Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просив суд визнати відповідача таким, що відмовився від спадщини після смерті своєї матері [PERSON], яка складається з квартири [ADDRESS], а також визнати [PERSON] єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] та власником цілої квартири за вищезазначеною адресою. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], яка померла [INFO], після смерті дружини відкрилась спадщина, що складається з квартири [ADDRESS], на яку [PERSON] 21.12.99 р. видано свідоцтво про право на спадщину за законом. У вересні 2014 року син померлої [PERSON] [PERSON] почав претендувати на частку у квартирі в порядку спадкування, хоча протягом встановленого строку із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, у володіння квартирою протягом цього строку не вступив. [PERSON] подав до суду зустрічний позов, який неодноразово уточнювався його представником, остаточно просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю один місяць, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.12.99 р., видане на ім»я [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], визнати недійсною його відмову від спадщини, що залишилась після смерті матері [PERSON] Вимоги зустрічного позову обґрунтовуються тим, що на день смерті матері він був зареєстрований та проживав у спірній квартирі, а тому є таким, що прийняв спадщину, що залишилась після смерті [PERSON] Між ним та [PERSON] існувала домовленість про те, що [PERSON] буде проживати у квартирі [PERSON] [ADDRESS]. Проте, у травні 2014 року Кузнецовським міським судом Рівненської області за позовом [PERSON] прийнято рішення про виселення [PERSON] з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення. Після цього [PERSON] стало відомо, що право власності на цілу квартиру [ADDRESS], що залишилась після смерті його матері, належить [PERSON] В матеріалах спадкової справи до майна померлої [PERSON] наявна його заява про відмову від спадщини, проте з такою заявою він до нотаріальної контори не звертався, у заяві міститься посилання на його недійсний паспорт. Причиною пропуску встановленого законодавством строку для подання заяви про прийняття спадщини є те, що [PERSON] приховав від нього факт прийняття спадщини. Видане нотаріусом свідоцтво про право на спадщину порушує права [PERSON] на спірну квартиру. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подав заяву про повне підтримання вимог первісного позову, невизнання вимог зустрічного позову та клопотання про розгляд справи у його відсутності з участю його представника. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову [PERSON] підтримав в повному обсязі, вимоги зустрічного позову повністю не визнав та подав суду заперечення проти зустрічного позову. Заперечення обґрунтовуються тим, що в обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на норми ЦК України, який набрав чинності 01.01.04 р. і виниклих спірних правовідносин між сторонами не регулює. [PERSON] протягом строку для прийняття спадщини відповідну заяву до нотаріальної контори не подав, у фактичне управління спадковим майном не вступив, а факт реєстрації місця проживання у спірній квартирі не свідчить про вступ [PERSON] в управління цим майном. Так як [PERSON] не вчинив жодної з дій, що свідчили би про його бажання прийняти спадщину, що залишилась після смерті його матері [PERSON], він є таким, що відмовився від спадщини. Поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини у зустрічному позові не наведено. Крім того, [PERSON] звернувся до суду з вимогами про захист права власності в порядку спадкування за межами строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав представник позивача. Представник позивача [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову, оскільки [PERSON] був обізнаний про відкриття спадщини та без поважних причин пропустив як строк звернення до нотаріальної контори, так і строк позовної давності. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, подав заяву про повне підтримання вимог зустрічного позову, невизнання вимог первісного позову та клопотання про розгляд справи у його відсутності з участю його представника. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги зустрічного позову [PERSON] та просила суд його задовольнити, відмовити у задоволенні вимог первісного позову. [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за межами шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, на момент смерті [PERSON] у спірній квартирі прописаний не був, натомість там був прописаний [PERSON], який вступив у фактичне управління спадковим майном. [PERSON] не знав про порушення свого права до 2014 року, коли отримав судове рішення про виселення з належної [PERSON] квартири [ADDRESS], про проживання у якій [PERSON] між сторонами існувала домовленість. Відмову [PERSON] від спадщини після смерті [PERSON], викладену у його заяві від 21.12.99 р., представник відповідача просила визнати недійсною з підстав зазначення у ній неналежного документу у підтвердження особи [PERSON], а також подання її поза межами шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Кузнецовської міської державної нотаріальної контори до суду не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, проаналізувавши та оцінивши подані сторонами докази, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення як первісного, так і зустрічного позовів. При цьому суд встановив та врахував наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 15.10.89 р. перебував у шлюбі з [PERSON]. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим 23.10.90 р. Кузнецовським міським відділом ЗАГС Рівненської області. З даного документу вбачається також, що до укладення шлюбу з [PERSON] [PERSON] мала прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON] являється сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 15.09.14 р. відділом ДРАЦС по Роменському району реєстраційної служби Роменського міськрайонного управління юстиції у Сумській області. