Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просив встановити факт смерті [PERSON], [INFO] р., зобов'язати Святошинський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України видати свідоцтво про смерть [PERSON] відповідно до форми, визначеної наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерсві юстиції України 25.10.2006 р. за №1150/13024. На підтвердження своєї заяви [PERSON] надав копії письмових документів. У судове засідання заявник, представник заінтересованої особи не з'явились, тому суд, враховуючи фактичні обставини, матеріали справи, вважає за можливе розглянути справу без їх присутності відповідно до вимог ст. 257-1 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] р. у с.м.т. Оленовка Волновахського району Донецької області. [PERSON] [INFO] р. помер у с.м.т. Оленовка Донецької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданим Ленінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної Реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної Республіки, зі складанням запису акту про смерть №148 від 10.02.2016 р. Причина смерті [PERSON] - ішемічна хвороба серця. Цей факт встановлений на підставі довідки про причину смерті від 04.02.2016 р., яка видана Комунальною установою «Центр первинної медіко-санітарної допомоги №9 міста Донецька», з зазначенням лікаря, що видав довідку. Відповідно до наданих копій документів про особу заявника по справі, він є сином померлого [PERSON], в підтвердження смерті якого було видано по місцю його смерті документ, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин. Постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» надано статус «тимчасово окупованих» територіям окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена Постановою ВР України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року. Відповідно до додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України №1275 від 02 грудня 2015 року м. Донецьк віднесений до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. За правилами п.п. 1, 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. З матеріалів справи випливає, що свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 10.02.2016 було видано органом, місцезнаходження якого є тимчасово окупована територія України, а саме: м. Донецьк. Таким чином, вищезазначені обставини позбавляють заявника можливості отримати свідоцтво про смерть встановлено зразка. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначають, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до пункту 1 розділу III «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», які затверджені наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. З матеріалів справи випливає, що [PERSON] на дату своєї смерті проживав на тимчасово окупованій території, а саме: с.м.т. Оленовка Волновахського р-ну Донецької області, де помер, про що було видані довідки про смерть та свідоцтво про смерть. Однак у зв'язку з тим, що відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вищезазначені документи є недійсними і не створюють правових наслідків на території Україні, заявник не може реалізувати своє право щодо отримання свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснив, що «суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника» (пункт 7). Суд встановив, що заявник має намір отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка, відповідно до вимог законодавства України. Таким чином, вимоги заявника є правомірними. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 8 частини першої статті 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснив, що «в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право (пункт 1). Таким чином, свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане Ленінським відділом записів актів цивільного стану м. Донецька Державної Реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної Республіки, зі складанням запису акту про смерть №148 від 10.02.2016 р., довідка про причину смерті від 04.02.2016 р., яка видана лікарем, є недійсними та не створюють правових наслідків на території України. За таких обставин, встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки. Крім цього, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення та заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення. Отже є всі правові підстави для задоволення заяви про встановлення факту смерті. У відповідності положень статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Таким чином, у звязку з тим, що смерть [PERSON] настала на тій території Донецької області, де нині жодний офіційний орган державної влади України не працює та відбувається антитерористична операція, суд погоджується з тим, що отримати лікарське свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України - є неможливим, і оскільки заявник, як наслідок цього, не має можливості надати відповідні документи, необхідні для проведення державної реєстрації смерті [PERSON], суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог заявника про встановлення факту смерті [PERSON], що підтверджено наданими [PERSON] копіями документів, дослідженими в судовому засіданні у їх сукупності. Заява [PERSON] у частині зобов'язання Святошинський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України видати свідоцтво про смерть [PERSON] відповідно до форми, визначеної наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерсві юстиції України 25.10.2006 р. за №1150/13024, не може бути задоволена, бо справа розглядається у порядку окремого, а не позовного провадження, рішення про встановлення факту смерті фізичної особи є підставою для подальшої видачі відповідним державним органом свідоцтва про смерть такої особи. За правилами статті 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial