Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом 10.09.2018 року і мотивував позов тим, що працював на посаді судді Могилів-Подільського міськрайонного суду з липня 1986 року. В березні 2004 року був призначений на посаду судді Апеляційного суду Вінницької області. Згідно Постанови Верховної Ради України від 16.07.2015 року № 636-VІІІ звільнений з посади судді у відставку. Відповідно до наказу від 03.08.2015 року № 76/2-07к по Апеляційному суду Вінницької області позивача було виведено із штату суддів Апеляційного суду Вінницької області з 03.08.2015 року. На підставі постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.02.2016 року позивачеві було призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 04.08.2015 року в розмірі 90 % заробітку працюючого судді, без обмеження граничного розміру. Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» від 27.03.2014 року № 1166-VІІ в Податковий кодекс України були внесені зміни. Стаття 164 доповнена п.п. 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує 10 тисяч гривень на місяць, у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Після запровадження у законодавстві України з 01.07.2014 року оподаткування пенсій, Верховна Рада України упродовж 2 років тричі вносила зміни. У звязку з внесенням вказаних змін до Податкового кодексу України із щомісячного довічного грошового утримання позивача було утримано 82\~118,01 грн. податку з доходів фізичних осіб за період з серпня 2015 року по лютий 2018 року, згідно довідки управління ПФУ в м. Вінниці від 16.08.2018 року № 260/К-1. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення відповідно до вимог ст. 152 Конституції України. Таким чином, незаконне утримання коштів з довічного грошового утримання позивача у звязку з дією норм, які визнані неконституційними, мало місце з серпня 2015 року по лютий 2018 року, сума недоотриманих коштів становить 82\~118,01 грн. 12.09.2018 року позивач уточнив позовні вимоги (а.с. 27-30) і просив на підставі ст.ст. 22, 1175 ЦК України, ст. 151 Конституції України стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 82\~118,01 грн. майнової шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов підтримав відповідно до викладених обставин, просив його вимоги задоволити. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницької області [PERSON] надала відзив на позов, який приєднаний до матеріалів справи (а.с. 46-48). В судовому засіданні пояснила, що ГУ ДКСУ у Вінницькій області не є належним відповідачем у справі, оскільки позивач просить стягнути кошти з рахунку іншої юридичної особи - Державної казначейської служби України. Крім того, відповідно до ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їхні окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області припинило здійснювати відрахування починаючи з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, а тому законних підстав для стягнення коштів, що не були отримані позивачем, немає. Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог - управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці [PERSON] в підготовчому засіданні підтримала письмові пояснення щодо позову, надані УПФ в м. Вінниці. В судове засідання 14.11.2018 року не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді судді Апеляційного суду Вінницької області. Згідно Постанови Верховної Ради України від 16.07.2015 року № 636-VІІІ позивача звільнено з посади судді у відставку. Відповідно до наказу від 03.08.2015 року № 76/2-07к по Апеляційному суду Вінницької області позивача було виведено із штату суддів Апеляційного суду Вінницької області з 03.08.2015 року. На підставі постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.02.2016 року у справі № 127/22184/15-а (а.с. 8-15) управління ПФУ в м. Вінниці було зобовязано призначити та виплачувати [PERSON] з 04.08.2015 року щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% заробітку працюючого судді, без обмеження граничного розміру, з урахуванням довідки про суддівську винагороду та раніше виплаченої пенсії за віком. 16.08.2018 року управлінням ПФУ в м. Вінниці [PERSON] видана довідка про щомісячний розмір нарахованого та виплаченого грошового утримання судді за період з серпня 2015 по лютий 2018 року (а.с. 5), відповідно до якої сума сплаченого податку з доходу позивача за цей період складає 82\~118,01 грн. (а.с. 6-7). Так, рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту\~164.2.19\~пункту\~164.2 статті164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Вказані зміни до Податкового кодексу\~України були внесені Законом України\~«Про запобігання\~фінансової катастрофи\~та створення\~передумов для\~економічного зростання\~в Україні»\~від 27\~березня 2014\~року №1166-VІІ і\~стали підставою для утримання при виплаті щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] за період з серпня 2015 року по лютий 2018 року податку з доходів фізичних осіб. Після запровадження у законодавстві України з 1 липня 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов`язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обовязків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу. Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу. Тобто, оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану. Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов`язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обовязків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст.\~1175\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст.\~22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Виходячи з аналізу зазначених норм закону та зважаючи на визнання неконституційними змін, внесених до Податкового кодексу\~України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні»\~і втратою ними своєї чинності з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року, суд вважає, що мало місце незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача через дію вищевказаних норм з серпня 2015 року по лютий 2018 року, в зв'язку з чим порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову і компенсації недоотриманих коштів в порядку ст. 152 Конституції України, ст.ст. 22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України. Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування до держави, Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування наслідків, передбачених ст. 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів. При цьому суд враховує аргументи позивача, наведені в обґрунтування заявлених вимог, які знайшли своє підтвердження в ході дослідження наявних в матеріалах доказів, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України. Заперечення представника відповідача про те, що ГУ ДКС України у Вінницькій області є неналежним відповідачем по справі є безпідставними, оскільки відповідно до п.п. 4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ № 845 від 03 серпня 2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства.

Outcome: approved