто з травня 1991 року, в квартирі, що за адресою: [ADDRESS]. Мати, [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала в даній квартирі з 03.02.1988 року по 16.12.2011 року. Зазначена квартира є єдиним місцем проживання. Позивач вказує, що проживав до укладення спірного договору іпотеки і мав право користування відповідним майном. На укладення договору іпотеки згода органу опіки та піклування не була отримана. Надана в іпотеку квартира є єдиним житлом позивача, тому в разі звернення стягнення, він опиниться без житла на вулиці, що відповідно суттєво порушує права та законні інтереси позивача. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на такі норми матеріального права, а саме ч.ч 1,3 ст. 29, ч.1 ст. 405 ЦК України, ч.1, 2 ст. 156 ЖК України, ст. 11 , ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч. ч. 2, 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ч. 7 ст. 7, ч. 2 ст. 59, ст. 177 СК України, Декларація прав дитини, ст.ст. 203, 215, 216, 224, 236 ЦК України, ч.1,3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Кредитпромбанк» в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про слухання справи без його участі. Позовну заяву визнав та просив задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надав суду заяву про слухання справи без її участі. Позовну заяву визнає та просила задовольнити позов. Представник третьої особи без самостійних вимог орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської Ради, яка повідомлялась належним чином, в судове засідання не з'явився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримують, при ухваленні рішення просять врахувати інтереси дитини. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити в позові. Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. 19 червня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір №31.3ВН/42/І01/07-С посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1374. Предметом іпотеки по даному договору є: квартира [ADDRESS], що належить відповідачам [PERSON], [PERSON] на праві спільної власності на підставі Свідоцтва на право власності на житло від 14.12.2004 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення №2530 від 14.12.2004 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 05.01.2005 року в реєстрову книгу №642 за №585/68499. Згідно свідоцтва про народження від 11.06.1991 року, [PERSON] народився у м. Вінниця, [INFO], матір'ю [PERSON] являється [PERSON], батько - [PERSON]. Як вбачається, з моменту народження і по сьогодні [PERSON] проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується такими доказами, а саме: паспортом [PERSON] (мати) з відміткою про реєстрацію в квартирі з 1988 року; довідкою ЖЕК №12 (паспортний відділ) про те, що [PERSON] проживала по [ADDRESS] з 03.02.1988 року по 16.12.2011 року; довідкою ЖЕК №12 про те що будинок по [ADDRESS] перебуває на балансі МКП ЖЕК №12 з 01.03.2011 року; довідка ЗОШ №18 від 24.12.2013 року з інформацією про роки навчання позивача та адресою за якою він рахувався; індивідуальна картка дитини та титульна сторінка медичної картки позивача, з якої вбачається адреса: [ADDRESS]. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ст. 29 ЦК України, враховуючи, що мати позивача проживала та була зареєстрована в вищевказаній квартирі з 03.02.1988 року, то і місцем проживання позивача [PERSON] була вищевказана квартира, тобто, адреса: [ADDRESS]. Відповідно до наданих Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо наявності нерухомого майна у власності [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER] (батько позивача) вбачається про відсутність нерухомого майна у останнього. Також, суд звертає увагу, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.04.2014 року по цивільній справі №127/4324/14-ц встановлено факт постійного проживання [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], в період часу з 13 травня 1991 року по день ухвалення рішення суду. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд відхиляє доводи відповідача та третьої особи відносно того, що під час укладення договору іпотеки від 19.06.2007 року було дотримано усіх норм діючого законодавства та не порушено прав дитини, оскільки доводи та докази на які посилається відповідач не спростовують обставини проживання дитини в вищевказаній квартирі, тим більше обставини проживання позивача в квартирі підтверджені судовим рішенням, яке має вищу юридичну силу ніж докази на які посилається відповідач. Що стосується моменту реєстрації місця проживання, суд звертає увагу, що право на житло та факт проживання у квартирі не пов'язані з фактом реєстрації місця проживання, що слідує з правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі № 6-125цс12. Також, відповідно до абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно рішення Конституційного суду України від 14.11.2001 року № 15-рп/2001 Визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року № 700, щодо прописки (виписки), згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовує як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставина проживання у квартирі, тобто безпосереднє користування житлом, не пов'язані з фактом реєстрації місця проживання. Доказів в підтвердження обставин проживання позивача в іншому місці відповідачем не надано. Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 32 ЦК , статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що для здійснення будь - яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчужені жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.1, 2 ст. 156 ЖК України - члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що отримання дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, є необхідним не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини, але й тоді, коли вони стосуються її майнових прав, зокрема, права на користування жилим приміщенням. Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідного правочину. Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною ст. 215 ЦК України встановлено, що однією з підстав недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України у разі, якщо правочин вчинений без дозволу органу опіки та піклування, він є нікчемним. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON], будучи дитиною у віці 16 років, проживав до укладення спірного договору іпотеки (19.06.2007 року) і мав право користування квартирою, а тому для укладення договору іпотеки необхідно було отримати згоду органу опіки та піклування. Тому, договір іпотеки від 19.06.2007 року був укладений всупереч вищенаведеним вимогам закону, без відповідного на це дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі - визнання іпотечного договору недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, в зв'язку із визнанням недійсним договору іпотеки від 19.06.2007 року відомості про його припинення підлягають державній реєстрації. Разом з тим, суд не приймає до уваги заяву представника відповідача щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Проте, у відповідності ст.ст. 10, 60 ЦПК України, доказів щодо дня коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права відповідач не надав, що унеможливлює вирахування перебігу строку позовної давності. Тим більше, враховуючи, що правовідносини які склалися в даному спорі, виникають із сімейних відносин, тому у відповідності до ч. 1 ст. 20 СК України позовна давність не застосовується. На підставі вищевикладеного суд прийшов до висновку про задоволення позову. Судові витрати суд вирішив залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved