Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання права власності на самовільно збудовані житлову прибудову, веранду та балкон. В обгрунтування поданої заяви посилався на те, що він є власником житлового будинку та господарських споруд, розташованих по вулиці Володимирській, № 63 «а» в місті Маріуполі Донецької області, які складаються із жилого будинку літ.А-2, вбиральні літ.Б-1, гаражу літ. Г-1, замощення І та огорожі №1,2, на підставі договору дарування від 09 квітня 2008 року № 1357, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] В 2008 році він самовільно побудував житлову прибудову літ.А1-1, веранду а-1 та балкон а2/б, і вважав, що зведене нерухоме майно не є самовільним будівництвом оскільки побудоване на земельній ділянці, яка належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на земельну ділянку. В період з 2014 року по 2015 рік в зв»язку з проведенням АТО він з родиною неодноразово виїзжав за межі міста Маріуполя на тимчасове проживання до іншого міста. При цьому, на його звернення до КП «МБТІ» в середині 2014 року йому повідомили про те, що збудовані ним обєкти нерухомого майна здаються в експлуатацію без перешкод відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року № 95. Однак після втрати чинності Наказу №95 від 19.03.2013 року, діяв аналогічний документ - наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №79 від 24.04.2015 року. Вказані нормативні акти розроблені відповідно до розділу І Закону України від 13 січня 2015 року № 92- VIII «Про внесення зміни до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо прийняття в експлуатацію обєктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт». Відповідно до якого, орган державного архітектурно -будівельного контролю до 31 грудня 2015 року безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об»єкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року; збудовані до 12 березня 2011 року: громадські будинки І і II категорій складності; будівлі і споруди сільськогосподарського призначення І і II категорій складності. Тобто, вказані нормативні документи застосовувались до 31.12.2015 року. При цьому, законодавцем на сьогодні не прийнято жодного іншого документу, який би врегулював питання прийняття в експлуатацію самовільно зведених житлових будинків та господарських споруд побудованих до 12.03.2011 року. Враховуючи, що на сьогодні відсутній нормативно-правовий акт, що регулює порядок прийняття в експлуатацію обєктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, просить суд визнати за ним право власності на самовільно зведене нерухоме майно по вулиці Володимирській, № 63 «а» в місті Маріуполі Донецької області, а саме: житлову прибудову літ.А1-1 площею 36,9 кв.м., веранду а-1 площею 3,4 кв.м. та балкон а2/б площею 5,6 кв.м. При розгляді справи представник позивача [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необгрунтованість. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку та господарських споруд, розташованих по вулиці Володимирській, № 63 «а» в місті Маріуполі Донецької області, які складаються із жилого будинку літ.А-2, вбиральні літ.Б-1, гаражу літ. Г-1, замощення І та огорожі №1,2, на підставі договору дарування від 09 квітня 2008 року № 1357, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.6-14). Водночас згідно свідоцтва про право власності від 13 січня 2014 року позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0711 га, розташованій по вулиці Володимирській, № 63 «а» в місті Маріуполі Донецької області (а.с.15-16). В 2008 році [PERSON] самовільно побудував житлову прибудову літ.А1-1, веранду а-1 та балкон а2/б. 10 травня 2016 року [PERSON] звернувся до виконавчого комітету Маріупольської міської ради про прийняття забудови до експлуатації, на що йому надано відповідь про те, що прийняття в експлуатацію об»єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт у зв»язку з відсутністю відповідного Порядку, на сьогоднішній час неможливо (а.с.17). Згідно висновку № 14-и експертного будівельно-технічного дослідження, сарай літ.В-1, веранда літ.а-1, перепланований житловий будинок літ.А-2, розташовані по вулиці Володимирській, № 63 «а» в місті Маріуполі Донецької області не суперечать ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будівлі.Основні положення», ДБН В.3.2.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт». Житлова прибудова літ.А1-1, гараж-майстерня літ.Г-1, розташовані за цією ж адресою не суперечать ДБН В.2.2.-15-2005 «Житлові будівлі.Основні положення», ДБН В.3.2.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», за умови згоди власника суміжного домоволодіння № 63 «б» по вулиці Володимирській на їх розміщення. (а.с.34-37). На підставі ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Однак право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються ст. 376 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі п.7 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі за текстом рішення - Постанова Пленуму) вбачається, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). За п.8 постанови Пленуму право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених ст.ст. 26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон). За ст.26 Закону право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. На підставі ст.27 Закону забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, який визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки. Так за п.11 постанови Пленуму відповідно до п.4 ст. 26, ст.27 Закону право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт. Відповідно до п.9 постанови Пленуму за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. При цьому на підстав п.12 постанови Пленуму, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Також суд зауважує, що за п.27 постанови Пленуму розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. При цьому суд зазначає, що наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91 наразі втратив чинність. Однак тепер діє «Порядок прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт», затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 квітня 2015 року № 79. На підставі встановлених судом обставин справи та наведених керівних роз»яснень Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд дійшов висновку, що підстав для задоволення заявлених позовних вимог [PERSON] немає, оскільки ним було самочинно збудовано житлову прибудову літ.А1-1, веранду а-1 та балкон а2/б , без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та без належно затвердженого проекту, тобто без додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, оскільки право на забудову земельної ділянки реалізується її власником за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, що передбачено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Крім того не можна визнавати право власності на самочинно збудовані житлову прибудову літ.А1-1, веранду а-1 та балкон а2/б, що є приналежними до основної речі (житлового будинку), оскільки в такому разі прийняття їх в експлуатацію має здійснюватися на підставі «Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт». З урахуванням переліченого суд вбачає, що законних підстав для задоволення поданого [PERSON] позову про визнання за ним права власності на самочинно збудовані житлову прибудову літ.А1-1, веранду а-1 та балкон а2/б, через його необґрунтованість, немає.

Outcome: dismissed