Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення в нього. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 15 листопада 1994 року до 10 лютого 2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування в шлюбі, відповідач придбала спірне домоволодіння, яке є їх спільною сумісною власністю. Рішенням суду від 05 червня 2013 року за [PERSON] в порядку розподілу майна, придбаного в період шлюбу з [PERSON], було визнано право власності на 1/2 частку спірного домоволодіння. Позивач стверджує, що відповідач не визнає за ним право власності на 1/2 цього домоволодіння, чинить перешкоди у володінні та користуванні ним, у зв'язку з чим він звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися. Представник позивача [PERSON], який діє від імені позивача на підставі довіреності (а.с. 27), був належним чином повідомлений про дату та час судових засідань, призначених на 20 січня та 09 лютого 2015 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 110, 115). Про причини неявки суду не повідомили. Представник позивача в судовому засіданні 10 грудня 2014 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні. Третя особа [PERSON], яка є дочкою відповідача, в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Допитана як свідок у судовому засіданні, вона пояснила, що позивач більще п'яти років не проживає за адресою: [ADDRESS], на теперішній час проживає у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, за іншою адресою. Відповідач [PERSON] не чинить перешкод позивачу [PERSON] у користуванні спірним домоволодінням. Навіть протягом п'яти років. які позивач не проживає у зазначеному домоволодінні, замки в дверях будинку не змінювались. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання. Свідок [PERSON], яка є сусідкою відповідача, у судовому засіданні 09 лютого 2015 року пояснила, що сторони протягом тривалого часу не проживають разом, після розірвання шлюбу позивач добровільно забрав свої речі та переїхав на постійне проживання за іншою адресою. Свідок [PERSON], який постійно проживає з відповідачем у спірному будинку, у судовому засіданні 09 лютого 2015 року пояснив, що протягом тривалого часу проживає з відповідачем у громадянському шлюбі, жодних конфліктів щодо вселення позивача в спірне домоволодіння не виникало, оскільки відповідач не чинила перешкод у користуванні спірним домоволодінням. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, її представника, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 1994 року. 17 грудня 1999 року, тобто під час шлюбу [PERSON] було придбано спірне домоволодіння, а саме: житловий будинок, загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 17 грудня 1999 року (а.с. 5). Право власності відповідача на вказане домоволодіння також підтверджується копією технічного паспорта на вказаний житловий будинок (а.с. 6-8). 10 лютого 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], актовий запис № 26 (а.с. 4). Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2013 року по цивільній справі № 410/3193/12 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено частково: в порядку розподілу майна, придбаного в період шлюбу, визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та по 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,2005 га, розташованими по [ADDRESS], стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 852,50 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції залишено без змін. Судом також встановлено, що на даний час за адресою: [ADDRESS], фактично проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 19 лютого 2014 року (а.с. 50). На підставі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб - ч. 1 ст. 316 ЦК України. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, у разі порушення права позивача як співвласника квартири, воно підлягає захисту згідно вимог чинного законодавства. Проте, у порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження чинення відповідачем будь-яких перешкод у користуванні ним спірним домоволодінням. Згідно пояснень свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], позивач добровільно покинув спірний житловий будинок, більше п'яти років постійно проживає в зареєстрованому шлюбі за іншою адресою, у позасудовому порядку не виявляв бажання вселитися в даний будинок. Пояснення свідків також підтверджуються наступними доказами: довідкою Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, згідно якої [PERSON] зареєстрований, проте фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 104), договором оренди житла від 01 серпня 2014 року, згідно якого позивач взяв в оренду квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 105), свідоцтвом про шлюб [NUMBER], актовий запис № 145, згідно якого [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 31 грудня 2013 року (а.с. 106), довідкою Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області № 12/К-136 від 08 грудня 2014 року, згідно якої [PERSON], [INFO], з 01 січня 2011 року по 08 грудня 2014 року до Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з будь-якого приводу не звертався (а.с. 107). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed