Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 25 листопада 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Оскільки сторони не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу майном і відповідач не визнає, що спірне майно є спільним сумісним, позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, звернувся з вимогами про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартири та транспортного засобу - автомобіля, в порядку поділу майна набутого за час шлюбу визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, іншу 1/2 частину квартири залишити у власності [PERSON] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію частини вартості відчужуваного транспортного засобу. Ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні. В судовому засіданні відповідач звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю дружини. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що дружина за свої власні грошові кошти купила квартиру. Посилаючись на те, що квартира купувалася не в інтересах сім`ї, а в її особистих інтересах, позивач за зустрічним позовом просить визнати право власності на квартиру за нею. Ухвалою суду прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю до спільного розгляду з первісним позовом. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував вказавши, що докази на які посилається інша сторона не підтверджують, що спірне майно є особистою приватною власністю, а навпаки, вказані доводи підтверджують, що спірне майно було ними придбано за спільні кошти та в інтересах сім`ї. Відповідач за первісним позовом та її представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог за цим позовом та просили задовольнити її зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Суд, вислухавши у судових засіданнях пояснення сторін та їх представників, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 листопада 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис №1345. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Судом також встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 05.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Верповською Оленою Володимирівною за номером 6145, під час перебування у шлюбі сторонами придбано нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , що складається з двох кімнат, загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м., власником якої є [PERSON] , що підтверджується вказаним вище договором купівлі - продажу та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 19 договору купівлі - продажу квартири, договір укладено за згодою чоловіка покупця - [PERSON] , що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. 01 серпня 2014 року за реєстраційним № 6025. За змістом вказаної заяви, [PERSON] , згідно з ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, надавав згоду своїй дружині [PERSON] на підписання попереднього договору щодо майбутньої купівлі квартири [ADDRESS] б та у подальшому підписання договору купівлі - продажу у якості покупця вищезазначеної квартири. Також, [PERSON] вказаною заявою підтвердив, що правочини відповідають інтересам нашої сім`ї та нашому спільному волевиявленню. Згідно даних автоматизованої інформаційної системи МВС, автомобіль TOYOTA RAV4, номерний знак [NUMBER] , був зареєстрований за [PERSON] 27.07.2014 на підставі довідки - рахунок серії ВІА № 679531, виданої 27.07.2014 ТОВ «БРОК - АУДИТ СИСТЕМС». 24.06.2017 автомобіль TOYOTA RAV4, номерний знак [NUMBER] , був знятий з обліку для реалізації в територіальному сервісному центрі № 8043 РСЦ МВС в м. Києві на підставі заяви власника і 27.06.2017 зареєстрований на нового власника [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу № 1441/2017/515603 укладеного 27.06.2017 в територіальному сервісному центрі № 1441 РСЦ МВС в Донецькій області, що підтверджується листом № 31/26-618аз від 24.07.2018 року Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Такий правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Також, вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. У поданій зустрічній позовній заяві [PERSON] посилаючись на ряд норм чинного законодавства в тому числі на ст. 57 СК України просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . На підтвердження обставин, що квартира є особистою приватною власністю дружини до зустрічної позовної заяви додано довідки про заробітну плату отриманої [PERSON] за час шлюбу та боргова розписка, яка написана під час шлюбу та зі змісту якої слідує про отримання [PERSON] в борг коштів для купівлі квартири. Відповідно до ст. 61 СК України о б`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2 ст. 61 СК України). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України). Отже, докази на які посилається [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та не спростовують режиму спільного сумісного майна набутого в період шлюбу. Належних та допустимих доказів, що спірна квартира була придбана [PERSON] за кошти чи інше майно, що є її особистою приватною власністю в розумінні ст. 57 СК України позивачем за зустрічним позовом не надано, а тому зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (стст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо. Оскільки зазначене майно, а саме: квартира [ADDRESS] та транспортний засіб - автомобіль Toyota Rav 4, державний номерний знак [NUMBER] , 2013 року випуску, набуте сторонами за час шлюбу, а отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до Закону. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, домовленостей між сторонами для її відповідного поділу не досягнуто, суд дійшов висновку про поділ зазначеного майна між сторонами виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності на квартиру за кожним по 1/2 її частини. Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом правового висновку висловленого Верховним Судом України від 08.04.2015 у справі № 6-7цс15, при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, останній має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Також, щодо можливості відшкодування 1/2 ринкової вартості автомобіля, який був відчужений одним із подружжя без згоди іншого наводиться у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц. Як зазначалось вище, 27.06.2017 спільний автомобіль був зареєстрований на нового власника [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу № 1441/2017/515603, укладеного 27.06.2017 в територіальному сервісному центрі № 1441 РСЦ МВС в Донецькій області. Своєї згоди [PERSON] на відчуження автомобіля не надавав. Відсутність згоди [PERSON] на відчуження спільного автомобіля також підтверджується листом № 31/5-5892 від 13.08.2019 року Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області, що знаходиться в матеріалах справи. Суд не бере до уваги доводи [PERSON] , що спільний автомобіль було реалізовано за згодою позивача на той момент офіційного її чоловіка і що отримані грошові кошти були використанні в інтересах сім`ї, оскільки належних та допустимих доказів зазначеного не надано. До того ж із наявної в матеріалах справи копії позовної заяви про розірвання шлюбу, підписаною самою [PERSON] , остання повідомляла, що спільне господарство та спільне проживання між позивачем та відповідачем остаточно припинено ще з осені 2016 року. Також в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 16.03.2017 року у справі № 753/20691/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу судом було встановлено, що сторони не підтримують сімейно - шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім`єю. Від можливості призначення судом строку на примирення [PERSON] відмовилась, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально. Ринкова вартість відчужуваного автомобіля відповідно до звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу Toyota Rav 4, легковий, д.н. [NUMBER] , який належав [PERSON] , становить 690 831,30 грн. Вказану вартість [PERSON] не спростувала та інших належних та допустимих доказів вартості автомобіля надано не було. Враховуючи, що спільний автомобіль, ринкова вартість якого становить 690 831,30 грн. продано без згоди позивача, тому останній має право на відшкодування йому 1/2 його вартості, що становить 345 415,65 грн. (690 831,30 грн. / 2). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у задоволені зустрічного позову слід відмовити. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі чч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до стст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 8 000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved