Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та виконавчого комітету Варіївської сільської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Берегівська державна нотаріальна контора про визнання частки померлого у спільному майні, визнання незаконним та скасування рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування. Позов мотивований наступним. 06 грудня 1976 року батько позивача [PERSON] та мачуха позивача [PERSON] придбали на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок за адресою [ADDRESS] (далі - спірний будинок). [INFO] [PERSON] помер, і тому відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частку спірного будинку, яку за законом повинні були успадкувати дружина померлого [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] Втім, мачуха та брат позивача відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача, який навпаки, її прийняв. Всі вони подали відповідні заяви від 28.02.2004 року. Таким чином, позивач вважає, що він успадкував належну на момент смерті батька 1/2 частину спірного будинку, і вважає рішення Варівської сільради, яким визнано право власності на спірний будинок за відповідачкою [PERSON], незаконним, а також недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON], яким перша передала другій у власність спірний будинок взамін на довічне утримання та догляд за собою. Позивач, згідно збільшених позовних вимог (заява про зміну предмета позову від 25.05.2016 р.), просив визначити, що частки [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку є рівними і кожна з них становить 1/2 частину даного нерухомого майна; визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Варівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 25 травня 2005 року № 21; визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 22 липня 2005 року, видане виконавчим комітетом Варівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 22 жовтня 2015 року, укладеним між [PERSON] і [PERSON] Представником відповідачів - [PERSON] до суду подано заперечення проти позову, згідно з яким проти задоволення позову заперечили, вважаючи його безпідставним, адже спірний будинок було придбано хоч і за час спільного проживання подружжя [PERSON], однак за кошти, надані відповідачці її матір'ю [PERSON] від продажу власного будинку, і тому спірний будинок не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а особистою власністю відповідачки. Крім того, [PERSON] повинен був у піврічний строк подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак він відповідну заяву подав за межами цього строку, крім цього, у ній вказав тільки про спадкування ним права на земельну частку (пай). Також у запереченні зазначено, що відмови [PERSON] та [PERSON] від спадкування, викладені у їх заявах, є нікчемними, адже заявлені після спливу відповідного строку. Вважає також, що вимоги закону при укладенні договору довічного утримання не були порушені, і тому його не можна визнавати недійсним. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, і подав заяву, у якій повідомив, що у справі він братиме участь через свого представника. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, при цьому подала заяву, відповідно до якої брати участі у справі не бажає, позов не визнає, а свої інтереси захищати доручає представнику [PERSON] Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, при цьому подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у запереченні. Представник відповідача Варівської сільської ради Шоломон Е. О. у судовому засіданні проти позову заперечив з аналогічних підстав. Представник третьої особи Берегівської держнотконтори Романович І. В. у судовому засіданні позов визнала. При цьому, відповідно до поданого листа, третьою особою повідомлено, що заяви [PERSON] та [PERSON] від 2004 року не є заявами про відмову від спадщини (а.с. 121). Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що вона у якості секретаря сільської ради с. Варі Берегівського району оформляла заяви [PERSON] та [PERSON] про відмову від спадщини [PERSON] Вони самі звернулися до свідка та повідомили, що хочуть відмовитися від права на земельну частку (пай), яка належала померлому. Підтвердила, що мати відповідачки [PERSON] - [PERSON] мала будинок в [ADDRESS], який був знесений. Свідок повідомила також, що це вона у 2005 році готувала проекти рішень виконавчого комітету сільської ради, і зокрема, проект оспорюваного рішення від 25 травня 2005 року № 21 про надання [PERSON] у власність оспорюваного будинку. Вона не просила у відповідачки [PERSON] доказів того, що лише вона прийняла спадщину за померлим, так як згідно записів у погосподарській книзі будинок зареєстрований на ній. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що відповідачка [PERSON] оформила доручення на свідка для оформлення її спадкових прав, однак вона на підставі цього доручення ніяких дій не вчиняла. Повідомила також, що [PERSON] хотіла укласти договір довічного утримання зі своєю невісткою, однак цього зробити не вдалося. Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування. Так, 20.02.1971 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували в с. Варі Берегівського району шлюб (а.с. 9). Остання при реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка. Під час їх перебування у шлюбі, а саме, - 06 грудня 1976 року, [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу спірного будинку за адресою [ADDRESS], відповідно до якого перший продав другій у власність зазначений житловий будинок в обмін на обумовлену суму коштів (а.с. 87). Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції від 20 червня 1969 року) спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Згідно з частиною другою статті 370, частиною другою статті 372 ЦК України в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду; у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, враховуючи, що спірний будинок був придбаний під час шлюбу, то частки кожного з подружжя [PERSON] та [PERSON] у ньому є рівними і становлять 1/2 його частину. Твердження представника відповідачів - [PERSON] про те, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], не доведено жодними належними та допустимими доказами. А саме, такими доказами не можуть вважатися свідчення [PERSON], рішення та довідка виконкому Варівської сільської ради стосовно будинку матері [PERSON] - [PERSON], оскільки вони не мають безпосереднього відношення до предмету доказування, а саме, не доведено, що кошти за компенсацію знесеного будинку [PERSON] були подаровані останньою своїй доньці, яка у подальшому за них придбала спірний будинок. За таких обставин, позовну вимогу про визнання часток [PERSON] та [PERSON] рівними по 1/2 частині слід задовольнити. При цьому, посилання представника відповідачок [PERSON] на те, що визначення часток померлого суперечить вимогам цивільного законодавства є невірним, оскільки відповідно до абз. 5 п. 3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. [INFO] [PERSON] помер (а.