Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] місцевої прокуратури Вінницької області, Гайсинського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Гайсинського районного суду Вінницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями і бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури і суду. Зазначив, що 13.10.2010 року слідчим Гайсинського РВ УМВС України винесено постанову, якою відносно нього було порушено кримінальну справу №10050321 за ч.1 ст.320 КК України. 23.05.2011 року йому було предявлено обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.320 КК України. Вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 09.12.2011 року його було визнано винним в скоєні злочину передбаченого ч. 1 ст.320 КК України. Виконуючи вирок Гайсинського районного суду від 09.12.2011 року ним було сплачено штраф у розмірі 700 грн. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.10.2013 року вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 09.12.2011 року скасовано, а справу провадженням закрито за відсутністю в його діях складу злочину. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.04.2014 року вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 09.12.2011 року скасовано, а справу закрито за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.320 КК України. 27.08.2014 року він звернувся до Гайсинського районного суду з проханням розяснити порядок поновлення його порушених прав та порядок відшкодування завданої шкоди. В даному розясненні йому було відмовлено. Також він звернувся з заявами про розяснення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та до Апеляційного суду Вінницької області, на що отримав відповіді, що усі дії по виконанню вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» проводить суд, що розглядав справу у першій інстанції. В звязку з отриманим розясненням він звернувся до Гайсинського районного суду з заявою в порядку КПК, однак його заяву було розподілена в порядку ЦПК та залишена без руху. Зазначив, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом виникає в звязку із закриттям кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення. У наведених в своєму позові розрахунку вказав, що під слідством і судом він перебував з 23.05.2011 року по 10.04.2014 року, що складає 34 місяці та 17 днів. Також відшкодуванню підлягають кошти в сумі 700 грн. сплаченого, з метою виконання вироку суду, штрафу та витрати на надання йому правової допомоги. Вважає, що своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава України в особі досудового слідства ( Гайсинське РВ УМВС України, Прокуратура Гайсинського району ) і суду ( Гайсинського районного суду ) завдала йому значної майнової ( матеріальної) і моральної ( немайнової) шкоди, внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу підписки про невиїзд, зверхнє відношення, як до злочинця погіршило його фізичний стан здоровя та психологічний стан як людини і громадянина. Після предявлення обвинувачення він був у подавленому стані, не маючи а ні роботи, а ні коштів для існування, так як на роботу не міг працевлаштуватися, так як всі вважали що він злочинець, принизивши його честь, гідність, ділову репутацію. Також погіршилися відносини з оточуючими і близькими людьми. Під слідством та судом він знаходився майже 4 роки, на протязі яких він не міг вільно та за власним бажанням покидати місце проживання, чим було суттєво порушені його конституційні права на вільне пересування територією України та інших держав, був обмежений у виїзді за межі України. Було підірвано його авторитет у суспільстві, повністю усунуто від активного життя, принижено його честь лікаря. В звязку з чим просив суд стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на його користь завдану Гайсинським РВ УМВС України у Вінницькій області, прокуратурою Гайсинського району, Гайсинським районним судом Вінницької області майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 17110 грн., що складається із 700 грн. безпідставно сплаченого штрафу, 16372 грн. витрат на правову допомогу та в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 99216 грн.. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Доповнивши, що розмір відшкодування моральної шкоди 99216 грн. визначений проведеною експертизою. Позивач [PERSON], будучи допитаним в судовому засіданні як свідок в порядку ст. 184 ЦПК України, повідомив, що з початку порушення кримінальної справи йому було завдано значної моральної шкоди, він двічі на тиждень приходив і писав пояснення. Відчував постійний тиск з боку різних державних органів. Розпочалось все із перевірки КРУ, прокурора, інспекції з нагляду за наркотиками. Всі перевірки заважали працювати. Його неправомірно звинувачували, пішов поголос по лікарні, що його притягують за зберігання наркотиків. Йому було обрано запобіжний захід, що обмежувало його право на вільне пересування. Після винесення вироку він був морально пригнічений, його позбавили права займати посади, колишні колеги змінили своє відношення до нього, а працював він в лікарні 30 років. Він хотів працювати лікарем, однак не міг влаштуватись в Гайсинській лікарні. При змінах в звичному способі життя зявилась необхідність адаптуватись до нових умов існування та життєдіяльності, переживав постійні переживання за своє майбутнє, що вплинуло на його стан, знижувався настрій, відчував емоційну напругу, тощо. Вказав, що супровід адвоката по справі розпочався із подачі першої скарги. Його життя та життя сімї пішло шкереберть, вони переїхали жити в село. Вказав, що його звільнили з роботи згідно рішення районної ради, де немає вказівки що через кримінальну справу, однак позивач напряму повязує звільнення саме з кримінальною справою. Зазначив, що сплатив штраф приблизно в кінці 2011 на початку 2012 року. Вважає, що перебував під слідством та судом з 23.05.2011 року по 10.04.2014 року Представник позивача суду додатково повідомила, що стягнення моральної шкоди повязано із порушенням та розслідуванням кримінальної справи по якій було винесено вирок, яким позивача було визнано винним. Однак обвинувальний вирок було скасовано. Також завдана позивачу моральна шкода повязана із звільненням з роботи, оскільки одним із доказів при розгляді справи про поновлення на роботі було посилання на вирок суду. Вчинене [PERSON] порушення було формальним, за яке його не притягували до адміністративної відповідальності, оскільки він фізично не міг обладнати кімнату для зберігання препаратів. Вважають, що проведеною експертизою правильно обраховано розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду. Вказала, що вона захищала [PERSON] під час розслідування кримінальної справи, а тому просила стягнути, зокрема, витрати на надану правову допомогу, яка підтверджена квитанціями та відповідним розрахунком, а також витрати за проведену експертизу. Зазначила, що рішення Гайсинського районного суду по справі про поновлення [PERSON] на роботі оскаржувалось за нововиявленими обставинами, однак, судом було відмовлено в перегляді. Представник відповідача [PERSON] місцевої прокуратури в судовому засіданні зазначила, що прокуратура не може бути відповідачем по даній справі, в останній редакції позову вимоги до них не висуваються, однак вважають, що позов безпідставний. Вимоги позивача про стягнення 700 грн. суми штрафу не підлягають задоволенню через відсутність доказів сплати [PERSON] штрафу. Висновок психологічної експертизи не є належним доказом по справі, оскільки експертиза проведена лише по факту звільнення позивача з роботи, а таке звільнення неправомірним не визнавалось і було проведено до притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Також, прокурором Гайсинського району було подано заперечення на позовну заяву в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, у порушення вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України не обґрунтовано розмір заявленої ним моральної шкоди, не вказано, які саме дії прокуратури Гайсинського району призвели до моральних страждань, погіршення його фізичного стану здоровя та у чому полягає завдана відповідачами моральна шкода. Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження погіршення стану здоровя, та наявності причинного звязку між такими змінами та перебуванням його під слідством та судом. Тому просили у задоволені позовної заяви [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представник Гайсинського відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. В матеріалах справи наявне заперечення на позовну заяву Гайсинського РВ УМВС України, в якому зазначено що Гайсинський РВ УМВС України вказаного позову не визнає, вважає його безпідставним та необґрунтованим тому, що Гайсинський РВ УМВС України є неналежним відповідачем по заявленому цивільному позову. Немає доказів незаконних дій працівників Гайсинський РВ УМВС України у Вінницькій області щодо притягнення [PERSON] як обвинуваченого та обрання відносно нього міри запобіжного заходу підписки про невиїзд, а це свідчить про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди з Гайсинського РВ УМВС України у Вінницькій області. Не доведено факт душевних страждань в суді належними засобами доказування і доказування цих обставин покладається на особу, яка про це зазначає. Недоведення обставин є підставою для відмови у позові. Представник Гайсинського районного суду Вінницької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. В матеріалах справи наявне заперечення Гайсинського районного суду в якому вказано, що ознайомившись з висновком експерта від 27.01.2016 року № 1565/15-21, Гайсинський районний суд заявляє про невідповідність його вимогам законодавства, через те, що в експертизі досліджувалось лише питання про моральну шкоду, завдану звільненням позивача з роботи, тоді як звільнення відбулось правомірно. Зазначено, що [PERSON] міг працевлаштуватись лікарем, оскільки вироком йому було заборонено займати керівні посади, а йому пропонували працювати лікарем в ЛОР відділенні. З огляду на викладене просив суд висновок експерта від 27.01.2016 року до уваги не брати на підставі ч.3 ст.58 ЦПК України як доказ, який не стосується предмета доказування, а в позові, в тому числі і зменшеному розмірі позовних вимог, відмовити через недоведеність належними і достовірними доказами. Представник Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, заперечень проти позову не подавав. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника [PERSON] місцевої прокуратури, письмові заперечення відповідачів, дослідивши матеріали даної справи, матеріали кримінальної справи № 1-311/2011 Гайсинського районного суду Вінницької області, матеріали скарги [PERSON] на постанову про порушення кримінальної справи (справа Гайсинського районного суду № 4-52/2011), суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що 13.10.2010 року слідчим Гайсинського РВ УМВС України у Вінницькій області було порушено кримінальну справу по факту порушення встановлених правил обігу наркотичних засобів, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України (а. 1 Т. 1 кримінальної справи № 1-311/2011). 23.05.2011 року слідчим Гайсинського РВ УМВС було винесено постанову про притягнення [PERSON] як обвинуваченого і предявлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України (а. 156 Т. 1 кримінальної справи № 1-311/2011). Відповідно до постанови слідчого Гайсинського РВ УМВС від 23.05.2011 року до участі в кримінальній справі було допущено захисника адвоката [PERSON], яка захищала [PERSON] на підставі ордера від 23.05.2011 року (а. 154, 155 Т. 1 кримінальної справи № 1-311/2011). 09.12.2011 року Гайсинським районним судом Вінницької області було винесено вирок, згідно якого [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України та призначено покарання у виді штрафу в сумі 700 грн. з позбавленням на два роки права займати в медичних закладах посади, повязані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій. До набрання вироком законної сили запобіжний захід залишено попередній підписку про невиїзд (а. 89-97 Т. 5 кримінальної справи № 1-311/2011). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 25.01.2012 року вказаний вирок залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2012 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 25.01.2012 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24.10.2012 року вирок Гайсинського районного суду від 09.12.2011 року залишено без змін. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільний і кримінальних справ ухвалою від 11.06.2013 року скасував ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24.10.2012 року і направив справу на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.10.2013 року скасував вирок Гайсинського районного суду від 09.12.2011 року, провадження у справі закрив в звязку з відсутністю складу злочину в діях [PERSON] Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільний і кримінальних справ ухвалою від 10.04.2014 року змінив ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02.10.2013 року, та постановив вважати, що вирок Гайсинського районного суду від 09.12.2011 року щодо [PERSON] скасовано, а справу щодо нього провадженням закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року та ч. 2 ст. 11 КК України за відсутністю в його діянні складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України, через малозначність. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом. Згідно зі\~\~ст. 1176 ЦК України\~\~шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.\~\~ Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року № 266/94-ВР (далі по тексту Закон України № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Статтею 3 Закону України № 266/94-ВР встановлено, що у\~\~наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема: 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Положеннями ст. 4 вказаного Закону передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 зазначеного Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільних законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з\~\~розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно положень ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, матеріалів кримінальної справи, позивач перебував під слідством та судом з 23.05.2011 року по 02.10.2013 року, тобто протягом 28 місяців 9 днів (28,3 місяця (28+9/30=28,3)), при цьому відносно нього було застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Тому позивач має право на відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України моральної шкоди, яка була йому заподіяна у зв'язку з незаконним притягненням як обвинуваченого та засудженням. Суд не погоджується з доводами позивача та його представника про те, що період перебування під слідством та судом тривав з 23.05.2011 року по 10.04.2014 року. Оскільки фактично із винесенням Апеляційним судом Вінницької області ухвали від 02.10.2013 року, обвинувальний вирок відносно [PERSON] було скасовано, а провадження у справі закрито. Ухвала апеляційного суду набрала законної сили в день її проголошення. А суд касаційної інстанції 10.04.2014 року лише змінив вказану ухвалу в частині формулювання причин закриття провадження у справі. Заперечення відповідачів проти позову не спростовують висновків суду про необхідність відшкодування позивачу шкоди відповідно до положень Закону України № 266/94-ВР. Оскільки кримінальну справу відносно [PERSON] було закрито за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Відповідно до положень Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» з 1 січня\~2016 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 1 378 грн.\~\~З урахуванням викладеного, мінімальний розмір відшкодування слід розраховувати,\~\~виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Таким чином, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи та з урахуванням змісту вказаних норм закону, у позивача виникло право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Враховуючи час перебування позивача під слідством та судом 28 місяців 9 днів (28,3 місяця), суд дійшов висновку про те, що розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу не може бути меншим 38 997,4 грн. (28,3 х 1378 = 38997,4). Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, яку було завдано позивачеві, суд виходить з такого. Обгрунтовуючи розмір компенсації за завдану моральну шкоду в сумі 99216 грн. позивач посилається на наявний у справі висновок судово-психологічної експертизи № 1565/15-21 від 27.01.2016 року, згідно якого розмір такої компенсації визначено на рівні 72 мінімальних заробітних плат (тобто 99216 грн. (72 х 1378=99216). Суд вважає такий розмір компенсації моральної шкоди із посиланням на експертний висновок необґрунтованим. Відповідно до ч. 6, 7 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі. Оцінюючи висновок судово-психологічної експертизи, суд вважає його таким, що суперечить встановленим по справі фактичним обставинам та іншим дослідженим матеріалам справи зважаючи на таке. У висновку експерта дослідження проводилось лише із того, що позивачеві завдано моральну шкоду незаконним звільненням з роботи. Розрахунок розміру відшкодування проводилось за формулою [PERSON] При цьому ретельно дослідивши дану методику, судом встановлено, що коефіцієнт «d» (розмір компенсації презюмованої шкоди, що визначається по таблиці відносних одиниць відповідно соціально-психологічним аспектам події, досліджуваним по справі), експертом вибрано 72 МЗП, що згідно таблиці методики, що застосовувалась експертом, відповідає коефіцієнту 0,1 у відносних одиницях, тобто розміру 72 мінімальних зарплат. Однак, такий коефіцієнт та розмір МЗП у таблиці методики застосовується при виді правопорушення «незаконне звільнення». Разом з тим, позивачем в судовому засіданні не доведено, що його звільнення з роботи було незаконним. Судом встановлено, що згідно розпорядження Гайсинської районної ради № 49 від 30.11.2010 року, яке підлягало затвердженню на черговій сесії районної ради, до [PERSON] було застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з займаної посади головного лікаря Гайсинської центральної районної лікарні. Тобто звільнення з роботи відбулось до того, як 09.12.2011 року Гайсинським районним судом було винесено обвинувальний вирок відносно [PERSON] На час звільнення з роботи [PERSON] ще навіть не було притягнуто як обвинуваченого по кримінальній справі. Дані обставини визнаються сторонами, та підтверджуються, зокрема, копією трудової книжки [PERSON] (а.с. 68). Позивач оскаржував своє звільнення з посади в судовому порядку. Рішенням Гайсинського районного суду від 22.03.2012 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про поновленні на роботі. Рішення набрало законної сили 28.05.2013 року (а.с. 148-150). Позивач в судовому засіданні вказував, що кримінальна справа виникла саме після подачі ним позову про поновлення на роботі. Представник позивача зазначила в судовому засіданні, що рішення Гайсинського районного суду від 22.03.2012 року яким було відмовлено в поновленні позивача на роботі оскаржувалось в апеляційному порядку, однак апеляційним судом залишено в силі. Після скасування обвинувального вироку позивачем подавалась заява про перегляд даного рішення за нововиявленими обставинами, однак в задоволенні заяви було відмовлено. Відтак суд вважає, що посилання позивача та його представника на те, що рішення Гайсинського районного суду від 22.03.2012 року яким було відмовлено в поновленні позивача на роботі, базується лише на тому, що його було засуджено, на думку суду є безпідставним. Безпідставним є також і обґрунтування позивачем розміру компенсації моральної шкоди з посиланням на те, що у звязку з незаконним засудженням його було звільнено з роботи, що позбавило його права на працю та права займатись улюбленою справою, залишило його та сімю без засобів до існування, тощо. Суд повністю відкидає висновок експерта як доказ по справі, оскільки експертом, дослідження проведено із спотворенням вихідних даних. В звязку з чим вимоги позивача про стягнення на його користь витрат на проведення експертизи не підлягають задоволенню. Тому суд вважає обґрунтованими заперечення відповідачів Гайсинського районного суду та [PERSON] місцевої прокуратури в частині спростування висновку експерта як доказу по справі. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. На підставі викладеного, враховуючи: що розмір компенсації моральної шкоди, завданої позивачу не може бути менший 38 997,4 грн.; однак зважаючи на обставини на які посилався позивач у позовних заявах та у судовому засіданні, у тому числі свідчення позивача, допитаного як свідка за його згодою; ступінь та глибину душевних страждань позивача, завдану незаконним засудженням, обранням щодо нього запобіжного заходу; період перебування під слідством та судом протягом 28 місяців 9 днів; те, що сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності та набрання законної сили обвинувальним вироком суду - є значною психологічною травмою; істотність і характер вимушених змін у його житті і стосунках які він зазнав у зв'язку із тривалим кримінальним провадженням та необхідністю відновлення попереднього стану; обмеження щодо права на займання в медичних закладах посад, повязаних з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обовязків, які діяли після набрання законної сили обвинувальним вироком суду; характер моральних страждань,

Outcome: partial