Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними, поділ спільного сумісного майна подружжя, який вточнив в ході судового провадження по справі (а.с.2-3, 31). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав та показав, що з 1994 року по 2003 рік подружжя [PERSON] перебували у шлюбі, під час якого 19.01.1998 року ними була придбана квартира по [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я дружини позивача [PERSON], але відповідно до ст.22 КпШС України придбана квартира вважається спільним сумісним майном обох з подружжя. Після припинення у 2003 році шлюбу позивач [PERSON] став мешкати окремо у своїх батьків, питань про поділ майна між подружжям не виникало. У 2013 році у позивача виникла потреба в іншому житлі, у зв'язку з чим він забажав знову користуватися квартирою по [ADDRESS], однак дізнався, що житло йому більше не належить. У жовтні 2013 року з документів БТІ м.Краматорська йому стало відомо, що 25.11.1998 року [PERSON] продала вищевказану квартиру своїй матері [PERSON], а пізніше 01.04.2006 року за договором довічного утримання ця квартира знову перейшла у власність відповідачки [PERSON] Позивач вважає, що укладенням договору купівлі-продажу без його нотаріально засвідченої згоди, відповідачка [PERSON] порушила ст.65 СК України. Враховуючи те, що згідно ст.203 ч.1 ЦК України правочини не можуть суперечити актам цивільного законодавства, на підставі ст.215 ЦК України позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 25.11.1998 року недійсним. Крім того, обидва договори - купівлі-продажу від 25.11.1998 року та довічного утримання від 01.04.2006 року позивач [PERSON] вважає фіктивними правочинами на підставі ст.234 ЦК України та просить суд визнати їх недійсними, оскільки вони були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. Вказані договори є фіктивними, оскільки продавши квартиру своїй матері [PERSON] відповідачка [PERSON] від неї, як від рідної людини, грошей точна не отримувала; відповідачка [PERSON] ніколи не вселялася до спірної квартири; [PERSON] за положеннями Сімейного кодексу України повинна була утримувати свою похилу матір, у зв'язку з чим необхідності в укладанні договору довічного утримання не було. Строк позовної давності пропущеним не вважає, оскільки про існування вищевказаних правочинів позивач [PERSON] дізнався лише в жовтні 2013 року. Просить позов задовольнити, визнавши зазначені договори недійсними правочинами, визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру по [ADDRESS] та поділити її, визнавши за кожним з них право власності на ? частку вказаного житла. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов та показання свого представника підтримав, просив його позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, надав письмові заперечення (а.с.54-60), які підтримав та зокрема показав, що позивач безпідставно обґрунтовує свої вимоги чинним законодавством, оскільки на момент укладання відповідачкою [PERSON] договору відчуження спірної квартири від 25.11.1998 року діяв ЦК УРСР 1963 року, Закон України «Про товарну біржу», Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, від 19.01.1996 року, Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, від 26.06.1998 року, згідно яким договори купівлі-продажу квартири, укладені та зареєстровані біржами, не підлягали обов'язковому нотаріальному посвідченні, це стосувалося згідно ст.227 ЦК УРСР лише жилих будинків, а письмова згода іншого з подружжя на відчуження спільного майна згідно ст.23 КпШС України була передбачена лише для угод, що потребували обов'язкового нотаріального засвідчення. Незважаючи на це, в договорі купівлі-продажу квартири від 25.11.1998 року є погоджувальний даний правочин підпис [PERSON], що вказує на те, що подружжя розпорядилося майном за спільною згодою та позивачу від начала було відомо про цей договір. Факт передачі грошей за вказаним договором підтверджується його змістом. [PERSON], як нова власниця, відразу переоформила на себе особисті рахунки з оплати комунальних послуг, у зв'язку з чим квитанції на оплату приходили на її ім'я, що не могло бути не відомо позивачу [PERSON], який мешкав в цій квартирі до розлучення у 2003 році. За обома правочинами від 25.11.1998 року та від 01.04.2006 року відчужувачами було передано нерухоме майно, проведена державна реєстрація переходу права власності, у зв'язку з чим дані правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні. Позивач [PERSON] не може оспорювати договір довічного утримання від 01.04.2006 року, який укладався вже після договору купівлі-продажу від 25.11.1998 року, оскільки не є стороною в цьому договорі, недоведена недійсність першого правочину, відповідно до п.10 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Крім того, до оспорювання правочину від 25.11.1998 року слід застосовувати ст.75 ЦК УРСР, згідно якій трирічний строк позовної давності застосовується судом незалежно від заяви сторін, та такий строк сплив. Враховуючи те, що спірна квартира перебуває на даний час у власності [PERSON] на підставі правочину, укладеного вже після розірвання шлюбу, то вона не може вважатися спільним майном подружжя та не підлягає поділу між ними. Вважає, що дійсною причиною даного позову, який [PERSON] пред'явив через 10 років після розірвання шлюбу, є його заборгованість по аліментам на дитину, яка станом на 25.06.2013 року становить 14273,01 грн., та стягнута у 2013 році пеня за прострочення сплати аліментів в розмірі 10000 грн. Просить в позові відмовити. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, заяв не надала. Суд, вислухавши сторони, - свідка [PERSON], який працює у БТІ м.Краматорська, та з метою забезпечення доказів у судовому засіданні пояснив про наявність в матеріалах інвентарної справи на квартиру по [ADDRESS] договорів купівлі-продажу від 19.01.1998 року, від 25.11.1998 року та договору довічного утримання від 01.04.2006 року, факт їх державної реєстрації, та надав суду копії цих правочинів, - свідка [PERSON], яка у судовому засіданні показала, що тривалий час знайома з [PERSON]. Їй відомо, що останні у шлюбі на початку 1998 року придбали квартиру по [ADDRESS], яку того ж року продали матері відповідачки [PERSON], оскільки потребували в грошах. Буваючи часто в гостях, при ній особисто малася розмова, коли на запитання [PERSON], [PERSON] погодився на продаж квартири [PERSON] В подальшому, [PERSON] казав, що всі питання ремонту в квартирі слід узгоджувати з новою власницею [PERSON], - свідка [PERSON], який у судовому засіданні показав, що має юридичну освіту, у зв'язку з чим надавав консультації [PERSON], зокрема у 2003 році він запевнив позивача, що незважаючи на розлучення право власності на придбану у шлюбі квартиру за ним залишиться. У 2013 році останній повідомив йому, що дізнався про самовільне розпорядження цією квартирою колишньою дружиною [PERSON], на що він порадив йому звернутися до БТІ або Реєстраційної служби, - свідка [PERSON], який у судовому засіданні показав, що підтримує добрі ділові стосунки з начальником БТІ м.Краматорська, в силу яких забезпечив для свого знайомого [PERSON] можливість ознайомитися з документами БТІ на квартиру, яка того цікавила. Особисто при цьому присутнім не був, але від позивача дізнався, що йому стало відомо, що ще під час шлюбу [PERSON] продала спільну сумісну квартиру подружжя своїй матері та цей факт від чоловіка приховала, дослідивши надані докази - - копію свідоцтва про шлюб подружжя [PERSON], укладений 03.12.1994 року, та про його розірвання 16.07.2003 року (а.с.6, 38, 41); копію судового рішення про розірвання шлюбу (а.с.40), - копію свідоцтва про народження дитини подружжя [PERSON] - сина [PERSON], [INFO] (а.с.39); копію судового рішення про стягнення аліментів на дитину (а.с.42); копію розрахунку ВДВС про розмір заборгованості по аліментам (а.с.43-44); копію судового рішення про стягнення неустойки по аліментам (а.с.45-46); копію акту обстеження житлових умов (а.с.48), - копію нотаріального договору довічного утримання від 01.04.2006 року, копію витягу про його реєстрацію у БТІ м.Краматорська (а.с.17,18), - копію біржового договору купівлі-продажу №277Н від 19.01.1998 року (а.с.19), - копію біржового договору купівлі-продажу №792Н від 25.11.1998 року (а.с.20), - лист БТІ м.Краматорська від 09.12.2013 року про перехід права власності на квартиру по [ADDRESS] та державну реєстрацію права власності, копію витягу з книги реєстрації права власності (а.с.24-25), - копії довідок про склад сім'ї та реєстрацію сторін (а.с.47), - копію листа КВП «Краматорський водоканал» від 13.01.2013 року про переоформлення особового рахунку по квартирі за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] та видання квитанцій на оплату комунальних послуг на їх ім'я (а.с.49), копії квитанцій (а.с.50,51), - копію трудової книжки [PERSON] про період роботи з 1995 року по 1998 рік (а.с.64) - заяву [PERSON] про застосування до правовідносин строку позовної давності (а.с.52), вважає, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає. Так, в судовому засіданні встановлено, що з 03.12.1994 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Краматорського міського суду від 14.04.2003 року, про що зроблено відповідну актову запис у відділі РАЦС Краматорського МУЮ 16.07.2003 року. (а.с.6, 38,40,41). В період шлюбу, 19.01.1998 року був укладений договір купівлі-продажу №277Н, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила трикімнатну квартиру по [ADDRESS]. Даний договір зареєстрований у Краматорській філії Донецької товарної біржі, а також БТІ м.Краматорська. (а.с.19, 24). Також в період шлюбу [PERSON] вчинила відчуження вищевказаної квартири, уклавши 25.11.1998 року договір купівлі-продажу №792Н, згідно якому продала її своїй матері [PERSON] Даний договір зареєстрований у Краматорській філії Донецької товарної біржі, а також БТІ м.Краматорська. Зазначений договір містить погоджувальний підпис на його укладання від імені чоловіка [PERSON] - [PERSON] (а.с.20, 24). Вже після припинення у 2003 році шлюбу між подружжям [PERSON], відповідачка [PERSON], як власниця квартири по [ADDRESS], розпорядилася нею на власний розсуд, передавши її у власність своїй доньці [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 01.04.2006 року. Даний договір посвідчений нотаріусом Третьої Краматорської державної нотаріальної контори Соловйовою С.С. 01.04.2006 року та зареєстрований у реєстрі за №1410. Державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за [PERSON] проведена у БТІ м.Краматорська 24.05.2006 року (а.с.17, 18). В своєму позові, поданому до суду у жовтні 2013 року та уточненому у січні 2014 року, позивач [PERSON] заявляє про порушення свого права на спільне сумісне майно подружжя у вигляді квартири по [ADDRESS] та оспорює договір купівлі-продажу квартири від 25.11.1998 року та договір довічного утримання від 01.04.2006 року. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 25.11.1998 року укладений без дотримання ст.65 СК України, яка передбачає нотаріальну письмову згоду іншого з подружжя на його укладання, у зв'язку з чим на підставі ст.ст.203 ч.1, 215 ЦК України просить суд визнати його недійсним. Також обидва договори від 25.11.1998 року та від 01.04.2006 року на підставі ст.234 ЦК України вважає фіктивними правочинами, що є підставою для визнання їх судом недійсними. Крім того, позивач [PERSON] просить суд провести поділ спільного сумісного майна - квартири по [ADDRESS], визнавши за ним та [PERSON] право власності на ? частку вказаної квартири. Свої вимоги про поділ та розмір часток обґрунтовує положеннями ст.ст.65, 70, 71 СК України. Відповідачка [PERSON] в особі свого представника зазначає про невірне застосування позивачем норм матеріального права, а також просить про застосування судом до правовідносин строку позовної давності, передбаченого ст.75 ЦК УРСР (в ред.1963 року), ст.257 ЦК України. Суд вважає, що підстав для застосування до правовідносин строку позовної давності в даному випадку немає, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими по суті. Так, позивач обґрунтовує свої вимоги положеннями чинного Сімейного кодексу України та чинного Цивільного кодексу України, які вступили в силу з 01 січня 2004 року. При цьому позивачем не враховано, що згідно ч.5 ЦК України, ст.8 СК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. З огляду на вказане, зазначені нормативно-правові акти (чинні СК України, ЦК України) не можуть застосовуватися до правовідносин, які виникли до їх прийняття та набуття чинності, тобто є безпідставними посилання позивача на недійсність правочину, укладеного у 1998 році, з огляду на недотримання законодавства, яке діяло з 2004 року. Аналогічно позивач необґрунтовано просить провести поділ майна відповідно до положень Сімейного кодексу України, оскільки шлюб між сторонами було розірвано у 2003 році, у зв'язку з чим при вирішенні питань про майнові права та обов'язки подружжя слід застосовувати Кодекс про шлюб та сім'ю України, зокрема згідно ст.29 якого для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Договір довічного утримання, який оспорюється позивачем, укладений вже у 2006 році, у зв'язку з чим його укладання та правові наслідки дійсно регулюються чинним ЦК України. При визначенні кола суб'єктів, які мають право ставити питання про недійсність правочину, слід звернутися до ч.3 ст.215 ЦК України. Так, згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як встановлено у даній справі, позивач [PERSON], оспорюючи договір довічного утримання від 01.04.2006 року, не є стороною в цьому договорі, не має повноважень на представництво той чи іншої особи, як сторони в договорі. Позивач не може вважатися зацікавленою особою, оскільки за договором довічного утримання розпорядження спірною квартирою проводила не колишня дружина позивача [PERSON], а власниця [PERSON], правовідносини позивача з якою не регулюються положеннями про майнові права та обов'язки подружжя СК України. Також, вимоги про визнання недійсним договору довічного утримання від 01.04.2006 року, за яким від [PERSON] до [PERSON] перейшла квартира по [ADDRESS], заявлені одночасно з вимогами про недійсність договору купівлі-продажу цієї квартири від 25.11.1998 року, який передував вищевказаному. Відповідно до роз'яснень п.10 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року, норма ч.1 ст.216 ЦК України «Правові наслідки недійсності правочину» не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Таким чином, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, оскільки останній є необґрунтованим та безпідставним по суті заявлених вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» у зв'язку з прийняттям рішення про відмову в позові, судові витрати, понесені позивачем при зверненні з позовом до суду (а.с.1), йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed