Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 липня 2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, який було зареєстровано Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 508, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER]. [PERSON] є громадянкою Російської Федерації, яка після укладання шлюбу переїхала до України для спільного проживання з відповідачем. Спільного майна та дітей сторони від шлюбу не мають. Спільне життя між сторонами не склалося, а після загострення політичної ситуації в країні все частіше почалися сварки на цьому ґрунті. В результаті чого [PERSON] фактично не бажаючи продовження з позивачем шлюбних відносин 04 травня 2014 року поїхала до Російської Федерації,де мешкає і на цей час. Повертатись в Україну не планує, заперечень проти розірвання шлюбу не має. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинились ще на початку травня 2014 року, коли відповідачка поїхала за межі країни. Позивач вважає, що подальше спільне життя буде суперечити його інтересам. Просить суд розірвати шлюб між ним, [PERSON] і відповідачем [PERSON], зареєстрований 12 липня 2013 року Донецьким міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 508. [PERSON] у судове засідання не з'явився, але надав до суду Заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив позовні вимоги задовольнити (а.с.12). [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але надала до суду Заяву, завірену нотаріусом Великого Новгорода в Новгородському районі Новгородської області [PERSON], 53 АА 0308561, в якій просила розглядати справу без її участі, надала згоду на розірвання шлюбу (а.с.8). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 12 липня 2013 року, який зареєстровано Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 508, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с.7). Дітей від шлюбу сторони не мають. Спору про розподіл майна не має. Спільне життя між сторонами не склалося, а після загострення політичної ситуації в країні все частіше почалися сварки на цьому ґрунті. В результаті чого [PERSON] фактично не бажаючи продовження з позивачем шлюбних відносин 04 травня 2014 року поїхала до Російської Федерації,де мешкає і на цей час. Повертатись в Україну не планує, заперечень проти розірвання шлюбу не має. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинились ще на початку травня 2014 року, коли відповідачка поїхала за межі країни. Позивач вважає, що подальше спільне життя буде суперечити його інтересам. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. На підставі викладеного,

Outcome: approved