Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив частково скасувати рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 26 вересня 2013 року № 33 у частині оформлення права власності та свідоцтво від 22 липня 2010 року про право власності на житловий будинок по [ADDRESS]; визнати частково недійсним договір дарування від 2 жовтня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок; встановити факт права власності [PERSON], померлої [INFO], на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0130 га для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Позивач пояснив, що після смерті матері - [PERSON], подав заяву про прийняття спадщини. Під час оформлення спадщини зясувалось, що частину спадкового майна, а саме : будинковолодління по [ADDRESS], батько, [PERSON], подарував відповідачу - [PERSON] Позивач вважає договір дарування таким, що порушує його права, а тому просить його скасувати та визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння. Представник позивача пояснив, що вважає рішення виконкому Коростської сільської ради № 33 незаконним, оскільки майно батьками сторін по справі набуто спільно, а тому вони мали рівні частини у цьому майні. З огляду на наведене, [PERSON] розпорядився частиною майна, яке йому не належало, а тому представник позивача просить задоволити вимоги [PERSON] Відповідач [PERSON] та представник відповідача - [PERSON] не визнали позовні вимоги [PERSON] Відповідач пояснила, що між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] існувала домовленість про те, що заяви про прийняття спадщини після смерті батьків ніхто не подає, а спірне будинковолодіння залишається їй, оскільки таким чином стосовно будинковолодіння за життя розпорядився [PERSON] Відповідач наполягає, що позивачу було відомо про договір дарування житлового будинку по [ADDRESS], а тому вважає вимоги [PERSON] безпідставними. Представник відповідача заперечив щодо заявлених [PERSON] вимог і просить відмовити у їх задоволенні в зв'язку із спливом строків позовної давності. Представник відповідача, Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області - Климець О.З., щодо задоволення позовних вимог [PERSON] заперечив, в суді пояснив, що позивач не проживає на території Коростської сільської ради з 1982 року, а тому не є членом колгоспного двору та не може претендувати на частину майна колгоспного двору головою якого був [PERSON] Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] заперечив щодо позовних вимог [PERSON] з тих підстав, що позивач батьків до смерті не доглядав, а тому батько вирішив будинок подарувати сестрі - [PERSON], про що повідомив усім дітям, в тому числі і позивачу. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Токов В.Г. у судове засідання не з'явився, повідомлявся про час розгляду справи відповідно до закону. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного. Із копії погосподарської книги (особистий рахунок 606) та повідомлення Коростської сільської ради № 575 від 19 грудня 2013 року (а.с.60) встановлено, що спірне будинковолодіння було взято на погосподарський облік 1 січня 1961 року, суспільна група господарства - колгоспники. Надані суду копії погосподарських книг підтверджують, що головою колгоспного двору був [PERSON], а [PERSON] - членом колгоспного двору (а.с.61-64). Вказані вище докази та, крім цього, довідка Коростської сільської ради Сарненського району № 2881 від 28 жовтня 2009 року, рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2011 року доводять, що спадкодавець - [PERSON] була дружиною [PERSON] (а.с.10,13). Відповідно до ст.7 Конституції СРСР 1936 року - колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про власність», мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме : а). право власності на майно, яке належало колгоспному двору і не зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б). розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні , вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося. Таким чином, усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Копія технічного паспорту на будинковолодіння № 37 по [ADDRESS], доводить, що вказане будинковолодіння 1965 року забудови зберіглося на даний час (а.с.32-34). Вказане майно належало на праві власності соціальній групі колгоспний двір, що встановлено із копій погосподарських книг за 1964 -1991 (а.с.61-64, 127-132 т.1, т.2). Вказані вище копії по господарських книг та повідомлення Коростської сільської ради № 238 від 27 травня 2015 року доводять, що у спірному будинковолодінні постійно проживали [PERSON], [PERSON] (до моменту смерті) [PERSON], [PERSON]. Член сім'ї [PERSON] - [PERSON] проживала постійно до 1990 року, вибула у цьому році на навчання. Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року право на частку члена колгоспного двору мали вказані вище особи : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] При умові рівності часток усіх членів колгоспного двору - частка кожного із вказаних осіб становить 1/5. Враховуючи наведені вище докази та норми права, суд вважає, що [PERSON] набула право власності на 1/5 частку спірного будинковолодіння на законних підставах. Відповідно до ст.328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, вимога позивача про встановлення факту права власності за спадкодавцем, [PERSON], на вказану частину спірного володіння є обґрунтованою. Однак, копія рішення виконавчого комітету Коростської сільської ради № 33 від 23 червня 2010 року (а.с.77 т.1) та копія договору дарування від 2 жовтня 2010 року (а.с.9 т.1) доводять, що на [PERSON] було оформлено право власності на весь житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], яким він розпорядився на користь [PERSON], уклавши на користь останньої договір дарування цього будинковолодіння. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи наведені обставини, суд вважає незаконними рішення Коростської сільської ради № 33 від 23 червня 2010 року договору дарування від 2 жовтня 2010 року в частині відчуження частини будинковолодіння, належної спадкодавцю - [PERSON] Копія свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 30 липня 2009 року доводить, що спадкодавець - [PERSON], померла [INFO]. Позивач є сином померлої [PERSON], що вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 березня 2012 року. Вказаний документ та матеріали оглянутої в суді спадкової справи № 577/2009 доводять, що позивач своєчасно прийняв спадщину після смерті матері, оскільки 28 листопада 2009 року звернувся із відповідною заявою до державної нотаріальної контори. Оскільки в ході судового слідства встановлено факт права власності [PERSON] на 1/5 частину будинковолодіння по [ADDRESS] - вимога позивача, який є таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON], стосовно визнання за ним права власності на частину спірного будинковолодіння підлягає до задоволення частково - в межах прав спадкодавця на вказане майно. [PERSON] просив, також, визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0130 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, надвірних будівель та споруд, яка розташована по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання за ним права власності на 1/5 частину спірного будинковолодіння. В обґрунтування заявленої вимоги про визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки [PERSON] посилається на ст.120 ЗК України, відповідно до ч.1 цієї норми дійсно до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Позивач просить визнати за ним право власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті матері. Згідно із ч.1 ст.1225 ЦК України - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Із змісту ст.1218 ЦК України вбачається, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Повідомлення № 96 від 24 лютого 2015 року за підписом Коростського сільського голови (а.с.225 т.1), доводить, що за адресою - [ADDRESS] обліковуються земельні ділянки : розміром 0,06 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та розміром 0,06 га. - для ведення особистого селянського господарства. Копія довідки № 412 від 28 вересня 2012 року доводить, що вказана вище земельна ділянка зареєстрована за померлим [PERSON] (а.с.18 т.1). Таким чином, доказів того, що спадкодавець на момент смерті була користувачем або власником вказаних вище земельних ділянок, позивачем, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, надано не було. Крім цього, редакція статті 120 ЗК України на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог щодо земельної ділянки, прийнята 5 листопада 2009 року, тобто, після смерті спадкодавця. З огляду на наведене, вказана вимога [PERSON] не підлягає до задоволення, оскільки не доведено право спадкодавця на частину спірної земельної ділянки на момент смерті, а тому суд не може визнати право позивача на частину земельної ділянки по [ADDRESS] в порядку спадкування. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково. В ході розгляду даної справи представником позивача було заявлено клопотання про застосування до вимог [PERSON] позовної давності. Відповідно до ст.257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється у три роки. Позивач та представник позивача в суді наполягали, що початком перебігу цього строку є час укладення договору дарування спірного будинковолодіння - 2 жовтня 2010 року, на підтвердження чого просили допитати свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що після укладення договору дарування будинковолодіння на користь [PERSON] батько, [PERSON] у телефонній розмові повідомив їх про укладення ним такого договору, а тому свідки вважають, що позивач також був обізнаний про існування такого договору. Оскільки покази свідків не містять посилання на конкретну дату, в яку відбувалась телефонна розмова [PERSON] із позивачем і взагалі вони оперують не конкретними фактами, а власними думками з цього приводу - суд не може послатись на покази свідків в цьому випадку, а тому вважає моментом, в який позивач дізнався про наявність укладеного спірного договору дарування дату 22 березня 2012 року, тобто, день отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, а тому саме цей день є датою, з якої розпочинається перебіг строку позовної давності, які не пропущені позивачем. На підставі наведеного, ст.ст.203, 717, 1261, 1268 ЦК України,

Outcome: partial