Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, трьох відсотків річних, інфляційних, відсотків за позикою та втраченої вигоди. В обґрунтування позиву вказував, що 30.10.2013 між ним та відповідачем було укладено договір позики відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 47000,00 грн., які зобов'язався повернути до 15.01.2015 року. У вказаний термін відповідач боргу не повернув. [PERSON], як на підтвердження факту наявності у відповідача перед ним грошового зобов'язання за договором позики посилається на надану [PERSON] розписку від 30.10.2013 року. Позивач проситьсуд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики, три відсотки річних, інфляційні, відсотки за позикою та втрачену вигоду. Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач за викликом до суду не з'явився. У відповідності до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів - в порядку заочного розгляду. Згідно ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи. Так, згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Зобов'язання припиняється з підстав передбачених ст.ст. 599, 600, 604-609 ЦК України. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками (ст. 1048 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною третьою статті 692 ЦК України фактично конкретизовано передбачений статтею 536 цього Кодексу обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 ЦК України право кредитора вимагати від боржника сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом об'єктивно встановлено, що 30.10.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який підтверджено розпискою відповідно до якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 47000 грн., які зобов'язувався повернути до 15.01.2015 року. Однак, в обумовлений сторонами термін відповідач не виконав своє грошове зобов'язання та не повернув позивачу борг згідно розписки в сумі 47000 грн. Отже, відсутність реального виконання боржником свого зобов'язання свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин, які не позбавляють кредитора права на отримання від боржника процентів відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими коштами, 3% річних та інфляційних втрат за час невиконання грошового зобов'язання, а тому при вирішенні даного спору є підстави для застосування до відповідача положень ст. 536 та ч. 2 статті 625 ЦК України. В розумінні правових норм чинного цивільного законодавства, а зокрема ст.ст. 536, 625 ЦК України, проценти за користування чужими коштами та інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов'язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому вони повинні нараховуватися на суму основного боргу. Детальні роз'яснення для розрахунку інфляційних викладені у Листі Верховного суду України № 62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». З підстав викладеного обґрунтованими будуть наступні розрахунки. Розрахунок індексу інфляції на суму боргу за період з січня 2015 року по січень 2018 року: 103,1%*105,3%*110,8%*114,0%*102,2%*100,4%*99,0%*99,2%*102,3%*98,7%*102,0%*100,7%*100,9%*99,6%*101,0%*103,5%*100,1%*99,8%*99,9%*99,7%*101,8%*102,8%*101,8%*100,9%*101,1%*101,0%*101,8%*100,9%*101,3%*101,6%*100,2%*99,9%*102,0%*101,2%*100,9%*101,0%*101,5= 185,78% (відсоток інфляції за період з 15.01.2015 року по 12.01.2018 року). 47000 грн. (сума боргу за позикою) х 185,78% (відсоток інфляції за період з 15.01.2015 по 12.01.2018) - 47000 = 40316,60 грн. (сума інфляційних втрат за період з 15.01.2015 по 12.01.2018); Зважаючи на те, що відповідно до вказаного розрахунку сума інфляційних втрат за відповідний період є більшою, а ніж та, яку позивач просить стягнути з відповіда за змістом позовних вимог заяви, суд дійшов висновку про задоволення суми інфляційних втрат позивача в межах його позовних вимог. Розрахунок 3% річних: 1093 (кількість днів прострочення виконання зобов'язання за період з 15.01.2015 по 12.01.2018). 3% х 47000 (сума боргу за договором позики) х 1093 (кількість днів прострочення виконання зобов'язання за період з 15.01.2015 по 12.01.2018) / 365 (кількість днів у році) = 4222,27 грн. (3% річних від суми боргу за період з 15.01.2015 по 12.01.2018); Зважаючи на те, що відповідно до вказаного розрахунку сума 3% річних за відповідний період є меньшою, а ніж та, яку позивач просить стягнути з відповіда за змістом позовних вимог заяви, суд дійшов висновку про задоволення цієї вимоги частково в сумі 4222,27 грн. Розрахунок розміру процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 536 ЦК України за наступною формулою: - 47000 грн. (сума боргу за договором позики) х 14,0% (облікова ставка НБУ за відповідний період ( в даному випадку з 15.01.2015 року по 05.02.2015 року) / 365 (кількість днів у поточному році) х 22 (кількість днів уплатіжному періоді) = 396,60 грн. (відсотки за користування чужими коштами за відповідний платіжний період) - далі в цифрах відповідно до вказаної формули: - 47000 х 19,5% / 365 х 26 = 652,84; - 47000 х 30 % / 365 х 177 = 6837,53; - 47000 х 27 % / 365 х 28 = 973,47; - 47000 х 22 % / 365 х 210 = 5949,04; - 47000 х 19 % / 365 х 35 = 856,30; - 47000 х 18 % / 365 х 28 = 648,98; - 47000 х 16,5 % / 365 х 35 = 743,63; - 47000 х 15,5 % / 365 х 49 = 977,98; - 47000 х 15 % / 365 х 42 = 811,23; - 47000 х 14 % / 365 х 42 = 757,15; - 47000 х 14 % / 365 х 126 = 2271,45; - 47000 х 13 % / 365 х 42 = 703,06; - 47000 х 12,5 % / 365 х 154 = 2478,76; - 47000 х 13,5 % / 365 х 49 = 851,79; - 47000 х 14,5 % / 365 х 29 = 541,46. В загальному підсумку відсотків в гривнях за користування чужими грошовими коштами за період з 15.01.2015 року по 12.01.2018 року сума становить 26451,27 грн. Зважаючи на те, що відповідно до вказаного розрахунку сума відсотків в гривнях за користування чужими грошовими коштами за відповідний період є меньшою, а ніж та, яку позивач просить стягнути з відповіда за змістом позовних вимог заяви, суд дійшов висновку про задоволення цієї вимоги частково в сумі 26451,27 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача упущену вигоду у розмірі 39845,00 грн. Позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, у відповідності з ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Упущеною вигодою є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушено, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст. 12,81 ЦПК України, покладається на позивача. Тобто позивач повинен довести, що протиправна дія чи бездіяльність, у даному випадку боржника, є причиною, а збитки, які виникли, наслідком протиправної поведінки. При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, як би зобов`язання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений, обґрунтований, безумовний і реальний дохід. Однак, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що він міг отримати прибуток від розміщення коштів на депозитному вкладі, якби відповідач своєчасно повернув йому грошові кошти. Крім того, судом не приймаються до уваги надані позивачем договори вкладу, оскільки вони укладені значно підзніше від кінцевої дати повернення відповідачем боргу за договором позики, що свідчить про те, що позивачу про порушення його права стало відомо ще 15.01.2015 року, а 23 квітня 2015 року, коли він вперше укладав договір вкладу, борг за позикою йому повернуто не було, тому позивач на час укладення вказаного договору реально усвідомлював, що перспектива відновлення його порушеного права можлива лише в судовому порядку, тому укладаючи цей договір позивач переслідував мету розміщення на депозитному вкладі наявних у нього особистих вільних коштів, а не мету отримання прибутку від вкладу коштів повернутої позики. З підстав викладеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача упущеної виоди є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 511,68 грн., обрахованих пропорційно до суми судового збору, яка підлягала стягненню при зверненні із заявленим позовом до суду позивачем, з урахуванням того факту, що позивач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: approved