Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за ним право власності на садовий будинок та земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,057 га, які розташовані в садовому товаристві «Аджалик» Вапнярського садового масиву Фонтанської сільської ради Комінтернівського району(нині Лиманського) Одеської області в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Звернувшись до приватного нотаріуса Орзіх Ю.Г. із заявою про видачу свідоцтва право на спадщину за заповітом позивач отримав відмову, оскільки заповіт було складено « [PERSON] » тоді як прізвище ім`я та по батькові спадкодавця у свідоцтві про смерть зазначене як « [PERSON] ». В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надавши письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась надавши до суду заяву якою позовні вимоги, визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. З матеріалів справи убачається, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25 червня 2016 року виданого Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.10). Згідно до державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] за життя належала земельна ділянка площею 0,057 га розташована на території Фонтанської сільської ради садового товариства «Аджалик» діл.№ [NUMBER] (а.с. 11) 01 березня 2002 року секретарем виконкому Фонтанської сільської ради Баловнєвою Т.В, посвідчено заповіт [PERSON] яким вона на випадок своєї смерті належний їй садовий будинок та земельну ділянку № [NUMBER] в [ADDRESS] товариства « [ADDRESS] садового масиву Фонтанської сільської ради [ADDRESS] Одеської області заповідала [PERSON] (а.с.6) Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не надано та судовим розглядом справи не встановлено правовстановлюючих документів на садовий будинок право власності на який [PERSON] просить суд визнати за ним. Також у справі відсутні будь які докази того, що відповідач [PERSON] дійсно є спадкоємцем після смерті [PERSON] (за законом чи за заповітом) та має право спадкувати її майно. Разом з тим позивач на підтвердження своїх вимог про визнання права власності в порядку спадкування не представив суду належних доказів відсутності інших спадкоємців, права яких можуть бути порушені у випадку задоволення судом позову. Жодних клопотань про витребування таких доказів, стороною позивача суду не заявлялося. Крім того,\~позивачем не\~заявлено вимог\~про встановлення\~факту належності\~ [PERSON] \~яка померла\~ [INFO] ,\~заповіту посвідченого\~01\~березня 2002\~р.\~секретарем виконавчого\~комітету Фонтанської\~сільської ради\~Комінтернівського району\~Одеської області. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, заповіту, страхового свідоцтва, ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відповідачами у справах спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі ст.ст.331, 1216,1217,1218,1268,1269,1270 ЦК України,

Outcome: dismissed