с. 10). Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне а той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР, зокрема його розділом VII. Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до статті 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ст. 548 ЦК УРСР). Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Всі троє спадкоємців першої черги фактично вступили у володіння спадковим майном, а саме, факт прийняття спадщини [PERSON] підтверджується наявністю у спадкоємця сертифікату на право на земельну частку (пай), належне спадкодавцю (а.с. 54). Факт вступу у володіння [PERSON] та [PERSON] підтверджується фактом їх реєстрації та проживання у спірному будинку (а.с. 22, 55-56), а отже, вони як на момент смерті [PERSON], так як і у подальшому, володіли зазначеним нерухомим майном. Посилання представника відповідачів [PERSON] про те, що так як позивач [PERSON] проживав окремо від свого батька, тому він повинен був у 6-місячний строк подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, не є вірним, адже це лише один із варіантів реалізації особою права на спадщину, а [PERSON] здійснив це право іншим чином - шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. Інший аргумент його щодо того, що у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину позивач пише лише про право на земельну частку (пай), і не зазначено про будинок, а тому такий не входить до складу спадщину, суд до уваги не приймає з вищенаведених підстав. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР, не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Тобто, вступ [PERSON] в управління частиною спадкового майна - земельного паю, свідчить про прийняття ним всієї спадщини. Щодо стверджування позивача та його представника на те, що [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини, слід зазначити наступне. Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Однак, відповідні заяви, у яких мачуха та брат позивача зазначили, що спадкувати після смерті [PERSON] не бажають, подані після спливу шестимісячного терміну, передбаченого на їх подачу, - більше ніж через 1 рік та 8 місяців. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР, п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 24.06.1983 р. № 4 «Про судову практику у справах про спадкування», відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. В силу положень ст. 553 ЦК УРСР, ст.ст. 215, 1273 ЦК України, вказані заяви є нікчемними правочинами, і юридичних наслідків за собою не тягнуть. Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частину спірного будинку, яку успадкували за законом в рівних частках його дружина - відповідачка [PERSON], син спадкодавця [PERSON] і позивач [PERSON], кожен по 1/6 частині. За таких обставин, вимогу позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного будинку слід задовольнити частково, і визнати за ним право власності на 1/6 цього будинку. 17 травня 2005 року [PERSON] звернулася до виконавчого комітету Варівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області з заявою про оформлення за нею права власності на весь спірний будинок. За результатами розгляду вищевказаної заяви виконавчим комітетом Варівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області прийнято рішення від 25 травня 2005 року №21, яким вирішено оформити право приватної власності на спірний будинок у цілому за [PERSON] (а.с. 11) 22 липня 2005 року на підставі зазначеного рішення виконавчий комітет Варівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області видав [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] - на цілий спірний будинок. (а.с. 12) У статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №: 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь- які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Прийнявши зазначене рішення в порушення вимог статей 319, 321 ЦК України, статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконавчий комітет Варівської сільської ради протиправно позбавив позивача права власності на належну йому 1/6 частину спірного будинку, яку він успадкував від свого батька, тому його слід визнати незаконним і скасувати. Оскільки оспорюване рішення було прийняте виконавчим комітетом Варівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області з порушенням законодавства, тому відповідно, видане на підставі нього свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] також не може вважатися законним, тому його також слід визнати незаконним і скасувати. 22 жовтня 2015 року [PERSON] уклала договір довічного утримання (догляду) з відповідачкою [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Похил Н. М. і зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 5524 (далі - оспорюваний договір), згідно з яким [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність спірний будинок; взамін [PERSON] зобов'язується довічно утримувати та доглядати [PERSON] (а.с. 72-73). Вказаний договір порушує право власності позивача на належну йому 1/6 частину спірного будинку, яку він успадкував після смерті свого батька [PERSON], а тому такий підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності тощо. Однак, оспорюваний договір не відповідає зазначеним вимогам законодавства, оскільки при його укладенні були порушені вимоги статей 319, 321, 331, 744, 747 ЦК України, статті 41 Конституції України, що підтверджується наступним. Так, за статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) відчужувач може передати набувачеві у власність лише те нерухоме майно, яке належить йому на праві власності. При цьому, згідно з частиною другою статті 747 ЦК України якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. У даному випадку спірний будинок є спільною сумісною власністю [PERSON] і позивача [PERSON], який успадкував його 1/6 частину від свого батька. Відтак, [PERSON] не вправі була укладати оспорюваний договір до визначення її частки у спірному будинку або визначення між нею і позивачем порядку користування цим майном. Пленум Верховного Суду України в пункті 8 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. За таких обставин, оспорюваний договір слід визнати недійсним. З огляду на зазначене, суд не приймає до уваги посилання представника відповідачів [PERSON] про те, що вимоги закону при укладенні цього договору порушені не були. У задоволенні клопотання представника відповідачок [PERSON] про застосування до позовних вимог строку позовної давності слід відмовити, адже цілком імовірно, а представником відповідачок це не спростовано, що позивач дізнався про існування оспорюваних рішення виконкому сільради та свідоцтва про право власності на житло нещодавно, після звернення його у листопаді 2015 року до Берегівської державної нотаріальної контори для оформлення права на спадщину за батьком. При вирішенні питання розподілу судових витрат слід керуватись положенням ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial