Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зняти їх з реєстраційного обліку. При цьому посилався на те, що він разом зі своєю сім'єю, яка складається з п'яти чоловік, проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], яка є його дочкою, проживала з ним з її народження до тих пір, поки у 2007 році не вступила у брак зі [PERSON]. Починаючи з 2007 року вона фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є дочкою [PERSON] і також зареєстрована за адресою позивача, однак фактично проживає разом з її матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Позивач мусить проводити оплату за комунальні послуги, у тому числі і за відповідачів, які фактично у житловому приміщенні не мешкають, що створює для нього матеріальні труднощі. З наведених підстав позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. У ході судового розгляду справи [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], зміненою письмовою заявою від 05.02.2014 року, у якій просила вселити її та [PERSON] в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивувала тим, що 18.01.1986 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради народних депутатів бюро обміну приміщеннями [PERSON] було надано ордер на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS], відповідно до якого він, [PERSON] та вона мають право вселення у вказане приміщення у порядку обміну з громадянкою [PERSON]. З 1986 року [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі, а її донька від шлюбу зі [PERSON] - [PERSON], [INFO], з 2011 році також була зареєстрована у вказаній квартирі. У 2012 році позивач [PERSON] та [PERSON] без обґрунтованих підстав виписали її з донькою зі спірної квартири, дізнавшись про це, [PERSON] знову зареєструвала себе з донькою за адресою: [ADDRESS]. Оскільки, [PERSON] є наймачем вказаної квартири, то [PERSON] як донька наймача має право проживати разом з ним, так, як член сім'ї наймача, має право користуватися вказаним приміщенням нарівні з ним та несе обов'язки, встановлені договором найму та законодавством України. У зв'язку з вищевикладеним вважає, що її прав на вказане житлове приміщенням порушується, оскільки [PERSON] своїми діями та відповідним позовом до суду перешкоджає їй користуватися, проживати у житловому приміщенні, у якому [PERSON] зареєстрована на підставі ордера від 18.01.1986 року за № 437. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив у їх задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечували, свої змінені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. Представники ПРА ОМР як органу опіки та піклування та Прокуратури Приморського району м. Одеси у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Від представника ПРА ОМР як органу опіки та піклування надійшла до суду заява про розгляд справи за її відсутності та враховуючи інтереси неповнолітньої [PERSON]. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін і свідків, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, у свою чергу позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.01.1986 року виконавчим комітетом Одеської міської ради народних депутатів [PERSON] був виданий ордер № 437, відповідно до якого він разом з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] мають право вселення у порядку обміну з [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. (а.с. 21) Позивач та [PERSON] разом з донькою [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі, що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію), наданою ЖУ «Ренесанс» ЛТД. (а.с.20) Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Питання визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщення, врегульовано ст.ст.71, 72, 107 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України. При чому, відповідно до ст. 72 ЖК може бути визнано такими, що втратили право на користування жилим приміщенням наймача або членів його сім'ї у разі їх відсутності понад встановлені ч.1 та пунктами 1-7 ч.3 ст.71 ЖК УРСР строки, а згідно ст.107 ЖК УРСР наймача або члена його сім'ї може бути визнано таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, ч. 4 абз. 11 постанови пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» встановлено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК УРСР. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Згідно ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Зазначене також знайшло відображення у абз. 10 постанови пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] - сусід позивача та [PERSON], [PERSON], [PERSON] - члени сім'ї позивача підтвердили лише відсутність відповідачів у спірній квартирі близько 6 місяців, про що не заперечує сама [PERSON]. Однак, у судовому засіданні також було встановлено, що [PERSON] разом з донькою [PERSON] дійсно не мешкають у квартирі [ADDRESS] більш ніж шість місяців через поважні причини, а саме - неприязні стосунки із батьком [PERSON], який перешкоджає належним чином користуватися та проживати у спірній квартирі. Зазначене знайшло підтвердження у показаннях свідків [PERSON] та [PERSON]. Однак, згідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. У відповідності до ст.. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст.. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Враховуючи вищевикладене, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а позовні вимоги [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved