Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в загальному розмірі 88752,59грн.. У відзиві на позов представник відповідача послався на недоведеність суми боргу та факту укладання нікчемного договору, заперечував отримання відповідачем коштів і факту часткового повернення коштів (а.с.34-39). При цьому, одночасно просив суд про застосування строку позовної давності (а.с.41-43). 27.09.2021р. представником позивача з дозволу суду було надано додаткові докази, а саме розписки позивача в отриманні від відповідача грошей (а.с.97-98). Представник відповідача надав письмові пояснення, що [PERSON] грошей позивачу не сплачувала, а розписки ним були складені тільки після того, як він подав суду свій відзив на позов (а.с.104). Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача (а.с.21). Вирішуючи справу, суд виходить з правової позиції, що висловлена в\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі №464/3790/16-ц, відповідно до якої, розписка сама по собі не є договором, а є лише підтвердженням такого договору, який був укладений між сторонами, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей. З огляду на вказану правову позицію, суд встановив, що 02.10.2013р. позивач та відповідач уклали між собою договір купівлі-продажу належної відповідачу земельної ділянки (а.с.6), а саме земельної ділянки площею 4,2000га, кадастровий номер 5124383200:01:006:0070, права на яку підтверджені державним актом ОД №012129 (а.с.7), цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В оплату вартості вказаної земельної ділянки відповідач отримала від позивача 30000,00грн.. Ці обставини підтверджуються розпискою, яка була складена та підписана відповідачем (а.с.6). Разом з тим, на момент переді грошей та складання розписок, діяли вимоги п.«б» ч.15 Розділу X. ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Земельного кодексу України, згідно яких купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про ринок земель, але не раніше 1 січня 2013 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Крім того, згідно положень ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як вбачається з матеріалів справи, сторони не дотримались вимог щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України). Як встановлено ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України). Як встановлено ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Враховуючи, що відповідач безпідставно, за нікчемним правочином, набула у власність 30000,00грн., то у неї виник обов`язок повернути ці гроші позивачу. Виконуючи свій обов`язок з повернення безпідставно отриманих грошових коштів, відповідач 29.03.2016р. повернула позивачу 500,00грн. та 01.02.2019р. ще 500,00грн.. Разом було повернуто 1000,00грн.. Ці обставини підтверджуються відповідними розписками позивача в отриманні грошових коштів від відповідача (а.с. відповідно 98, 98-зворот). З огляду на викладене, суд критично оцінює пояснення представника відповідача, що гроші відповідачем не отримувались та не повертались. Як встановлено ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018р. у справі №369/6892/15-ц був сформований правовий висновок, відповідно до якого, виходячи з вимог\~статті 261 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний\~законом\~інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний\~законом\~інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного\~законом\~інтересу позивача не відповідає вимогам закону. За таких обставин, заперечення з боку представника відповідача факту отримання грошей та їх повернення, з одночасним проханням застосувати позовну давність є діями суперечливими, та такими, що свідчать, про порушення вимог справедливості, добросовісності та розумності. Якщо б відповідач дійсно не отримувала від позивача грошей, то у неї були б відсутні підстави для клопотання про застосування строку позовної давності, про що представник відповідача просив суд, а були б тільки підстави просити суд відмовити у позові у зв`язку з відсутністю порушення прав позивача. Суд також звертає увагу, що з огляду на положення ч.2 ст.76 ЦПК України пояснення представника позивача не є доказом у справі. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не надала суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. Встановивши факт наявності боргу та обов`язку відповідача його повернути, суд має вирішити питання застосування строку позовної давності, про що заявив представник відповідача. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч.3 ст.261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК України). Суд встановив, що оскільки виконання нікчемного правочину почалось 02.10.2013р. (дата отримання відповідачем грошей, а.с.6), то саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності. Між тим, як вже було встановлено вище, відповідач 29.03.2016р. повернула позивачу 500,00грн. та 01.02.2019р. ще 500,00грн., що підтверджується відповідними розписками (а.с.98, 98-зворот). Оскільки кожний з вказаних платежів відбувся у межах трьохрічного строку позовної давності, то кожен з цих платежів перериває перебіг позовної давності. Тому, після кожної з оплат перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, станом на дату звернення до суду строк позовної давності не закінчився. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що оскільки позивач подав суду розписки після того, як було надано його відзив, то ці розписки є недопустимим доказом. Суд звертає увагу, що у позовній заяві прямо було вказано, що відповідач добровільно повернула позивачу 1000,00грн. з точними вказівками дат та сум повернення, що було згодом підтверджено наданими суду розписками. Вказані суми були виключені позивачем з суми основного боргу. Крім того, представник позивача заявив клопотання про дозвіл надати додаткові докази, обґрунтувавши це клопотання тим, що ці докази не стосувались, на його думку, сум, що стягуються, але, з огляду на заяву про застосування строку позовної давності, виникли нові обставини, які потребують спростування, що є поважною причиною для надання додаткових доказів. Суд дозволив позивачу надати додаткові докази, що прямо передбачено ч.5 ст.83 ЦПК України. Щодо правових наслідків неналежного виконання відповідачем обов`язку з повернення безпідставно отриманих грошей (ч.1 ст.1212 ЦК України), суд зазначає, що це має своїм наслідком застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України, згідно яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З цього приводу, у постанові Верховного Суду від 18.10.2018р. у справі №910/11965/16 був зроблений правовий висновок, відповідно до якого, дія ст.625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст.1212 ЦК України. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три проценти річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі №910/22034/15, від 01.10.2014р. у справі №6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018р. у справі №910/10156/17, від 16.05.2018р. у справі №14-16цс18. Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч.2 ст.625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (така правова позиція викладена також Верховним Судом України у справі №910/17078/15 (3-610гс16), а також Верховним Судом у постанові від 15.03.2018р. у справі №910/9978/15. Відповідно до розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції, наданому позивачем, сума боргу з врахуванням індексу інфляції становить 82228,78грн. (а.с.8), а згідно розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми, нараховані проценти складають 6523,81грн. (а.с.9). Відповідач заперечень щодо методології чи арифметичних помилок під час здійснення наведених розрахунків суду не надав. Ці розрахунки суд вважає вірними. Таким чином, загальна сума стягнення становить 88752,59грн. (82228,78грн. + 6523,81грн.). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. При зверненні позивача до суду з позовом ним сплачено судовий збір в сумі 908,00грн. (а.с.12) та подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які складаються із зазначеної суми судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14000,00грн. (а.с.10). Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивач докази розміру судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі не подав та не зробив про це відповідну заяву. За таких обставин, враховуючи, що в матеріалах справи наявний лише попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, тому суд відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 908,00грн..

Outcome: approved