Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.11.2008р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 200 000, 000 грн., із обумовленим строком повернення до 20.11.2008р. В підтвердження укладення договору позики та передачі грошових коштів [PERSON] було видано боргову розписку про отримання грошових коштів. В подальшому між сторонами було укладено додатково два договори позики, а саме 20.03.2009р. на виконання якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 270 000,00 гривень, із строком повернення до 20.03.2010р. В підтвердження факту укладення договору та отримання грошових коштів [PERSON] було видано боргову розписку. 08.06.2010р. між сторонами було укладено третій договір позики на виконання якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 570 000, 00 гривень із строком повернення до грошові кошти 01.01.2011р. В підтвердження факту укладення договору позики [PERSON] 08.06.2010 року було видано відповідну боргу розписку. Крім того, в рахунок забезпечення боргових зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] по договорах позики, між [PERSON] та [PERSON] 08.01.2010 року було укладено договір поруки, за яким [PERSON] поручився перед [PERSON] за виконання [PERSON] своїх боргових зобов'язань. Однак , відповідачі у строки обумовлені договором взятих на себе зобов'язань не виконали, тому позивач вимушений звернутись до суду із позовом про стягнення боргу . Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 4000 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу договором позики у розмірі 1 040 000,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 258 310,00 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 133 113, 68 грн., а всього стягнути суму у розмірі 1 431 423,68 грн. та судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача , посилаючись на обставини, викладені у позові, просить суд поновити пропущений із поважних причин процесуальний строк позовної давності звернення до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості, уточнив позовні вимоги , просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 4000 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 1 030 000,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 254 270,00 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 131 383,68 грн., а всього стягнути суму у розмірі 1 415 653,68 грн. та судові витрати по справі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просить в задоволенні позову відмовити , застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, у попередніх судових засіданнях відповідач проти задоволення позову заперечував, просив застосувати строк позовної давності та в задоволенні позову відмовити. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, , свідка [PERSON] , суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до з ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, якщо інше не встановлено договором чи законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 207 ЦК України передбачено, що укладений між сторонами договір як різновид правочину вважається таким, що вчинений у письмовій формі, оскільки його зміст зафіксовано в розписці. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, за яким відповідач взяв на себе обов'язок сплатити позивачу суми, передбачені договорами позики. Виходячи зі змісту ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Судом встановлено, що 06.11.2008 року між сторонами [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики , згідно з яким позивач передав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 200 000 грн. Строк повернення грошей у договорі визначено до 20 листопада 2011 року. 20.03.2009 р. між сторонами [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики , згідно з яким позивач передав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 270 000 грн. Строк повернення грошей у договорі визначено до 20 березня 2010 року. 08.06.2010 р. між сторонами [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 570 000 грн. Строк повернення грошей у договорі визначено до 01 січня 2011 року. Вказані обставини підтверджуються борговими розписками складеними [PERSON] про отримання грошових коштів. Як вбачається з матеріалів справи, 05.10.2011 р. відповідач на виконання договору позики від 06.11.2008 р., 20.03.2009 р. , від 08.06.2010 р. повернув позивачу суму боргу у розмірі 10 000 грн., що підтверджується розпискою від 05.10.2011 р. Оригінали договорів позики оглянуті судом у судовому засіданні та копії долучені до матеріалів справи. За таких обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються ст. ст. 1046, 1047 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, позивач виконав свої зобов'язання за договорами позики, передав грошові кошти відповідачеві, однак відповідач в обумовлені сторонами строки зобов'язання щодо повернення позичених сум не виконав, на момент подачі позову до суду всі борги відповідача перед позивачем залишаються неповернутими. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів про повернення боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України, укладений між сторонами договір є обов'язковим для виконання. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України, зазначений договір є підставою виникнення зобов'язань та передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, у разі порушення зобов'язання боржник повинен відшкодувати збитки. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); Відповідно до 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 08.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] належне йому право вимоги боргових зобов'язань [PERSON] за борговою розпискою від 08.06. 2010 року. Суд, виходячи із доведеності факту отримання відповідачем [PERSON] суми коштів у борг від [PERSON] , а також із того, що сума боргу не була повернута , приходить до висновку , що заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем за договорами позики становить суму у розмірі 1 415 653,68 грн. , що складається з : сума основного боргу за договорами позики у розмірі 1 030 000,00 грн., 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 131 383,68 грн., інфляційні втрати в розмірі 254 270,00 грн. на підставі ст. 625 ЦК України . Стосовно позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у сумі 4 000 грн., суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 08.06. 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки у відповідності до положень п.1.1.якого передбачено, що [PERSON] поручається перед [PERSON] за виконання [PERSON] зобов'язань, що виникають із договорів позики укладення яких підтверджується розписками від 06.11.2008р., від 20.03.2009 р., від 08.06.2010 р. Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. При укладенні договору поруки сторони визначили розмір відповідальності поручителя, а саме у п.3.1. договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, своїх зобов'язань в сумі у розмірі 4 000 грн. За таких обставин, відповідач [PERSON] в силу норм ст.554 та ст. 629 Цивільного кодексу України , із урахуванням положень п.3.1. договору поруки несе відповідальність за прострочення зобов'язань [PERSON] в сумі 4 000 гривень. Суд не бере до уваги у якості належного доказу копію розписки від 26.04.2013 р. відповідно до якої у [PERSON] відсутні будь які претензії грошового чи іншого характеру до [PERSON] , копія якої яка була оглянута у судовому засіданні , але оскільки представником [PERSON] на вимогу суду було відмовлено у наданні оригіналу розписки, тому копія судом не була долучена до матеріалів справи виходячи з наступного. Статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Нормами частини 2 ст.185 ЦПК України встановлено, що у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Оскільки, представником [PERSON] була надана копія розписки від 26 квітня 2013 року від [PERSON], однак оглянути оригінал документу суду не виявилось можливим, оскільки на вимогу суду ні [PERSON] ні його представник оригіналу розписки суду не надали, крім того [PERSON] в рамках розгляду справи було заявлено клопотання про призначення судової експертизи вказаного доказу оскільки він стверджував, що такої розписки не складав , розглянути клопотання про призначення судової експертизи розписки на предмет її достовірності не виявилось можливим, оскільки оригінал розписки суду так і не надано, а тому судом на підставі положень ст. 64 , ст.146, ст. 185 ЦПК України, копію розписки від 26 квітня 2013 року не враховано як доказ при розгляді справи по суті. Стосовно обов'язку доказування і подання доказів, то, відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Розмір заборгованості за договорами позики підтверджуються наданим у позові розрахунком. Іншого розрахунку відповідачем суду не надано та не спростовано розрахунок, наданий позивачем. Відповідно до ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України ). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач звернувся до суду з письмовою заявою про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог щодо стягнення заборгованості, але представник позивача звернувся до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, надавши суду доказі поважності пропуску строку позовної давності . Так, відповідно до ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ. Одночасно з клопотанням про поновлення чи продовження строку належить вчинити ту дію або подати той документ чи доказ, стосовно якого заявлено клопотання. Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Суд зазначає, що часткове виконання боргових зобов'язань 05.10.2011 року, а саме погашення боргу в розмірі 10 000 грн. , тобто це вчинення дії направленої на визнання сторонами по справі своїх боргових зобов'язань, у зв'язку із чим 05.10.2011 року мало місце переривання строку позовної давності, й відповідно від цього дня перебіг строку почався заново , тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Крім того , як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] зазначає, що він був позбавлений можливості звернутися до суду з даним позовом в строки, передбачені чинним законодавством , оскільки [PERSON] не проживає на території України й при складанні документів не зазначав свого фактичного адресу проживання на території України, й позивачеві вказані відомості не були відомі, а останнє відоме місце проживання на території України, позивачеві стало відомо від знайомих лише в серпні місяці 2014 року, то відповідно й позивач не вказуючи у позовній заяві місця останнього місця проживання чи місця реєстрації на території України, був позбавлений можливості пред'явлення позову, оскільки відсутність цих даних є підставою для відмови у прийняті позовної заяви на підставі ст.121 ЦПК України. Суд вважає причину пропуску позивачем строку позовної давності поважними, оскільки обставини зазначені позивачем унеможливлювали можливість вчинення ним процесуальних дій у визначений законом строк, та ці обставини , які виникли об'єктивно, незалежно від волі позивача , який пропустив строк, і ця причина пропуску строку виникла протягом строку , який пропущено , що підтверджено позивачем належними і допустимими засобами доказування, тому клопотання позивача про поновлення строку позовної давності для звернення до суду підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Outcome: approved