Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком у [ADDRESS], вказавши, що він є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS]. У даному будинку також зареєстровані його дружина [PERSON] та колишній зять [PERSON]. 04.03.2008 року його донька [PERSON] розлучилася і з її зятем [PERSON] , тому відповідач з того часу не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні послуги, не отримує кореспонденції, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться і не з'являється. Перешкод у користуванні житловим будинком ні він ні його дружина відповідачу не чинять. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення в пресі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. З пояснення позивача та матеріалів справи, свідчення свідків [PERSON], [PERSON], судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] Відповідач на даний час прописаний за вищевказаною адресою, з 04.03.2008 року по даний час в означеному житловому будинку не проживає, що підтверджується матеріалами справи. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України -зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача та членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні по поважних причинах більше 6 місяців то цей строк по заяві особи, яка була відсутня в житловому приміщенні, може бути продовженим наймодавцем, а в випадку спору - судом. Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року із змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім»ї такими, що втратив право на користування жилим приміщенням (ст.. 71 ЖК України) необхідно ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім»ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім»ї і був відсутній понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суду не надано доказів тому, що відповідачу створюються перешкоди у проживанні у вказаному будинку. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved