Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Високівської сільської ради Бериславського району Херсонської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що починаючи з 1999 року та до даного часу він [PERSON] , проживає відкрито, з дозволу та відома сільської ради у будинку за адресою: [ADDRESS] . Добросовісно та безперервно володіє та користується квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира на праві власності йому не належить, однак за весь час користування майном, жодна особа не заявила на квартиру своє право власності та не утримувала її. До нього у квартирі з 1993 року по 1999 рік проживав [PERSON] , який з 1999 року виїхав на постійне місце проживання в Автономну республіку Крим, та за адресою [ADDRESS] ніхто не зареєстрований. Так як він почав проживати в квартирі, він доглядає за нею, утримує її, постійно робить в ній поточний та капітальний ремонт, оскільки завжди проживає та фактично працює у селі. В зв`язку з чим, просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.08.2020 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Заявою від 23.09.2020 року позивач просив справу розглядати без його участі, в зв`язку з неможливістю його явки в судове засідання. Представник відповідача Високівської сільської ради Бериславського району Херсонської області у підготовче засідання не з`явився, заявою від 26.08.2020 року просив розглянути справу за його відсутності, позов визнав (а.с. 16). Ухвалою суду від 30.11.2020 року було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем Високівської сільської ради Бериславського району Херсонської області позову [PERSON] , до Високівської сільської ради Бериславського району Херсонської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання призначене на 17.12.2020 року не з`явився, заявою від 17.12.2020 року просив справу розглядом відкласти для надання додаткових доказів. В судові засідання призначені на 21.01.2021 року, 05.02.2021 року не з`явився, про розгляд справи в суді повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку смс-повідомлення, причина неявки суду ненадана, клопотань про відкладення справи від [PERSON] не надходило. Представник відповідача Високівської сільської ради Бериславського району Херсонської області у судове засідання призначене на 05.02.2021 року не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причина неявки суду ненадана. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Суд з урахуванням ч.3 ст.211, ст. 223 ЦПК України, визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи, від яких не надійшло клопотання про відкладення розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав: У відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони клопотань у тому числі і про призначення експертизи не заявляли. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] знаходиться на балансі сільської ради, що підтверджується довідкою виданою Високівською сільською радою Бериславського району Херсонської області від 23.09.2020 року (а.с. 27). За адресою: [ADDRESS] проживав [PERSON] , 1970 року народження з 1993 року по 1999 рік. З 1999 року виїхав на постійне місце проживання в Автономну Республіку Крим, що підтверджується довідкою виданою Високівською сільською радою Бериславського району Херсонської області від 30.07.2020 року (а.с. 6). [PERSON] , [INFO] дійсно проживає в будинку [ADDRESS] без реєстрації з 1999 року, що підтверджується довідкою виданою Високівською сільською радою Бериславського району Херсонської області від 21.07.2020 року(а.с. 7). Відповідно до копії звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «КВАРТАЛ-ЕКСПЕРТ» від 17.07.2020 року, ринкова вартість двокімнатної квартири, загальною площею 53, 6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , складає 61 083, 16 грн. (а.с. 8). На замовлення [PERSON] , ПП «Навчально-консультаційний центр» була виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . Паспорт виготовлено станом на 27.05.2020 року (а.с. 9-12). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Як роз`яснено у п. п. 9, 11, 13, 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст. ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту заявлених вимог, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , мотивуючи відкритим, добросовісним та безперервним користування з 1999 року, тобто 20 років. [PERSON] з 1999 року без реєстрації проживає в квартирі [ADDRESS] . При цьому [PERSON] відомо, що зазначене нерухоме майно перебуває на балансі сільської ради. [PERSON] не надав суду доказів того, що спірне майно не має власника. Враховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. При цьому слід врахувати, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Позивач не надав суду доказів того, що заволодів майном добросовісно та незважаючи на значний строк безперервного володіння чужим майном, позивач не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Аналогічна правова позиція застосована 21 вересня 2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 225/5271/18 та 17 вересня 2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 522/7264/19-ц. Доводи [PERSON] з приводу того, що за час його безпреривного користування спірною квартирою відсутній титульний власник майна, судом не приймаються, оскільки позивач з моменту вселення у квартиру достеменно був обізнаний про відсутність у нього будь-якого речового права, та покладення на себе обов`язків сплати рахунків за комунальні послуги і проведення ремонту не є підставами вважати об`єкт нерухомого майна безхазяйним. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Вирішуючи спір по суті, суд, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності за позивачем на спірну квартиру за набувальною давністю, так як [PERSON] в розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем, оскільки знав, що він та його родина користується квартирою, що перебуває на балансі сільської ради. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed