Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить: виділити позивачу в натурі у особисту власність 1/2 частину приміщення магазину, загальною площею 139,90 кв.м, що знаходиться в м. Чернігові по вул. Василя Прохорського, 39. Заявлені вимоги мотивує тим, що з 22.01.2001 року було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах приміщення магазину загальною площею 139,9 кв.м., що знаходиться в м. Чернігові по вул. Ленінградська, 39 та складається з тамбуру площею 1,1 кв.м., торгового залу площею 26,8 кв.м, підсобного приміщення площею 10,3 кв.м, кладової площею 12,2 кв.м, коридора площею 8,2 кв.м, склад під позначкою ІІІ площею 31,3 кв.м., склад під позначкою IV площею 12,5 кв.м., склад під позначкою V площею 35,2 кв.м. 21.11.2009 року [PERSON] подарувала йому 1/2 частину належної їй нежитлової будівлі за вищевказаною адресою. Земельна ділянка, на якій розташоване приміщення магазину відповідно до договору оренди знаходиться у довгостроковому користуванні. На даний час відповідач повністю зайняв приміщення магазину за адресою: м. Чернігів, вул. Ленінградська, 39 ( нині-В.Прохорського) та не дає можливості здійснювати йому підприємницьку діяльність, тобто перешкоджає здійсненню права власності в повному обсязі. Він намагався досягнути згоди з відповідачем щодо порядку користування спільним майном та можливості виділення його частки в натурі, але не знайшов порозуміння. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в позові. Додатково пояснив, що відповідач самостійно користується та розпоряджається спільною власністю на протязі 15 років, всі його пропозиції щодо порядку користування відповідачем не розглядаються. Вважає, що дане приміщення можливо поділити між двома власниками , не дивлячись на те, що експертом зроблений висновок про неможливість виділити частку обєкту, відповідно до часток співвласників. Відповідач в судовому засіданні пояснив , що спірне приміщення - це торгівельна площа , поділивши її втрачається статус магазину. Він пропонував позивачу сплати йому вартість його частки , але позивач відмовився, також він пропонував продати дане приміщення та поділити кошти пополам, був покупець, але позивач теж не погодився. На даний час він припинив підприємницьку діяльність , не використовує це приміщення , немає заперечень, щоб позивач користувався даним приміщенням або запропонував інший спосіб вирішення цього питання . Представник третьої особи Чернігівської міської ради в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника Чернігівської міської ради. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачки, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно договору на право тимчасового користування землею від 29.03.2001 року виконком міської Ради народних депутатів, на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 19.03.2001 року № 54 надав, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 0,0231 га, в рівних частинах (а.с.11-12) Згідно договору дарування від 21.11.2009 року, [PERSON] безоплатно передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності 1/2 частину нежитлової будівлі приміщення магазину, загальною площею 137,6 кв.м, що знаходиться за адресою м. Чернігів, вул. Ленінградська, буд. 39 (а.с.14). Згідно Реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24874367 від 22.12.2009 року позивач [PERSON] є власником 1/2 частки нежитлової будівлі, що розташована за адресою: м. Чернігів, вул. Ленінградська, буд. 39. Відповідач по справі [PERSON] є співвласником даної нежитлової будівлі. Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Положеннями статей 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до частин першої та другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно ч.ч. 1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У постановах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15) викладено правовий висновок про те, що положення статті 358 ЦК України регулюють саме порядок здійснення права спільної часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, внаслідок якого право спільної часткової власності припиняється. При встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку виходячи з його частки в праві спільної часткової власності на будинок. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє права спільної часткової власності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Також потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3259/3260/17-24 від 02.11.2017 року вбачається, що враховуючи такі фактори, як обємно-планувальне рішення магазину, площу торгівельної зали, що становить 26,8 кв.м, розташування будівель на земельній ділянці, площу земельної ділянки, технічний стан об»єкта дослідження в цілому, частки співвласників, зіставляючи їх з вимогами нормативних документів, чинних на території України в галузі будівництва, виділити частку обєкту нерухомого майна магазину, розташованого по вулиці [PERSON], 39 в м. Чернігові відповідно до часток співвласників не видається можливим (а.с. 82-92). Згідно ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже, жодним із вище зазначених в законі способів захисту своїх прав у праві спільної часткової власності позивач не скористався, тобто вибрав невірний спосіб захисту своїх прав. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed