Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій в остаточних позовних вимогах просить виселити [PERSON]В з житлового будинку, розташованого за адресою с. Липці Харківського району Харківської області, провулок Шкільний, 4. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: с. Липці Харківського району Харківської області, провулок Шкільний, буд. 4. Відповідач по справі [PERSON] був вселений та зареєстрований в спірному житловому будинку за згодою колишньої власниці будинку. [PERSON] проживає в спірному житловому будинку по теперішній час. Позивач зазначає, що на його прохання знятися з реєстрації добровільно та переїхати проживати в інше житло, відповідач відмовляється, тому він змушений звернутися до суду з позовом про виселення відповідача. В судове засідання представник позивача [PERSON] [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи /а.с. 61/, не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив віднести за його рахунок судові витрати з судового збору /а.с. 64/. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі та зазначив наступне /а.с. 62/. Житловий будинок, розташований за адресою: с. Липці Харківського району Харківської області, по провулку Шкільному, №4 був зареєстрований у КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» на праві власності в цілому за [PERSON] З [PERSON] відповідач по справі знаходився у фактичних шлюбних відносинах з червня 2009 року по 14 вересня 2014 року, вони разом зробили ремонт, провели в будинок воду, газ, встановили огорожі, металеві ворота з хвірткою, зробили свердловину, побудували гараж. З вересня 2012 року [PERSON] зареєстрований у вищезазначеному житловому будинку. 14 вересня 2014 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на спірний житловий будинок. 17 грудня 2015 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області. [PERSON] знала, що відповідач проживає у зазначеному житловому будинку, що іншого житла у нього не має, вона не заперечувала проти його проживання у будинку. Крім того, [PERSON] знала, що протягом тривалого часу він з [PERSON] проживав однією сімєю, він опікувався останньою, матеріально її забезпечував, вони були повязані спільним побутом, на спільні гроші зробили в будинку ремонт, відбудували гараж, прибудову до житлового будинку, облаштували свердловину для водопостачання, зробили огорожу, встановили ворота та хвіртку. На даний час відповідач проживає в даному житловому будинку, підтримує його, обробляє земельну ділянку, сплачує комунальні послуги. Іншого житла відповідач не має, та зазначає, що проживаючи тривалий час разом однією родиною з власником житлового будинку, зробивши в ньому ремонт, він придбав право на проживання в житловому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В ч. 1 ст. 58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що власником житлового будинку, що розташований за адресою: с. Липці Харківського району Харківської області, пров. Шкільний, буд. 4, була [PERSON] Зі змісту рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2015 року, яке набрало законної сили вбачається, що [PERSON] померла 14 вересня 2014 року, про що виконавчим комітетом Липецької сільської ради Харківського району Харківської області було зроблено актовий запис №65, та видано свідоцтво про смерть серії І-ВЛ №456927 /а.с. 49-51, 52, 53-56/. За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 грудня 2015 року [PERSON], державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, реєстровий №2-1950 [PERSON] стала власником вищезазначеного житлового будинку. Судом також встановлено, що [PERSON], представник продавця [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок з надвірними будівлями №4, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Липці, провулок Шкільний, що складається з: житлового будинку літ. «А-1» (цегла), житловою площею: 38,20 кв.м., загальною площею: 68,60 кв.м.; сарай «В», погріб «Е», вбиральня «Ж», літній душ «З», огорожа № 3, 4, 5, 6, свердловина «К», що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 23 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] /а.с. 8-9, 10, 11/. [PERSON] був вселений та зареєстрований в спірному будинку за згодою колишньої власниці будинку [PERSON], як член сім'ї. Факт спільного проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з червня 2009 року по день смерті [PERSON], яка померла 14 вересня 2014 року підтверджується рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 вересня 2015 року /а.с. 49-51, 52, 53-56/. Судом встановлено, що після смерті власниці будинку [PERSON], відповідач продовжував проживати у будинку. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуально, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 3 ЦК України встановлено, що одними із основ цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також судовий захист цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно цього закону власник майна має право вимагати захисту свого права, яке перешкоджає користуванню ним, в тому числі і шляхом виселення. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Зазначена позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, яка є обовязковою для застосування судами відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України. Враховуючи те, що колишня власниця зазначеного житлового будинку [PERSON], зі згоди якої вселився в спірний житловий будинок відповідач по справі [PERSON], померла 14 вересня 2014 року, то [PERSON], який з 23 січня 2016 року є новим власником спірного житлового будинку, обґрунтовано вимагає усунути перешкоди в користуванні належному йому майном, шляхом виселення відповідача. Посилання відповідача на те, що проживаючи в спірному житловому будинку тривалий час однією родиною з власником житлового будинку, зробивши в ньому ремонт, прибудову, сплачуючи комунальні послуги він придбав право на проживання в зазначеному житловому будинку, спростовуються рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2015 року, зі змісту якого встановлено, що [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо зміни черговості права на спадкування та надання йому права на спадкування разом із спадкоємцем другої черги, визнання права власності на житловий будинок. Отже, проживаючи у спірному житловому будинку [PERSON] порушує права позивача, як власника житлового будинку, розташованого за адресою с. Липці Харківського району Харківської області, провулок Шкільний, 4, тому права позивача підлягають поновленню шляхом виселення відповідача зі спірного житла. На підставі викладеного і

Outcome: approved