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в м.Кузнецовську Рівненської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим відділом РАГС м.Кузнецовська. Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 30.01.96 р., виданим Рівненською атомною електростанцією та зареєстрованим КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» за № 14-135-2967, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належала [PERSON] Правовідносини, що виникли між сторонами, з приводу реалізації права на спадщину, що залишилась після смерті [PERSON], відповідно до п.п.4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, регулюються нормами ЦК Української РСР від 18.07.63 р. (надалі - ЦК УРСР). Відповідно до ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Судом встановлено і учасниками процесу не оспорюється, що [PERSON] на випадок смерті заповіту не залишала. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Судом встановлено і учасниками процесу не оспорюється, що на момент смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги являлись її чоловік [PERSON] та син [PERSON], інших спадкоємців першої черги не було. З матеріалів спадкової справи судом встановлено, що [PERSON] 16 грудня 1999 року звернувся до Кузнецовської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, у тому числі і на квартиру [ADDRESS]. Як вбачається з поданої позивачем заяви, він своєчасно прийняв спадкове майно після смерті дружини [PERSON] та зазначив, що інших спадкоємців, крім нього, немає. 21 грудня 1999 року до Кузнецовської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] з письмовою заявою, у якій повідомив, що йому було відомо про відкриття спадщини, яка залишилась після смерті матері [PERSON], встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини він пропустив, на спадщину не претендує і не буде ставити питання про прийняття спадщини в судовому порядку. Як вбачається із заяви, особу [PERSON] нотаріусом встановлено по паспорту [NUMBER], виданому на його ім»я 24 відділенням міліції м.Санкт-Петербурга 24.04.86 р., справжність підпису та дієздатність перевірено. Відповідачем [PERSON] заперечується факт подання такої заяви до державної нотаріальної контори. Як вбачається з паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER], даний документ видано Кузнецовським МВ УМВС України в Рівненській області 16.12.99 р. Разом з тим, стороною відповідача суду не подано доказів у підтвердження того, що станом на 21.12.99 р. паспорт [PERSON] серії [NUMBER], виданий 24 відділенням міліції м.Санкт-Петербурга 24.04.86 р. був у нього вилучений, клопотання про витребування доказів чи призначення експертизи суду не заявлялись. У суду відсутні підстави вважати, що підпис у заяві від 21.12.99 р., наявній в матеріалах спадкової справи, [PERSON] не належить. З огляду на положення ст.ст.60,61 ЦПК України та ст.43 Закону України «Про нотаріат», суд вважає недоведеним стороною відповідача, що [PERSON] 21.12.99 р. до Кузнецовської міської державної нотаріальної контори з вищезазначеною заявою не звертався. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З довідки ЖЕД-3 № 1434 від 25.09.15 р. судом встановлено і учасниками процесу не оспорюється, що місце проживання [PERSON] з 13.06.97 р. по 04.09.03 р. було зареєстроване у спірній квартирі [ADDRESS]. Свідок [PERSON] суду показав, що він проживає у вищезазначеному будинку по сусідству з [PERSON] Він підтвердив, що [PERSON] багато років проживає у квартирі [ADDRESS], а [PERSON] свідок не знає і ніколи його за місцем проживання [PERSON] не бачив. Аналогічні показання надала суду і свідок [PERSON], яка також проживає у будинку [ADDRESS]. Свідок [PERSON] суду показала, що з 1997 року підтримувала з [PERSON] фактичні шлюбні стосунки, має з відповідачем спільну дитину, [INFO] На момент їх знайомства [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] разом з матір'ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] Після того, як свідок дізналась про свою вагітність, вони з [PERSON] почали проживати у цій квартирі, проживали там і після народження дитини, і на момент смерті [PERSON] Після похорон [PERSON], як показала свідок, [PERSON] через деякий час повернувся жити у свою квартиру [ADDRESS], а у квартирі [ADDRESS] продовжував проживати [PERSON] з нею та їх сином. Приблизно у 2000-2001 роках відносини між свідком та [PERSON] погіршились, і [PERSON] з дитиною повернулась проживати до своїх батьків. Свідкові відомо, що після припинення їх спільного проживання [PERSON] ще приблизно один рік проживав у квартирі [ADDRESS]. Свідок [PERSON] суду показав, що протягом 1997-2001 років він працював разом з [PERSON], їх робота була пов'язана з систематичними відрядженнями за межі м.Кузнецовська Рівненської області. Свідок показав, що відвідував [PERSON] у квартирі [ADDRESS] як до, так і після смерті його матері [PERSON] Таким чином, з довідки ЖЕД-3 № 1434 від 25.09.15 р. та показань свідків [PERSON] та [PERSON] судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] її син [PERSON] був зареєстрований та проживав у квартирі [ADDRESS]. При цьому суд вважає, що показання свідків [PERSON] та [PERSON] вищезазначених висновків суду не спростовують, оскільки у спірній квартирі вони не проживали та її не відвідували. Крім того, обидва цих свідків підтвердили, що неодноразово бачили [PERSON] з дитиною біля під'їзду будинку. Отже, судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] як позивач [PERSON], так і відповідач [PERSON] проживали у квартирі [ADDRESS], тим самим фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, а тому у розумінні ст.549 ЦК УРСР, є такими, що прийняли спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON] З цих підстав суд вважає, що подання [PERSON] заяви до нотаріальної контори 16 грудня 1999 року, тобто за межами шестимісячного строку, встановленого ст.549 ЦК УРСР, який закінчився 10.12.99 р., не може бути підставою вважати, що він у встановлений законодавством строк не прийняв спадщину. Суд вважає також, що заява [PERSON] від 21.12.99 р. до нотаріальної контори не є заявою про відмову від спадщини, оскільки подана після закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, встановленого у ст.553 ЦК УРСР. За таких обставин, оскільки суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] прийняв спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, вимоги первісного позову про визнання [PERSON] таким, що відмовився від спадщини, а також про визнання [PERSON] єдиним спадкоємцем майна після смерті [PERSON], задоволенню не підлягають. Не підлягає задоволенню і вимога зустрічного позову про визнання відмови [PERSON] від спадщини недійсною, оскільки подана [PERSON] 21.12.99 р. до нотаріальної контори заява не є заявою про відмову від спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] 21 грудня 1999 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом як спадкоємцю майна, що залишилось після смерті [PERSON] - двокімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України, в силу ст.360-7 ЦПК України обов'язковою для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з таким рішенням Верховного Суду України, у постанові від 23 грудня 2014 року (справа № 3-191гс14), відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Аналогічні висновки містяться і в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.14 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у п.37 якої зазначено, що з урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. За таких обставин, враховуючи належність [PERSON] титульного права власності на квартиру [ADDRESS], вимога про визнання його єдиним власником цієї квартири задоволенню не підлягає, оскільки сумніви [PERSON] щодо права приватної власності [PERSON] на цілу спірну квартиру не створюють перешкод у реалізації позивачем свого права власності. Відповідно до ст.550 ЦК УРСР, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Оскільки суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] у встановлений законодавством шестимісячний строк прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, у задоволенні вимоги зустрічного позову про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід відмовити. Відповідно до ст.ст.560, 561 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Законодавством, що регулює спірні правовідносини, не передбачалось визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, а тому, з урахуванням ст.6 ЦК УРСР щодо способів захисту цивільних прав, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимоги зустрічного позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.12.99 р., виданого [PERSON], оскільки відповідачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права. Відповідно до ст.562 ЦК УРСР, поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток, належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Оскільки суд прийшов до висновку, що [PERSON] у встановлений законодавством строк прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, з урахуванням прийняття спадщини іншим спадкоємцем - [PERSON], [PERSON] відповідно до ст.529 ЦК УРСР мав право на спадкування ? частини майна, що залишилось після смерті [PERSON], у тому числі на спадкування ? частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статткю 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст.76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. [PERSON] у зустрічному позові зазначає, що про порушення свого права на частку у спадковому майні він дізнався після отримання у 2014 році рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області про виселення з належної [PERSON] квартири [ADDRESS]. Проте, як встановлено судом, про прийняття [PERSON] спадщини та видачу йому свідоцтва про право на спадщину - квартиру [ADDRESS] [PERSON] було відомо 21 грудня 1999 року, про що свідчить його заява до державної нотаріальної контори, у якій він зазначив про неприйняття спадщини та відсутність претензій з цього приводу до інших спадкоємців майна, що залишилось після смерті [PERSON] Обставин, які б свідчили про зупинення відповідно до ст.78 ЦК УРСР перебігу строку позовної давності, відповідачем та його представником не наведено. Статтею 80 ЦК УРСР передбачено наслідки закінчення строку позовної давності. Згідно з цією нормою, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Поважних причин пропуску строку позовної давності стороною відповідача суду не наведено. З огляду на викладене, у задоволенні вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання за ним права власності в порядку спадкування на ? частину квартири [ADDRESS] слід відмовити у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Судом встановлено, що про поданні зустрічного позову та його подальшому уточненні [PERSON] заявлялись вимоги майнового та немайнового характеру, при цьому сплачувався судовий збір у розмірі 243,60 грн. та 125,00 грн. Оскільки при поданні позову судовий збір за вимоги немайнового характеру у повному обсязі не сплачено, а суд прийшов до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, на підставі ст.88 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір», з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у недоплаченому розмірі - 118,60 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.71, 75, 80, 549, 553 ЦК УРСР,

Outcome: approved