Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ДТГО «Південно-Західна залізниця», Київського заводу залізобетонних конструкцій ДТГО «Південно-Західна залізниця» про стягнення одноразової матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] вказує на те, що з 02 січня 1988 року по 27 березня 2014 року працював на Славутському баластному кар'єрі Київського заводу залізобетонних конструкцій. Позивач вперше звільнився з роботи за ініціативою адміністрації в зв'язку з виходом на пенсію за віком, а тому має право на отримання одноразової матеріальної допомоги в розмірі 5 середньомісячних заробітків. Відповідачі відмовляються виплатити [PERSON] таку матеріальну допомогу, крім того, відповідачами не була виплачена вихідна допомога в день звільнення, а повний розрахунок з [PERSON] підприємство здійснило 14 серпня 2014 року. Таким чином, позивач [PERSON] просить стягнути на його користь відповідно до п.8.21 Колективного договору матеріальну допомогу в розмірі п'яти середньомісячних заробітків, що складає 20992 гривні, та відповідно до статті 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги, що становить 19223,92 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відокремленого підрозділу «Київського заводу залізобетонних конструкцій» Державного територіального-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Рєзнік О.В. в судовому засіданні проти позову заперечила, пояснивши, [PERSON] 02 січня 1988 року був переведений на посаду машиніста бульдозеру до Славутського баластного кар'єру відокремленого підрозділу «Київського заводу залізобетонних конструкцій» ДТГО «Південно-Західна залізниця». При проходженні [PERSON] щорічного медичного огляду в 2014 році лікувально-кваліфікаційною комісією було виявлено у нього захворювання та складено висновок комісії, згідно якого [PERSON] не рекомендовано працювати машиністом бульдозера. Підприємство запропонувало позивачу зайняти інші посади, проте [PERSON] від них відмовився, а тому за згодою профспілкового комітету, відповідно до наказу № 5/ос від 27 березня 2014 року, [PERSON] було звільнено на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України внаслідок невідповідності виконуваної роботи за станом здоров'я. [PERSON] передбачалася виплата вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку, яка була виплачена на підставі платіжного доручення 12 серпня 2014 року. Представник Рєзнік О.В. вказує про те, що вимога позивача про стягнення матеріальної допомоги в розмірі п'яти середньомісячних заробітків не може бути задоволена, оскільки така допомога згідно колективного договору виплачується в зв'язку з виходом на пенсію, а оскільки [PERSON] був звільнений з роботи на підставі п.2 ст. 40 КЗпП виплата такої матеріальної допомоги йому не передбачена. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, представник Рєзнік О.В. вказує про те, що така повинна бути залишена без розгляду в зв'язку з пропуском строку звернення до суду, оскільки про порушення свого права [PERSON] дізнався ще 10 травня 2014 року. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 02 січня 1988 року був переведений на роботу до Славутського баластного кар'єру відокремленого підрозділу «Київського заводу залізобетонних конструкцій» ДТГО «Південно-Західна залізниця» на посаду машиніста бульдозеру п'ятого розряду. 25 квітня 1991 року йому присвоєно шостий розряд машиніста бульдозеру, що підтверджується даними копії трудової книжки серії [NUMBER] Згідно наказу (розпорядження) № 5/ос від 27 березня 2014 року [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України внаслідок невідповідності виконуваної роботи за станом здоров'я. В день звільнення, 27 березня 2014 року [PERSON] не було проведено виплату усіх сум, що належали позивачу від відокремленого підрозділу «Київського заводу залізобетонних конструкцій» ДТГО «Південно-Західна залізниця» (виплата вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку в зв'язку з припиненням трудового договору на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України), що становило розмір 3646,14 гривень. Зазначена сума коштів була перерахована від ВП «Київський завод ЗБК» ДТГО «ПЗз» на рахунок позивача [PERSON] на підставі платіжного доручення № 603 лише 12 серпня 2014 року. Позивач [PERSON] вказує про те, що такі кошти на рахунок надійшли 14 серпня 2014 року, що сторонами не оспорюється та визнається. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено строки розрахунку при звiльненнi. Так, при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник у день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред'явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. 10 травня 2014 року позивач [PERSON] звертався з вимогою про розрахунок, що підтверджується даними копії листа-звернення, проте така вимога не була задоволена. Згiдно ст. 117 КЗпП України передбачено вiдповiдальнiсть за затримку розрахунку при звiльненнi, а саме: в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в ст.116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр, пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi настає за умови невиплати з його вини належних звiльненому працiвниковi сум у строки, визначенi ст. 116 зазначеного Кодексу. При цьому визначальними є такi юридично значимi обставини, як невиплата належних працiвниковi сум при звiльненнi та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивiльних справах Верховного Суду України вiд 27 березня 2013 р. у справi № 6-15цс13). Час затримки розрахунку згідно заявлених позовних вимог обрахований позивачем з 01 квітня 2014 року по 14 серпня 2014 року та складає 733 години. Вирiшуючи позовнi вимоги в частині стягнення середнього заробiтку за час затримки розрахунку, суд керується п. 8 роздiлу IV постанови «Про затвердження порядку обчислення середньої заробiтної плати» № 100 вiд 08 лютого 1995 року, згiдно якого нарахування виплат, що обчислюються iз середньої заробiтної плати за останнi два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробiтку на число робочих днiв/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днiв, якi мають бути оплаченi за середнiм заробiтком. Середньоденна (годинна) заробiтна плата визначається дiленням заробiтної плати за фактично вiдпрацьованi протягом двох мiсяцiв робочi (календарні) днi на число вiдпрацьованих робочих днiв (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днiв за цей перiод. В матеріалах справи наявний розрахунок про середньогодинну заробітну плату [PERSON], яка складає 26,24 гривень. Вказаний розмір сторонами не оспорюється, а тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України приймається судом для розрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку. Суд вважає, що на користь позивача пiдлягає стягненню середнiй заробiток за час затримки розрахунку при звiльненнi за перiод з 28 березня 2014 року по 14 серпня 2014 року за 749 годин робочого часу( березень 2014 року - 16 годин, квітень 2014 року - 167 годин, травень 2014 року - 151 година, червень 2014 року - 151 година, липень 2014 року 184 години, серпень 2014 року - 80 годин) в розмірі 19653,76 гривень (26,24 Ч749 годин) без урахування податків та інших обов'язкових платежів. Заперечення представника відповідача Рєзнік О.В. щодо пропуску [PERSON] строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi, суд не приймає до уваги виходячи з наступного. Постановою Верховного Суду України від 29.01.2014 року № 6-144 цс13 вказана правова позиція, відповідно до якої: «Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку». Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є встановлення дня фактичного розрахунку з працівником. Оскільки судом встановлено, що днем фактичного розрахунку з [PERSON] є 14 серпня 2014 року, а з позовною заявою він звернувся до суду 15 серпня 2014 року, таким чином, строки, передбачені ст. 233 КЗпП України були дотримані. Суд, з урахуванням наведеного, на підставі дослідження та оцінки наданих сторонами доказів в їх сукупності, вважає, що є достатні підстави задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку. Розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що вимога позивача [PERSON] про стягнення на його користь матеріальної допомоги в розмірі п'яти середньомісячних заробітних плат, не може бути задоволена виходячи з наступного. Відповідно до пункту 8.21 Колективного договору, адміністрація зобов'язується при звільненні працівників вперше з роботи у зв'язку з виходом на пенсію виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п'яти середньомісячних заробітків. Підставою для отримання такої допомоги є звільнення працівника в зв'язку з виходом на пенсію. Враховуючи, що [PERSON] був звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України внаслідок невідповідності виконуваної роботи за станом здоров'я, підставі для виплати йому матеріальної допомоги, яка передбачена п. 8.21 Колективного договору, немає, в зв'язку з чим в цій частині в позові слід відмовити. Вiдповiдно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в розмірі 243,60 гривень.

Outcome: partial