Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить зобовязати [PERSON] компанію «Харківобленерго» під час дії договору 24572 про користування електричною енергією від 24 червня 2014 року організувати прийом та приймати від нього платіж за використану електроенергію в розмірі 4 копійки за 1 кВт електроенергії в грошовій одиниці СРСР. Провести повний перерахунок плати, яка здійснена ним за використану електроенергію, що була сплачена [PERSON] компанії «Харківобленерго» під час дії Договору 24572 від 24 червня 2014 року за яким перерахувати сплачені ним кошти в гривні України на грошову одиницю СРСР, з розрахунку 4 коп. за 1 кВт електроенергії та повернути йому сплачені ним кошти в грошовій одиниці України, та замість цього отримати від нього кошти в грошовій одиниці СРСР в розмірі 4 коп. за 1 кВт електроенергії. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 24 червня 2014 року між ним та [PERSON] компанією «Харківобленерго» укладено договір №24572 про користування електричною енергією. Під час укладення Договору [PERSON] компанія «Харківобленерго» застосувала п. 5.1.3. Правил користування електричною та тепловою енергією, що затверджені Наказом Міністерства енергетики та електрифікації СРСР від 06 січня 1981 року №310 щодо визначення розміру потужності і вказує на те, що потужність більш ніж 1.3 кВт повинна здійснюватись в порядку встановленому в УРСР. Підставою застосування цього нормативного акту стало те, що особовий рахунок 24572 відкрито під час чинності вказаних Правил. Він неодноразово звертався до [PERSON] компанії «Харківобленерго» з цього приводу, однак його звернення були проігноровані. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі /а.с. 33/. Представник відповідача [PERSON] компанії «Харківобленерго» - [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи /а.с. 35/, в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала, з наступних підстав. 24 червня 2014 року між [PERSON] компанією «Харківобленерго» та [PERSON] укладено договір про користування електричною енергією за адресою: вул. Українська, 117/1, смт. Високий Харківського району Харківської області. Предметом договору є зобовязання енергопостачальника надійно постачати споживачеві електричну енергію у необхідних йому обсягах, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, та зобовязання споживача оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Так п. 16 договору визначено, що розрахунки за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. При цьому встановлення ціни (тарифу) на електричну енергію, що відпускається населенню для побутових потреб, покладено на Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг стаття 12 ЗУ «Про електроенергетику». Відповідно до постанов від 23 травня 2016 року №749, від 26 лютого 2015 року №220 НКРЕКП встановлено тарифи на електроенергію, що відпускається населенню, яка визначена в копійках за 1 кВт год. Відповідно до Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Посилаючись на норми ст.ст. 11, 15 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, Конституцію України, представник відповідача зазначає, що права [PERSON], як споживача електричної енергії порушені не були, тому підстав для задоволення позову немає. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. В ст. 1 ЦПК України зазначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В ч. 1 ст. 58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до змісту ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України, передбачено що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої пятої статті 13 цього Кодексу. За змістом ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обовязків. Судом встановлено, що 24 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] компанією «Харківобленерго» укладено договір №24572 про користування електричною енергією за адресою сел. Високий Харківського району Харківської області, по вул. Українська, 117 /а.с. 19-20/. Відповідно до якого енергопостачальник бере на себе зобовязання надійно постачати Споживачеві електричну енергію у необхідних йому обсягах відповідно до потужності 1,3 кВт електроустановок Споживача, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а Споживач зобовязується оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором. Пунктом 11. Зазначеного договору передбачено, що споживач електричної енергії зобовязується оплачувати спожиту електричну енергію відповідно до умов договору. Позивач посилається на те, що оскільки в УРСР ціна електроенергії яка встановлена для населення була 4 копійки в грошовій одиниці СРСР, тому законодавча база України надає йому право звернутись до суду з вимогою, щодо зобовязання [PERSON] компанії «Харківобленерго» приймати від нього сплату за електроенергію по ціні за 4 копійки за 1 кВт електроенергії в грошових одиницях СРСР. Позивач в якості доказів на підтвердження своїх вимог надав, лист [PERSON] компанії «Харківобленерго від 07 листопада 2016 року №46е-01/07-30455 /а.с. 3/, заяви до [PERSON] компанії «Харківобленерго» від 17 жовтня 2016 року та від 21 жовтня 2016 року /а.с. 21, 22/, лист Харківського районного відділення «Харківенергозбут» від 09 листопада 2016 року №46Е/46-1952 /а.с. 25/. Гривня це офіційна валюта України. Відповідно до Указу Президента України [PERSON] та статей 99 і 102 Конституції України, протягом 2 - 16 вересня 1996 року в Україні була проведена грошова реформа. В обіг введено національну валюту України гривню та її соту частку копійку. В обіг в Україні з 1992 року було введено тимчасову валюту, розраховану на перехідний період, український карбованець, або купоно-карбованець. Посилення у 1995 році та першій половині 1996 року стабілізаційних процесів в економіці, зокрема значне зниження темпів інфляції, суттєве призупинення спаду виробництва, стабілізація курсу українського карбованця до іноземних валют, зростання доходів населення, створили належні умови для запровадження гривні, яка згідно з Конституцією України є грошовою одиницею нашої держави. 25 серпня 1996 року в засобах масової інформації було оголошено Указ Президента України [PERSON] «Про грошову реформу в Україні». Відповідно до Указу Президента України грошова реформа в нашій державі проводилася від 2 до 16 вересня 1996 року. У перший же день реформи за встановленим курсом було перераховано у гривні ціни, тарифи, оклади заробітної плати, стипендії, пенсії, кошти на рахунках підприємств, установ та організацій, а також вклади громадян. Карбованцеві вклади населення було перераховано у гривні за курсом 100000 карбованців за одну гривню без будь-яких обмежень і конфіскацій із вільним їх використанням у гривнях. Впродовж 15 днів від 2 до 16 вересня 1996 року в готівковому обігу одночасно вільно використовувалися як гривні, так і карбованці з поступовим вилученням останніх. Після 16 вересня 1996 року приймання карбованців в усі види платежів було припинено, і єдиним законним засобом платежу на території України з цього моменту стала гривня. З початку реформи всі видачі готівки з кас банків (у тому числі для виплати заробітної плати, пенсій та інших доходів), безготівкові розрахунки здійснювались тільки у новій національній валюті. Грошова реформа в Україні стала надзвичайною подією для держави, в результаті якої було створено один з невід'ємних атрибутів державності національна валюта. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - Національного банку України. За змістом ст. 32 ЗУ «Про національний банк України» грошовою одиницею України є гривня, що дорівнює 100 копійкам. Випуск та обіг на території України інших грошових одиниць і використання грошових сурогатів як засобу платежу забороняються. Відповідно до п. 3.3. ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» гривня як грошова одиниця України (гривня) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів та розрахунків. В ст. 192 ЦК України зазначено, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Оскільки, єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, а використання грошових сурогатів як засобу платежу забороняється, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача, є необґрунтованими та не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимогах [PERSON] На підставі викладеного і

Outcome: dismissed