Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову посилається на те, що від шлюбу є син [INFO] [PERSON]. Шлюб з дружиною було розірвано за рішенням суду 21 грудня 2011 року. До початку проведення антитерористичної операції його син та він з дружиною проживали в м. Луганську. З 29 серпня 2014 року він переїхав проживати до м. Старобільська. Одночасно з ним перемістилися з м. Луганська його син та колишня дружина, які також були взяті на облік за тією ж адресою, що і він. Деякий час його колишня дружина [PERSON] проживала разом із сином у м. Старобільську. Дитина відвідувала дитячий садок. [PERSON] повернулась на тимчасово окуповану територію і забрала з собою сина [PERSON]. Вважає, що продовжуючи проживати на тимчасово окупованій території у м. Луганську, дитина буде позбавлена гідного майбутнього. Крім того, є реальна загроза життю і здоровю дитини. Він працевлаштований, отримує заробітну платню, за місцем проживання за адресою [INFO], створені належні умови для проживання та розвитку малолітнього сина [PERSON]. Просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з ним за адресою м. Старобільськ, пл. Б.Хмельницького. 20. Відповідач за першим позовом [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову посилається на те, що шлюб з [PERSON] розірвано у 2011 році, син [PERSON] з 2011 року постійно проживає з нею. Претензій щодо її поведінки та виховання сина від батька не надходили, дитина навчається в школі, має позитивні характеристики. Вона весь час турбувалася за життя дитини. У червні 2017 року вона передала сина на час канікул [PERSON], який потім повідомив за телефоном, що дитину не віддасть. 08 серпня 2017 року вона народила другу дитину і через два тижні приїхала до м. Старобільська за [PERSON] за місцем проживання батька дитини. Відповідач [PERSON] категорично відмовився віддавати сина і вона вимушена була повернутися до м. Луганська, оскільки вдома на неї чекала новонароджена дитина. Вона неодноразово зверталась до [PERSON] та пропонувала обговорити майбутнє дитини. 25 вересня 2017 року їй стало відомо від служби у справах дітей про те, що відповідач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. В теперішній час [PERSON] звільнився з воєнної служби та працює торговим представником. Часу на догляд за сином у нього не має. Дитина залишається на дідуся похилого віку. Просить суд визначити місце проживання сина [PERSON] разом з нею. У судовому засіданні позивач та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] підтримав свій позов та пояснив, що на даний момент дитині буде краще та безпечніше проживати з ним на території підконтрольній владі України. До 2015 року вони проживали родиною, але дитина переважно більше часу проводили з ним, з 2015 року по літо 2017 року проживала з матірю. Оскільки, проживати з матірю на непідконтрольній владі України території небезпечно для дитини, не може бути майбутнього. Він не впевнений, що син буде забезпечений матеріально, буде повноцінно розвиватися морально та отримає належну освіту, яка прийматиметься на території України, а він забезпечений житлом, заробітком, проживає із батьком, який є пенсіонером. Зустрічний позов не визнав. Представник позивача та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтримала доводи позивача та просила суд задовольнити його позов, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за першим позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала. В судове засідання 05.03.2018 року не зявилась, надала суду заяву про неможливість прибути до судового засідання в звязку із дальністю проживання, свій позов підтримує та просить його задовольнити. Представник відповідача за першим позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні перший позов не визнала, зустрічний підтримала та пояснила, що [PERSON] перешкод у спілкуванні дитини з батьком не чинила, до виникнення конфлікту в серпні 2017 року. Мати дитини має всі належні умови для виховання сина. Дитина сумує за матірю, прихильно до неї ставиться. Мати характеризується позитивно та не зловживає спиртними напоями. Виняткових обставин, за яких дитина може бути розлучена зі своєю матірю, у [PERSON]В немає. Просить врахувати вимоги Декларації прав дитини та визначити місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері разом з нею. Представник третьої особи органу опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації Луганської області в судовому засіданні пояснив, що дитина може проживати як з батьком так і з матірю. Спір вирішити на розсуд суду. Суд, заслухавши показання сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами склались правовідносини врегульовані Сімейним кодексом України. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Мати дитини [PERSON], згідно копії свідоцтва про народження, [PERSON], зареєстрована за адресою [INFO] лєт Октября, 3/8, фактично проживає за адресою м. Луганськ, кв. Дзержинського, 16/6. В теперішній час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Характеризується позитивно, має достатні умови для проживання та виховання малолітньої дитини, на обліку у лікаря нарколога не перебуває. Батько дитини [PERSON], згідно копії свідоцтва про народження, [PERSON], який зареєстрований за адресою [INFO] лєт Октября, 3/8, фактично проживає за адресою [INFO]. Характеризується позитивно, працевлаштований, проживає спільно з батьком, який є пенсіонером. Згідно висновку органу опіки та піклування Старобільської райдержадміністрації про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з його батьком та довідки про результати співбесіди з малолітньою дитиною служби у справах дітей Старобільської райдержадміністрації, вбачається, що батько дитини проживає разом з батьком за адресою м. Старобільськ, пл. Б.Хмельницького, 20. За вказаною адресою зареєстрована мати хлопчика, але фактично проживав в м. Луганську. Умови проживання дитини, який станом на жовтень 2017 року проживає разом з батьком, задовільні, дитина забезпечена усім необхідним для життя та повноцінного розвитку. Батько розповів, що саме він бажає щоб син [PERSON] проживав з ним та навчався на території підконтрольній Україні. Також, спеціалістами служби була проведена бесіда з матірю дитини, яка розповіла, що вона не згодна, щоб син проживав з батьком, вважає що у неї кращі умови для проживання та виховання сина, та що вони з [PERSON] дуже привязані та люблять один одного, кожного дня розмовляють по телефону по декілька разів. За результатами співбесіди спеціаліста служби з малолітнім [PERSON] встановлено, що він однаково любить маму та батька, тривалий час проживав з матірю і зараз дуже сумує за нею та в майбутньому хотів би жити з мамою. Виходячи з викладеного служба у справах дітей вважає, що малолітній [PERSON], може проживати як з батьком, так і з матірю. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Між батьками не досягнуто згоди стосовно місця проживання дитини. Відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У відповідності до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст.160 СК України встановлено, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. При цьому частина 1 статті 161 СК України встановлює, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ст.19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає до суду висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Крім того, відповідно до п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866, для розвязання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини, служба у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками, вивчається ставлення батьків до виконання батьківських обовязків та особиста прихильність дитини до кожного з них, відвідує їх за місцем проживання, про що складає відповідний акт обстеження та складає висновок. Саме з підстав наявності обєктивних причин неможливості виконання заходів, передбачених ст.19 СК України та п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, органи опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації Луганської області не змогли подати до суду висновок щодо розвязання спору. Разом із тим суд наголошує, що орган опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації Луганської області був залучений до участі у справі та його представник приймав участь у судовому розгляді. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятій резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Вказана Декларація визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі і діє з дати прийняття Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року. Разом із тим, у відповідності до листа Міністерства юстиції України від 19.09.2015\~№ Ш-16216/10.2, Декларація прав дитини прийнята Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 1386 (XIV) від 20 листопада 1959 року та не передбачає будь-яких інших умов надання згоди на її обов'язковість державами-членами ООН. Україна є державою-членом ООН з часу її заснування. При таких обставинах положення Декларації прав дитини є обовязковими для України. Відповідно до статті 2 Конституції України, суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Ст.3 Конституції України встановлює, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. В Україні існує єдине громадянство (ст.4 Конституції України). Сторони у справі та їх малолітній син є громадянами України. Права та свободи громадян України закріплені у Конституції України, є невідчужуваними та непорушними і не є вичерпними (статті 21, 22 Конституції України). Статтею 24 Конституції України закріплено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні або в її окремій частині на цей час не запроваджено. Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1,6). Встановлено, що жодним діючим Законом України не встановлено обмежень права матері на виховання дитини, навіть на територіях, де проводиться антитерористична операція та на територіях, тимчасово непідконтрольних органам державної влади України. При цьому стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання. Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи батьківства, право громадянина виконувати свої батьківські обов'язки в повному обсязі не можна пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, її громадянин, незалежно від його віку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Вказане у повній мірі узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Так, у рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. На думку суду, мати, яка постійно мешкає з дитиною з часу її народження, в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітнього сина. Також, не можливо не зазначити, що згідно висновку органу опіки та піклування Старобільської райдержадміністрації про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з його батьком та довідки про результати співбесіди з малолітньою дитиною служби у справах дітей Старобільської райдержадміністрації, вбачається, що [PERSON] однаково любить маму та батька, тривалий час проживав з матірю і зараз дуже сумує за нею та в майбутньому хотів би жити з мамою. Як свідчить судова практика при розгляді справ про визначення місця проживання дитини слід керуватися положеннями статей 160, 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини. Також суд звертає увагу на те, що син сторін [PERSON] проживає з матірю, також і з своїм молодшим братом, від однієї матері, Дмитром, [INFO]. При таких обставинах суд вважає, що розлучення братів, від однієї матері, складе додаткове навантаження на психічний стан малолітнього [PERSON] та може вкрай негативно позначитися на його здоровї та моральному настрої. В судовому засіданні судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання малолітнього [PERSON] разом з матірю. Тому, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення його зі своєю матірю. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи перш за все інтереси малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] є необґрунтованими та в задоволенні його позову слід відмовити. Зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 141, 151, 153, 160, 161 СК України, Конституції України, Декларації прав дитини,

Outcome: approved