Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 03 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 887, посилаючись на те, що сімейне життя не склалось через відсутність взаєморозуміння, виникнення суперечок з важливих сімейних питань, різних поглядів на сімейне життя, на права та обов`язки подружжя, шлюбно-сімейні відносини припинені з 2019 року, сім`я розпалась остаточно і відновленню не підлягає. Також позивач просить визначити місце проживання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , разом із ним - батьком дитини [PERSON] , [INFO] . До суду надійшла заява позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник третьої особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, надав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі та надав до суду Висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON] .. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 20.12.2019 року повторно Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб 03.07.2014 року, про що складено відповідний актовий запис № 887 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21.10.2015 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції подружжя має спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , про що 21.10.2015 року складено відповідний актовий запис № 1156. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Положеннями ст. 24 Сімейного Кодексу України, передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодекс України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, враховуючи, що сторони мають різні інтереси та погляди на життя, шлюбно-сімейні стосунки між сторонами припинені та не можуть бути збережені, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Крім того, при розв`язанні позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, як вбачається з Висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 05.06.2020 щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , згідно якого встановлено, що малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом із батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується також довідкою про склад сім`ї (а.с. 13). [PERSON] матеріально забезпечений, працює на посаді начальника електро-технічної лабораторії КСП «Харківгорліфт», за місцем роботи характеризується позитивно, про що суду надано характеристику з місця роботи, медичну довідку про медичний огляд та відповідність займаній посаді, та довідку про доходи (а.с. 14-18). Дитина [PERSON] відвідує заклад дошкільної освіти № 160 комбінованого типу з 03.09.2018 року , батько [PERSON] піклується про стан здоров`я дитини, дитина охайна, чиста, систематично відвідує заклад дошкільної освіти (а.с. 19). Також, малолітній [PERSON] разом з батьком відвідує школу англійської мови два рази на тиждень (а.с.20). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до положень ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Згідно акту обстеження умов, складеного службою у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей ХМР, встановлено, що за місцем фактичного проживання дитини, відповідачем створені всі належні умови для життя дитини. Таким чином, враховуючи, що дитина [PERSON] , [INFO] , мешкає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання та розвитку дитини, батько дитини має стабільний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, мати дитини - [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання її сина разом із батьком дитини, крім того, суд враховує Висновок, наданий Департаментом служб у справах дітей ХМР, який вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON] - суд вважає вимоги [PERSON] , такими, що підлягають задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст.ст. 141, 142 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved