Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме в квартирі [ADDRESS] ; стягнення судових витрат. Позовні вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2019 року йому належить квартира [ADDRESS] . Згідно будинкової книги для прописки громадян в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак, як пояснила колишня власниця квартири [PERSON] , відповідачі по справі це її племінниця з сином, які на протязі тривалого часу, більше 10 років не живуть в квартирі а тільки числяться там зареєстрованими. Жодних речей в квартирі немає. Крім того, реєстрація відповідачів у даній квартирі тягне за собою понаднормові витрати власника по оплаті житлово-комунальних послуг, які відповідачі відповідно не оплачують. Тому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування даною квартирою. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задоволити в повному обсязі(а.с. 47). Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.41-46) З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування нерухомим майном внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення, шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно договору купівлі-продажу від 22.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Девляшевською С.П. позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.7-8) Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №189960756 від 22.11.2019 року встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.9). Згідно копії будинкової книги у будинку [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі [PERSON] 1976 р.н. та [PERSON] , 1996 р.н. (а.с.10-11). Як вбачається із нотаріально засвідченої заяви колишнього власника квартири [ADDRESS] [PERSON] , відповідачі [PERSON] та [PERSON] у даній кваритирі не проживають (а.с. 36). Позивач вказує, що реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає здійсненню нею прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно достатті 41 Конституції Українита статті1Першогопротоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно доЗакону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першогопротоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті316,317,319,321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей16,386,391 ЦК України. Відповідно до частини першоїстатті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідност. 321 ЦК Україниніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені. Відповідно достатті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Права власника житлового будинку, квартири визначеніст. 383 Цивільного кодексу Українита передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Як встановлено по справі, позивач є власником квартири, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннямист. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб. Факт відсутності відповідачів за місцем постійної реєстрації підтверджується нотаріально засвідченою заявою колишнього власника квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с.36) Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв`язку з конкретним місцем. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачі в судові засідання не з`являлися, відзиву та доказів на спростування вимог позивача суду не надали. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідачів слід стягнути по 420 гривень 40 коп. судового збору з кожного на користь позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України»,

Outcome: approved