Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обгрунтування позову зазначив, що з 27.08.1994 року вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. 01.03.2017 року їх шлюб було розірвано. Від шлюбу вони мають повнолітнього сина [PERSON] [INFO]. Під час перебування у шлюбі 22.03.2013 року ним та відповідачкою за сумісні кошти була придбана 3/5 частки двокімнатної квартири [ADDRESS]. Просить суд розділити майно, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши йому у власність 3/10 частин двокімнатної квартири [ADDRESS] (Маршала Жукова) в місті Харкові, залишивши у власності [PERSON] Олексівїни після розподілу 3/10 частин вказаного житлового приміщення, стягнути з відповідачки судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позові, зазначила, що заперечення відповідача є безпідставними, суперечать нормам матеріального права і не підтверджені належними та допустимими доказами, грунтуються на припущеннях та домислах. Справа щодо визнання договору купівлі-продажу спірної квартири судом не розглядалась, крім того позивач [PERSON] по даній справі є 3-ю особою. Посилання представника відповідача, що під час розгляду справи № 641/1771/17 встановлено, що договір купівлі-продажу від 22.03.2013 року є недійсним не відповідає дійсності і є безпідставним. Крім того, нотаріально посвідчені заяви відповідачів по цій справі не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. 57-60, 63-64 ЦПК України. У даному випадку, відповідно до ст. 204 ЦК України, має місце презумпція правомірності правочину. Крім того спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідно до норм Сімейного кодексу України кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з трудової книжки позивача, останній з лютого 1998 року по січень 2015 року пропрацював на підприємстві ПАТ «Укртелеком», мав достатній дохід у вигляді заробітної плати. Також для придбання спірної квартири [PERSON] здійснив продаж 24/100 частин квартири № 10 за 17583 грн. (еквівалент 3500 доларів США), що знаходилась у Харкові вул. Пушкарівська 43, яка належала [PERSON] на праві особистої приватної власності. Для застосування ст. 57 СК України у даній справі немає підстав, оскільки відповідачка не зверталась з позовом або із зустрічним позовом до суду про визнання за нею права особистої приватної власності на спірне майно, належним доказів до суду не надала. Посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду України які викладені в постанови від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15 та у постанові від 02.10.2013 року у справі № 6-78цс13 є безпідставними, оскільки обставини стосується інших правовідносин. Просила позов задовольнити. Представник відповідача надав до суду письмові заперечення в яких зазначив, що в обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на факт укладення відповідачем договору кіпівлі-продажу частини квартири від 22.03.2013 року, що відноситься до спільної сумісної власності подружжя. На даний час існує спір щодо визнання договору купівлі-продажу частки квартири недійсним. В ході розгляду даної справи виявилось, що укладений договір купівлі-продажу частки квартири є недійсним, оскільки фактичної купівлі-продажу частки квартири здійснено не було. Продавці є близькими родичами відповідача, фактично подарували свої частки квартири, що було оформлено як договір купівлі-продажу. Тобто зазначеного у договорі розрахунку здійснено не було, грошові кошти ніким не передавались та ніким не отримувались, що підтверджується нотаріальними заявами продавців за договором купівлі-продажу частки квартири від 22.03.2017 року. А тому є незрозумілим посилання позивача у позовній заяві на те, що спірне майно було придбане на спільні кошти. Позивач звертаючись до суду, зобов*язаний був довести сам факт та ступінь його участі у придбанні майна, яке він відносить до спільного майна подружжя, оскільки сам факт перебування у шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майно до об*єктів права спільної сумісної власності подружжя. Позивач був зобов*язаний надати суду докази того, що саме за його грошові ошти було придбане спільне майно та вказати джерело надходження таких коштів. Також обов*язком позивача було надати суду докази внесення коштів за нібито придбане спільне майно подружжя. Просив позовні вимоги залишити без задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.08.1994 року, який було розірвано 01.03.2017 року про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ВЛ № 178894. Згідно договору купівлі-продажу частки квартири від 22.03.2013 року [PERSON] придбала у власність 3/5 частини двокімнатної квартири № 49 в юудинку № 12-Б по пр. Маршала Жукова в м. Харкові. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] В пункті 4 договору купівілі-продажу зазначено, що купівля частки квартири здійснюється за згодою чоловіка покупця (справжність підпису на заяві засвідчено [PERSON] приватним нотаріусом ХМНО 22.03.2013 року, реєстровий № 925). Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1524729 зазначено, що власником 3/5 частин квартири [ADDRESS] є [PERSON] Згідно наданої трудової книжки серії АТ-V № 8676185 вбачається, що позивач [PERSON] з 01.07.1998 року по 20.01.2015 року працював у ПАТ «Укртелеком». Матеріалами справи встановлено, що в період шлюбу сторони придбали 3/5 частин квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. За положеннями ч. 1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Положеннями ч. 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Домовленості стосовно добровільного поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та шлюбний договір між сторонами відсутні. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Якщо майно набуте подружжям за час шлюбу було зареєстроване лише на імя одного із них, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності, підтвердженням чому є і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якого вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.З ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В своїх запереченнях представник відповідача посилався на необхідність застосування ст. 57 Сімейного кодексу України, аде у даній справі для цього немає правових підстав у звязку з тим, що відповідач [PERSON] не зверталась з позовом або із зустрічним позовом до суду про визнання за нею права особистої приватної власності на спірне майно, належних доказів до суду не надала. Посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду України які викладені в постанові від 16.12.2015р. у справі №6-2641цс15 є безпідставним. Представником відповідача у запереченнях наведений витяг з постанови ВСУ від 16.12.2015р. у справі №6-2641цс15 де зазначено, що у разі придбання майна хоча йу період ишюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду України які викладені в постанові від 02.10.2013р. у справі №6-78цс13 також є безпідставним, оксільки така справа взагалі не розглядалась ВСУ, натомість розглядалась справа №6-79цс13 від 02.10.2013 року де вирішувалось питання відносно правового режиму майна фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку і розглядалось як його особиста приватна власність, відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. У справі яка розглядається відповідач не наполягає на тому, що майно придбане за її особисті кошти і є її особистою приватною власністю, зустрічного позову до суду не подала. Крім того заперечення представника відповідача фактично містять пояснення щодо обставин укладення договору купівлі-продажу частки квартири та обставин на підставі яких він вважає його недійсним. За таких обставин заперечення представника відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Частиною 3\~ст. 368 ЦК України\~визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відтак згідно п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року\~частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаціному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що\~«...зі змісту\~ст. 357 ЦК\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні». Відповідно до\~ст.392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок:\~«Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в). Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть невизнається чи заперечується, то на підставі норм\~ст.392 Цивільного кодексу України\~та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацівлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Таким чином, системний аналіз наданих сторонами спору доказів дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги позивача про поділ майна подружжя, що є у спільній сумісній власності, придбаного під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] підлягають до задоволення шляхом поділу квартири за адресою м.Харків, пр. Маршала Жукова ([PERSON]) 12-Б кв. 49, в ідеальних рівних частках по 3/10 частці кожному. Згідно із ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved