Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в м. Києві, [PERSON] про визнання права власності на транспортний засіб та звільнення з під арешту. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що 27.09.2012 між [PERSON], від імені якого діяв на підставі доручення [PERSON], та [PERSON] було укладено Договір дарування автомобіля марки «NISSAN VANETTE», 1995 року випуску, шасі (кузов, рама) №VSKDEVS23U0934660; VIN: VSKDEVC23U0934660, р/н [NUMBER]. Даний автомобіль був прийнятий позивачем того ж дня. Окрім того, 27.09.2012 року [PERSON] від імені [PERSON] було видано позивачу нотаріально посвідчену довіреність на користування, експлуатацію і розпорядження цим транспортним засобом. Однак, через відсутність достатніх коштів, позивач не мав змоги зареєструвати даний автомобіль у відповідному органі. 07.06.2016 року на автошляху «Мукачево Рогатин» на стаціонарному посту №3 у с. В. Копаня, інспектором ДПС з обслуговування доріг державного значення ст. лейт. поліції [PERSON] було складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу марки «NISSAN VANETTE» на підставі постанови відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві від 01.04.2016 року в рамках виконавчого провадження №5010825, якою оголошено в розшук належний боржнику [PERSON] автомобіль марки «NISSAN VANETTE», 1995 року випуску, р/н [NUMBER]. В подальшому, після вказаних подій, відповідач [PERSON] почала вимагати від позивача ключі та документи на вказаний транспортний засіб з тих підстав, що витрати по утриманню транспортного засобу з моменту його придбання понесла саме [PERSON], а тому він належить саме їй. Оскільки власником спірного автомобілю згідно Договору дарування від 27.09.2012 року є [PERSON], просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким визнати право власності на автомобіль марки «NISSAN VANETTE», 1995 року випуску, шасі (кузов, рама) №VSKDEVS23U0934660; VIN: VSKDEVC23U0934660, р/н [NUMBER] за [PERSON], а також звільнити з під арешту вказаний автомобіль. Представник позивача [PERSON] в останнє судове засідання не зявився. Однак, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити та провести розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи. А тому суд проводить розгляд справи за відсутності відповідача. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в м. Києві та третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи. А тому суд розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до п.9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Судом встановлено, що 27.09.2012 між [PERSON], від імені якого діяв на підставі нотаріального доручення [PERSON], та [PERSON] укладено в Договір дарування автомобіля марки «NISSAN VANETTE», 1995 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама) №VSKDEVS23U0934660, VIN:№VSKDEVS23U0934660, реєстраційний номер [NUMBER], який цього ж дня [PERSON] прийняв від [PERSON] на підставі розписки, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Довіреності від 14.05.2012 року, Договором дарування від 27.09.2012 року та копією Розписки від 27.09.2012 року. Відповідно до\~ст.11 Цивільного кодексу України\~цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є\~\~договори та інші правочини. Відповідно до ч.1\~ст.626 Цивільного кодексу України\~\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно вимог ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Окрім того, 27.09.2012 року [PERSON] від імені [PERSON] видано [PERSON] Довіреність, за умовами якої позивача уповноважено представляти інтереси в органах та організаціях, незалежно від їх організаційно правової форми, з питань, повязних з вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та розпорядження (продажу, обміну стави в забезпечення фінансових обовязків, передачі в найм (оренду), а також передачі в позику), належним гр. [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрації транспортного засобу Серії ААС №177961 вантажним малотоннажним вантажопасажирським автомобілем марки «NISSAN VANETTE», 1995 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама) №VSKDEVS23U0934660, VIN:№VSKDEVS23U0934660, реєстраційний номер [NUMBER]. Обгунтовуючи свої вимоги позивач в позовній заяві, а представник відповідача в судовому засіданні вказали, що саме підтвердженням факту укладення Договору дарування від 27.09.2012 року є вказана вище Довіреність від 27.09.2018 року. Однак, суд критично розцінює вказану обставину, як таку, що суперечить нормам чинного законодавства з огляду на наступне. Згідно вимог ч.3 ст.244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст.237 ЦК України). З огляду на це, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Згідно вимог ст.1006 ЦК України повірений зобов'язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Оскільки законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення, суд відкидає твердження позивача та його представника на факт видачі Довіреності від 27.09.2012 року в підтвердження укладення Договору дарування оспорюваного транспортного засобу з тих підстав, що за своєю цивільно правовою природою видача даної довіреності не є договором про відчуження, не породжує право власності та суперечить змісту правовідносин та їх наслідків, які виникають на підставі укладення Договору дарування. Згідно вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правове регулювання відносин, пов'язаних з відчуженням транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Відповідно до ст.34 ЗУ «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені^для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів, зокрема автомобілі, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Пунктом 8 вищевказаного Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Також цим пунктом 8 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що документами, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплені печаткою: договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід'ємно пов'язаний із засвідченням договору відчуження, обов'язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Відчуження транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає, окрім оформлення відповідного договору цього транспортного засобу, також зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Натомість, позивачем не було надано доказів на підтвердження засвідчення відповідною особою договору дарування автомобіля та здійснення державної реєстрації транспортного засобу протягом 10 діб після укладання цього договору, як того вимагають вищевказані норми законодавства України. Відповідно до інформації сервісного центру МВС в м. Києві від 22.02.2016 власником автомобіля «NISSAN VANETTE», 1995 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] є саме [PERSON], що також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ААС177961. Окрім того, суд критично розцінює позивача щодо нездійснення ним державної реєстрації транспортного засобу після укладення договору в зв'язку з недостатністю грошових коштів, оскільки вказані обставини не є тими поважними причинами, з якими закон пов'язує неможливість вчинення державної реєстрації автомобіля у строк майже чотири роки з моменту укладення договору дарування до часу затримання автомобіля. Згідно вимог ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що відповідно до вимог ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Згідно з вимогами ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. А тому суд, відкидає доводи позивача [PERSON], що в нього виникло в порядку ст.334 ЦК України право власності на спірний автомобіль, оскільки договір дарування не засвідчений у встановленому на той час порядку, не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за [PERSON] З огляду на це, позивачем не набуло набуто право власності на автомобіль марки «NISSAN VANETTE», 1995 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а тому суд приходить до переконання про відсутність правових підставі для задоволення позовних вимог про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України. Статтями 10, 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено заходи примусового виконання рішень, та виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Отже, зі змісту вказаних норм права вбачається, що накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається право лише у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику. Враховуючи, що даний автомобіль зареєстровано за громадянином [PERSON] та беручи до уваги винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 11.02.2016, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.02.2016, про розшук майна боржника від 01.04.2016, винесені старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві щодо боржника [PERSON], на підставі яких й було складено акт огляду та тимчасового затримання вказаного транспортного засобу, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні вимоги про зняття арешту з спірного автомобіля, оскільки такі заявлені безпідставно. У відповідності до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. А тому, враховуючи те, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль марки «NISSAN VANETTE», не набувши на нього право власності у встановленому законом порядку, не надавши жодного належного доказу про невизнання, оспорювання чи порушення його прав з боку відповідача, суд приходить до переконання, що позивачем предявлено позов до неналежного відповідача та вибрано невірний спосіб захисту своїх прав. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову, що передбачено загальними принципами захисту цивільних прав та інтересів, визначених ст. 16 ЦК України, а тому враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: dismissed