Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, уточненим 24.04.2018р., в якому просить суд стягнути з відповідача 106398,06 грн. боргу та сплачений ним судовий збір у розмірі 1 063,98 грн., а також накласти арешт на майно боржника. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у травні 2014 року [PERSON] взяла у [PERSON] в борг 565,00 грн. з розстрочкою його виплати, про що надала розписку із зобов'язаннями повернути суму боргу до 25.06.2014р. та виплачувати щомісячно 10 % від суми боргу. Однак, в порушення умов договору відповідач свої зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 24.04.2018р. виникла заборгованість у розмірі 106 398,06 грн. [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про підтримання позовних вимог, в якій просив розглядати справу без його участі і зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Вислухавши думку позивача, оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. 21.05.2014р. [PERSON] отримала під розписку у [PERSON] позику у розмірі 565,00 грн. під 10 % на місяць та зобов'язалась повернути борг до 25.06.2014р. (а.с. 3). У зв'язку з неможливістю повернути позикодавцю борг у встановлений строк, [PERSON] надавала позивачу розписки від 25.06.2014р., 25.07.2014р., 25.08.2014р. та 03.10.2014р., з підтвердженням суми зростаючого боргу перед [PERSON], і зобов'язанням сплатити цю суму наступного місяця (а.с. 4-7). Станом на 24.04.2018р. заборгованість [PERSON] перед [PERSON] складає 106 398,06 грн., що підтверджується відповідними розрахунками (а.с. 9, 49) У відповідності з ч. 2. ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що складена нею розписка складає між нею та [PERSON] договір позики, що підтверджується підписом у заяві. Розпискою відповідача підтверджується той факт, що вона була проінформована про умови, на яких позивач надав їй позику. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Доказом укладання договору позики та передачею по ньому грошей є розписка від 21.05.2014р., складена відповідачем особисто, що відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов'язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. Враховуючи викладене вище, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики підлягають задоволенню, згідно з положеннями ч. 1 та ч. 3 ст. 1049 ЦК України, як такий, що знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, так як позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася. Вищеприведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи, обставини, на які позивач посилався у позові, як на підстави своїх вимог, обґрунтовані. З зазначених підстав з відповідача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 106 398,06 грн., що складається із суми боргу та відсотків за користування позикою. Щодо позовних вимог про накладення арешту на майно відповідача, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Статтею 150 ЦПК України визначені види забезпечення позову, серед яких - накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв'язку та адресу електронної пошти, за наявності; предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Також, до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі - ч. 5 ст. 151 ЦПК України. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] не звертався до суду у встановленому законом порядку із заявою про забезпечення позову ані до подання позовної заяви, ані на жодній із стадій розгляду справи. Таким чином, підстав для забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно [PERSON] у суду не має. Також, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що згідно з ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 56 цього Закону, арешт на майно боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви у розмірі 1 063,98 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial