Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить виключити з графи «Відомості про батька дитини» актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , № 12 від 21 травня 2013 року, складеного Свидницькою сільською радою Яворівського району Львівської області, запис про нього [PERSON] , [INFO] , як батька. В обґрунтування позову покликається на те, що з 23 липня 2010 року він з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі відповідач народила двох синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Він записаний батьком в актових записах двох дітей. В період подружнього життя та, зокрема, після народження сина [PERSON] , відносини між ними стали різко погіршуватися, відповідач почала влаштовувати сварки та скандали. З вересня 2014 року вони почали проживати окремо. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 18 травня 2018 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу він намагався відвідувати дітей та надавати їм матеріальну допомогу, однак відповідач перешкоджала цьому та під час одного з конфліктів, який мав місце восени 2019 року, заявила, що він не є біологічним батьком [PERSON] . Такі твердження [PERSON] підтвердили його сумніви щодо біологічного батьківства відносно дитини, оскільки раніше йому про це неодноразово говорили знайомі. З метою спростувати свої сумніви, він звернувся до [PERSON] з пропозицією добровільно провести тест на батьківство, однак остання ігнорує будь-які спроби провести даний тест. Враховуючи, що відповідач не бажає проходити тест на батьківство добровільно, тому даний час у нього є обґрунтовані сумніви в тому чи є він біологічним батьком дитини [PERSON] . За наведених обставин просить позов задовольнити. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 09 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2021 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, призначено судову молекулярно-генетичну експертизу та зупинено провадження у справі на час її проведення. 11 травня 2021 року на адресу суду надійшло повідомлення Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 30 квітня 2021 року № СЕ-19/114-21/4257-БД про неможливість проведення експертизи, відповідно до якого [PERSON] разом з дитиною [PERSON] у визначений час до Львівського НДЕКЦ МВС не прибули, що унеможливило відібрання біологічних зразків. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 12 травня 2021 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 22 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Також зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Також позивач [PERSON] в судовому засіданні відповідно до ст. 92 Цивільного процесуального кодексу України за його згодою надав показання як свідок, надавши показання, аналогічні доводам позовної заяви, які описано вище. Зокрема, підтвердив, що про те, що він не є біологічним батьком [PERSON] йому сказала сама відповідач, коли саме не пам`ятає, це були близько одного року до подання даної позовної заяви до суду. Також додатково зазначив, що в нього і раніше були підозри, що [PERSON] не його біологічний син, зокрема, з тієї підстави, що дитина зовні не схожа на нього. Також зазначив, що йому відомо про те, що [PERSON] в час, коли вони перебували у шлюбі, мала інтимні стосунки з іншими чоловіками, зокрема, з [PERSON] . Крім того, зазначив, що неодноразово звертався до відповідача з пропозицією провести біологічну експертизу, яку він самостійно погоджувався замовити і оплатити, однак вона, спочатку погодившись, пізніше відмовлялась без пояснення причин, не відповідала на його телефонні дзвінки, одного разу влаштувала конфлікт, коли він приїжджав повідними її про час та місце проведення експертизи. Також вказав, що [PERSON] було відомо про призначення судом біологічно-молекулярної експертизи та про час і місце її проведення, він також додатково її повідомив про це засобами телефонного зв`язку. При цьому, [PERSON] було відомо про час та місце проведення експертизи приблизно за місяць до її проведення, однак вона сказала йому, що не прибуде в зв`язку із зайнятістю на роботі. Представник позивача адвокат Варениця В.С. в судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав, наведених у ньому. Додатково зазначив про наслідки ухилення від проведення експертизи, та вказав, що саме відповідач [PERSON] ухилилася від проведення експертизи, відповідно можна ствердити про те, що позивач [PERSON] не є біологічним батьком дитини [PERSON] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Яворівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в судове засідання не прибув, однак подав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не прибула, про розгляд справи повідомлена належним чином, також про причини неявки суд не повідомила, своїх заперечень та відзиву на позов не подала. Суд зазначає, що розгляд справи було неодноразово відкладено у зв`язку із неявкою відповідача, яка повідомлялася про розгляд справи шляхом надіслання судової повістки рекомендованим повідомленням за адресою, вказаною у позовній заяві як місце її реєстрації: [ADDRESS] (зазначене місце реєстрації [PERSON] підтверджене відомостями, наданими ГУ ДМС у Львівській області на запит суду в порядку ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України), та за адресою, вказаною нею в апеляційній скарзі на ухвалу суду про відкриття провадження у справі: [ADDRESS] , а також шляхом надіслання SMS-повідомлення за номером телефону, наданим позивачем ( [NUMBER] ). При цьому, адресу місця проживання: [ADDRESS] та зазначений номер телефону [NUMBER] сама [PERSON] вказала у поданій нею заяві від 26 березня 2021 року про ознайомлення з матеріалами справи. Також суд зазначає, що [PERSON] знала про те, що на розгляді у Яворівському районному суді перебуває справа за позовом [PERSON] про оспорювання батьківства, де вона є відповідачем, оскільки [PERSON] ознайомлювалася з матеріалами справи, що підтверджується її заявою від 26 березня 2021 року, та подавала апеляційну скаргу на ухвалу суду про відкриття провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. А відповідно до ст. 131 учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Зважаючи на викладене вище, а саме, що суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи, а також з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 18 жовтня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України вирішено проводити заочний розгляд справи, оскільки: відповідач належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явилася в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подала відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача і представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Як встановив суд, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2010 року, який розірвано рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 18 травня 2018 року. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 21 травня 2013 року Свидницькою сільською радою Яворівського району Львівської області, [PERSON] народився [INFO] , в графі «Батько» записаний [PERSON] , в графі «Мати» - [PERSON] . Відповідно до ст. 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Вимогами ст. 122 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу, походить від подружжя. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Згідно з ст. 136 Сімейного кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Відповідно до п. 2.13 «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», затверджених наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, зокрема, є рішення суду про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, у якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 Сімейного кодексу України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 Сімейного кодексу України), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням ст. 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як описано вище, ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2021 року задоволено клопотання позивача [PERSON] та призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На вирішення експерта було поставлено питання чи є [PERSON] біологічним батьком [PERSON] та чи існує кровна спорідненість між ними. Сторони були повідомленні про необхідність з`явитися до Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України 30 квітня 2021 року у період з 10 год до 11 год, що підтверджується телефонограмою, складеною секретарем судового засідання. При цьому, суд зазначає, що відповідач [PERSON] була повідомлена про час та місце експертизи за вказаним вище номером телефону [NUMBER] . Також суд бере до уваги, що відповідачу достовірно було відомо про призначення даної експертизи, оскільки 26 березня 2021 року, тобто після постановлення ухвали про призначення експертизи, вона ознайомилась з матеріалами справи, що підтверджується її розпискою на заяві. Однак відповідно до повідомлення Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 30 квітня 2021 року № СЕ-19/114-21/4257-БД про неможливість проведення експертизи, встановлено, що [PERSON] разом з дитиною [PERSON] у визначений час до Львівського НДЕКЦ МВС не прибули, що унеможливило відібрання біологічних зразків та проведення експертизи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 Цивільного процесуального кодексу України суд призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно з нормами ч. ч. 1 - 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 4 ст. 12, ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року в справі № 645/1098/18 зазначено, що при вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо. Згідно з частиною четвертою, п. п. 3 - 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У ч. 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З аналізу ч. 1 ст. 109 ЦПК України (зміст якої наведено вище) слідує, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. Аналогічні висновки висловлені в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 676/1503/19. Зважаючи на викладене вище, суд враховує той факт, що [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про призначення ухвалою суду судової молекулярно-генетичної експертизи у даній справі, проведення якої доручено експертам судово-експертної установи Львівського НДЕКЦ МВС України, та була повідомлена про необхідність прибути до експертної установи, що підтверджується відповідною телефонограмою, не прибула на проведення такої експертизи сама і не забезпечила прибуття на експертизу дитини [PERSON] , який проживає з нею, для здачі зразків дитини, необхідних для виконання дослідження, і у зв`язку з цим відбір об`єктів біологічного походження для проведення експертизи від дитини не відбирався. Дані обставини, суд розцінює як неналежне (недобросовісне) виконання відповідачем своїх процесуальних обов`язків та невжиття заходів для спростування вимог та доводів позову, якщо вона такі заперечує. Суд зазначає, що вказані обставини щодо цінності як доказу у справах про оспорювання батьківства висновку судово-генетичної експертизи є загальновідомими та очевидно були зрозумілі відповідачу, яка є повнолітньою дієздатною особою. Так, внаслідок поведінки відповідача та відсутності біологічних зразків проведення призначеної судом генетичної експертизи фактично стало неможливим. При цьому, суд враховує, що чинне цивільне процесуальне законодавство України не передбачає можливості відібрання в примусовому порядку біологічних зразків, натомість законодавством передбачені наслідки ухилення від участі у експертизі. Доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість явки [PERSON] разом з малолітньою дитиною для здачі зразків, необхідних для проведення судово-генетичної експертизи, суду не надано. Таким чином, враховуючи, що предметом позову є невизнання батьківства, виключення запису як батька з актового запису про народження дитини, привід відповідача на проведення судово-генетичної експертизи в даному випадку не допускається, тому підлягає застосуванню вимога ст. 109 Цивільного процесуального кодексу України, а саме визнання факту того для чого була експерта призначена, того, що позивач [PERSON] не є батьком [PERSON] , який народився [INFO] . Отже, суд вважає безспірним той факт, що [PERSON] ухиляється від проведення експертизи, і встановлює за наслідками ст. 109 Цивільного процесуального кодексу України факт того, що позивач [PERSON] не є біологічним батьком дитини [PERSON] . Суд зазначає, що нез`явлення [PERSON] разом із дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи без поважних причин свідчить про її небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про оспорювання батьківства. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 та від 09 вересня 2020 року у справі № 277/836/16-ц. З урахуванням викладених обставин, а саме: ухилення відповідача від участі у призначеній судом генетичній експертизі, яку без участі відповідачки разом з малолітнім сином провести неможливо, доказової цінності висновку судової генетичної експертизи для сторін у справі про оспорювання батьківства; не надання суду доказів існування об`єктивних перешкод до участі відповідачки разом з малолітньою дитиною у призначеній судом експертизі; відсутності у суду при розгляді цивільної справи повноважень на примусове залучення відповідача разом з дитиною до участі в генетичній експертизі; неподання відповідачем відзиву на позов та відсутність аргументованих заперечень щодо позовних вимог, враховуючи вищезазначені обставини, із застосуванням вимог ст. 109 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов до висновку, що позов про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька підлягають задоволенню. Зазначені обставини, які описано вище, на думку суду, є достатньою підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією від 15 жовтня 2020 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати із сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved