Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив визнати такими, що не відповідають дійсності та порочать честь і гідність відомості, викладені в службовій характеристиці від 01.08.2015 року на солдата [PERSON] , військовослужбовця в/ч п/п В 0676 зокрема: «не зовсім дисциплінований воїн, який не виконував накази командирів, безініціативний, допускав порушення військової дисципліни. Авторитетом в колективі не користувався, зневажливо відносився до солдат та офіцерів частини, тим самим негативно впливаючи на морально психологічний клімат в колективі роти. Бойовий дух низький, моральні якості на рівні нижче середнього, постійно вступав в суперечки з командирами, викликані не бажанням виконувати накази. Підбурював до невиконання наказів командирів інших та відповідно сам ігнорував їх виконання. В стройовому відношенні не завжди акуратний. На критику командирів і товаришів реагує неадекватно, влаштовуючи конфліктні ситуації. Під час проходження служби залишав місце служби без отримання дозволу командира, чим фактично вчиняв злочини, передбачені Кримінальним кодексом України. Військовою частиною проведено розслідування за даними фактами, матеріали передані до військової прокуратури для відкриття кримінального провадження. Маючи знайомства та шляхом тиску звільнився з лав Збройних Сил України в чергове не з?явившись до військової частини.». Визнати такими, що не відповідають дійсності та порочать його честь і гідність відомості, викладені в протоколі особистого прийому громадян заступником Міністра оборони України Гусєвим Юрієм Вініаміновичем від 26.11.2015 року, зокрема: «громадянку [PERSON] проінформовано, що за повідомленням керівництва частини [NUMBER] зазначена інформація відповідає дійсності і була надрукована як відповідь на публікацію власної біографії солдата [PERSON] . Ст. лейтенант [PERSON] був особисто не згоден із характеристикою, так як військовослужбовець фактично перебував на службі до лютого 2015 року, а решту часу провів вдома, самовільно залишивши місце проходження військової служби. Також заявниці надано копію повідомлення командування військової частини до Військової прокуратури Донецького гарнізону від 20.07.2015 року про вчинення кримінального правопорушення солдатом [PERSON] з проханям внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування з причин самовільного залишення військовослужбовцем розташування військової частини».\~\~\~ Стягнути з Міністерства оборони України моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. та зобов`язати військову частину п/п [NUMBER] відкликати шляхом вилучення службової характеристики з особової справи на солдата [PERSON] та знищити її в установленому законом порядку, а також стягнути з військової частини п/п [NUMBER] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. Зобов`язати редакцію газети «Київські обрії» спростувати статтю «За кого ми стояли на майдані, або як БПП з миру по нитці команду збирав» розміщену в газеті «Київські обрії» №2 (35) жовтень 2015 року в місячний термін з дня набрання рішенням суду законної сили. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08.08.2014 року його було призвано в ЗСУ Броварським ОРВК Київської області та згідно наказу командира військової частини [NUMBER] від 08.08.2014 року №64 зараховано на всі види забезпечення та призначено на посаду сапера інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу. 02.09.2014 року його було направлено для проходження військової служби в зоні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. 23.09.2014 року, після добового чергування, його було направлено до лікувального закладу м. Артемівськ. 01.10.2014 року позивача було направлено до військового госпіталю м. Харків. 28.10.2014 року постановою військово-лікарської комісії ГВМКЦ «ГВКГ» МО України, на підставі статті: 36б, 26б, 30в, графи II Розкладу хвороб, його визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час та видано свідоцтво про хворобу №812-х. 09.12.2014 року через Київський обласний військовий комісаріат командиру частини, було направлено рапорт про звільнення на підставі підпункту «б» пункту «1» частини 8 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» та додав до нього постанову військово-лікарської комісії. 29.12.2014 року прибувши особисто до військової частини [NUMBER] , подав до штабу оригінал постанови ВЛК та всі необхідні документи з метою звільнення з військової служби за станом здоров?я. 03.04.2015 року в штабі частини позивачу було повідомлено про те, що оригінали документів, які вони повинні були передати до оперативного командування « [INFO] » в м. Рівне, були втрачені, а тому його на даний час не звільнено. Після неодноразових звернень до військової чатини В 0676 та до громадської приймальні Міністерства оборони України, 05.05.2015 року позивач був звільнений з військової служби за станом здоров?я. З 06.05.2015 року військова частина відмовляла позивачу у виключенні звільненого солдата зі списків частини і лише 30.07.2015 року наказом його було виключено зі списків частини. В жовтні 2015 року старший лейтенант юстиції [PERSON] , що перебував на посаді т.в.о. начальника штабу перший заступник командира в/ч п/п В 0676, звернувся до редакції газети «Київські обрії» та опублікував неправдиву інформацію, а саме службову характеристику та подробиці проходження позивачем служби. На звернення до приймальні Міністра оборони України з приводу вищезазначеної публікації, надійшла відповідт про те, що «інформація про [PERSON] дійсно була опублікована та до того ж\~ вона відповідала дійсності. Вважаю Ваше звернення не чим іншим ніж спроба тиску на офіцера Збройних Сил України через вищестоящі штаби (командування) з метою недопущення ухиленні від притягнення до кримінальної відповідальності.», а також було повідомлено, що до Військової прокуратури Донецького гарнізону було направлено повідомлення, про вчинення позивачем злочину. Однак, позивач вважає зазначену інформацію недостовірною, оскільки на запит до Військоівої прокуратури Донецького гарнізону, було надано відповідь про те, що в Єдиному реєстрі досудових розслідувань таких заяв не реєструвалось. Крім того, редактор газети «Київські обрії» Топчій А.Д. в своїй статті поширила надану їй характеристику з військової частини. Таким чином, позивач вважає, що редакція газети «Київські обрії» допустила порушення п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації», яка полягає в посяганні на честь і гідність позивача та завдала йому образи самостійними виразами і ствердженнями. Наведеними протиправними діями відповідачів створено умови виникнення у позивача права на спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди заподіяної неправомірними діями принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах спів службовців, членів сім`ї, знайомих та інших. Все це призвело до того, що позивач втратив душевний спокій, постійно нервував, чим було порушено його звичайний спосіб життя, адже в місті, де він проживає понад 30 років в нього багато знайомих, і поширена неправдива інформація змушує його пояснювати, що він не скоював того, що зазначено в характеристиці. На підставі викладеного та у зв`язку з тим, що відповідачі відмовляються добровільно спростувати інформацію, просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні просила цивільний позов задовольнити в повному обсязі з підстав наведених у ньому. Представник відповідача Міністерства оборони України в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за вістуності представника Міністерства оборони України. Крім того в ході розгляду справи представником позивача Міністерства оборони України були надані письмові пояснення, в яких він проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що порушені позивачем у позові вимоги не ґрунтуються на чинному законодавстві України, є безпідставними та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до фотокопій доданих до позову у відповідності до витягу з протоколу від 26.11.2015 року віхідний номер 266/1092 громадянку [PERSON] було проінформовано, що за повідомленням керівництва частини [NUMBER] зазначена інформація відповідає дійсності і була надрукована як відповідь на публікацію власної автобіографії солдата [PERSON] . В позовній заяві відповідач просить суд стягнути з Міністерства оборони України\~ моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., а з в/ч п/п В 0676 100000,00 грн., проте ці суми нічим не підтверджені, за таких обставин вимога позивача про стягнення збитків є необґрунтованою. Також, з матеріалів позову вбачається, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, була надрукована засновником та головним редактором газети «Київські обрії» Топчій А.Д. Зазначив, що з поданих позивачем документів не вбачається, що саме Міністерством оборони України було розповсюджено інформацію, яку позивач вважає недостовірною, в інший спосіб ніж викладення такої інформації в процесуальних документах, у якості підстав позову та доказів у справі. У зв`язку з недоведеністю факту розповсюдження інформації, яку позивач вважає недостовірною, юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, в даному спорі відсутній. На підставі викладеного просила у задоволенні позову відмовити. Відповідач військова частина [NUMBER] в судове засідання свого представника не направила, надіслала на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю матеріалів позовної заяви, що виключає можливість належної підготовки до судового засідання. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, вказані принципи щодо обов`язковості доведення тих чи інших обставин є обов`язковими не лише при з?ясування обставин справи по суті, а й як, в даному випадку, при поданні клопотання про відкладення розгляду справи обґрунтованого відсутністю матеріалів позовної заяви, що унеможливлює належну підготовку представника відповідача до розгляду даної справи. Встановлено, що справа перебуває в проваджені суду з 18.05.2016 року та призначалось судом до розгляду неодноразово. З урахуванням викладеного, суд вважає дане клопотання необґрунтованим і таким що може призвести до штучного затягування розгляду справи, в умовах існуючих процесуальних строків її розгляду, а тому вважає що воно не підлягає задоволенню. Виходячи з цього суд вважає неявку представника відповідача військової частини [NUMBER] у судове засідання неповажною. Крім того, судом неодноразово, а востаннє 03.05.2017 року на адресу Віськової частини польова пошта [NUMBER] було направлено копію позовної заяви з усіма додатками до неї, а тому посилання відповідача на відсутність у нього зазначених документів є необґрунтованими. Відповідач засновник та головний редактор газети «Київські обрії» Топчій А.Д. в судове засідання не зявилась, про день, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу без її участі. Вислухавши думку представника позивача, врахувавши пояснення представника відповідача Міністерства оборони України, свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 08.08.2014 року по 30.07.2015 року позивач - солдат [PERSON] проходив військову службу у в/ч п/п [NUMBER] , що підтверджується військовим квитком серії [NUMBER] . В незалежній громадсько-політичній газеті №2 (35) «Київські обрії» за жовтень 2015 року в статті «За кого ми стояли на майдані, або як БПП з миру по нитці команду збирав» була опублікована службова характеристика видана ТВО начальника штабу - першого заступника командира в/ч/п/п [NUMBER] старшим лейтенантом юстиції [PERSON] на солдата [PERSON] , військовослужбовця в/ч п/п [NUMBER] , 1964 року народження, в якій була зазначена наступна інформація: «Солдат [PERSON] дійсно проходив військову службу у в/ч п/п [NUMBER] з 08.08.2014 по 30.07.2015 року. За час проходження служби проявив себе не зовсім дисциплінованим воїном, який не виконував накази командирів, безініціативний, допускав порушення військової дисципліни. Авторитетом в колективі не користувався, зневажливо відносився до солдат та офіцерів частини, тим самим негативно впливаючи на морально-психологічний клімат в колективі роти. Бойовий дух низький, моральні якості на рівні нижче середнього, постійно вступав в суперечки з командирами, викликані не бажанням виконувати накази. Підбурював до невиконання наказів командирів інших та відповідно сам ігнорував їх виконання. В стройовому відношенні не завжди акуратний. На критику командирів і товаришів реагує неадекватно, влаштовуючи конфліктні ситуації. Під час проходження служби залишав місце служби без отримання дозволу командира, чим фактично вчиняв злочини, передбачені Кримінальни кодексом України. Військовою частиною проведено розслідування за даними фактами, матеріали передані до Військової прокуратури для відкриття кримінального провадження. Маючи знайомства та шляхом тиску звільнився з лав Збройних Сил України в чергове не зявившись до військової частини.». Позивач просив визнати такими, що не відповідають дійсності та порочать його честь та гідність відомості, викладені в службовій характеристиці від 01.08.2015 року, що зазначені вище, посилаючись на те, що вони є недостовірними, немають жодного відношення до правдивої інформації стосовно ньго. Зазначені посилання позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні з огляду на наступне. Встановлено, що 08.08.2014 року [PERSON] було призвано в ЗСУ Броварським ОРВК Київської області та згідно наказу командира військової частини [NUMBER] від 08.08.2014 року № 64 зараховано на всі види забезпечення та призначений на посаду сапера інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу, що підтверджується витягом із наказу командувача військ оперативного командування « [INFO] » №19-РС від 05.05.2015 року. З 31.08.2014 року позивач перебував на військовій службі у військовій частині польова пошта [NUMBER] , яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідкою командира військової частини польова пошта [NUMBER] [PERSON] №249 від 03.09.2014 року. 23 вересня 2014 року, після добового чергування, позивач був направлений до лікувального закладу м. Артемівськ. 01.10.2014 року [PERSON] був направлений до Київського центрального військового госпіталю, де перебував на лікуванні. 28.11.2014 року [PERSON] було видано свідоцтво про хворобу №812-х, в якому зазначено діагноз та постанова військово-лікарської комісії ГВМКЦ «ГВКГ», що він, на підставі статті : 36б, 26б, 30в графи II Розкладу хвороб, визнаний непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатний у воєнний час. 09.12.2014 року позивач надав командиру частини рапорт про звільнення на підставі підпункту «б» пункту 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та додав до нього постанову військово-лікарської комісії. 29.12.2015 року [PERSON] особисто прибув до військової частини [NUMBER] , яка на той час знаходилась в Чернігівській області, Козелецький район, с. Десна та надав в оригіналі постанову\~ військово-лікарської комісії та всі необхідні документи, з метою його звільнення з військової служби за станом здоров?я. 08.04.2015 року позивач повторно подав до штабу військової частини свідоцтво про хворобу від 20.11.2014 року, оскільки станом на той час він не був звільнений\~ з військової служби та не виключений зі списків частини. На звернення [PERSON] до Громадської приймальні Міністерства оборони України листом №2370 від 28.04.2015 року начальник управління особового складу заступник начальника штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України Близнюк І.О. повідомив, що документи на звільнення з військової служби в запас за станом здоров?я солдата [PERSON] повернуті управлінням штабу оперативного командування «Захід» на доопрацювання командиру військової частини польова пошта [NUMBER] . Також повідомив, що станом на 28.04.2015 року документи на звільнення солдата з військової служби за станом здоров`я готуються до передачі в управління персоналу оперативного командування « [INFO] ». Витягом з наказу командувача військ оперативного командування « [INFO] » від 05.05.2015 року №19-РС\~ солдата [PERSON] звільнено з військової служби. З моменту звільнення позивача з військової служби, а саме з 05.05.2015 року до 28.07.2015 року, ним неодноразово вчинялись дії щодо виключення його зі списків частини в/ч п/п 0676. 28.07.2015 року на особистому прийомі заступник Міністра оборони України\~ Гусєв Ю.В. доручив представнику Командування Сухопутних військ ЗС України Пінчуку С.О. вжити дієвих заходів для виключення солдата [PERSON] зі списків частини в термін до 03.08.2015 року, що підтверджується витягом з протоколу від 28.07.2015 року прийому громадян з особистих питань №266/977/о. 30.07.2015 року солдата [PERSON] виключено зі списків особового складу військової частини, усіх видів забезпечення, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини\~ польова пошта [NUMBER] від 30.07.2015 №272. Тобто, судом достовірно встановлено, що з 09.12.2014 року (надіслання командиру частини через Київський обласний війсковий комісаріат позивачем рапорту про звільнення) по 30.07.2015 року (виконання обов`язку по виключенню позивача зі списків частини) позивач вчиняв дії щодо належного свого звільнення та виключення зі списків частини. Нотомість, в жовтні 2015 року в незалежній громадсько-політичній газеті №2 (35) «Київські обрії» в статті «За кого ми стояли на майдані, або як БПП з миру по нитці команду збирав» була опублікована службова характеристика видана ТВО начальника штабу - першого заступника командира в/ч/п/п [NUMBER] старшим лейтенантом юстиції [PERSON] на солдата [PERSON] , військовослужбовця в/ч п/п [NUMBER] , 1964 року народження, в якій була зазначена негативана характеристика. На звернення [PERSON] , дружини позивача, до приймальні Міністра оборони України від начальника управління заступника командира військової частини [NUMBER] по роботі з особовим складом, полковником [PERSON] було надано відповідь №22/11/391 від 29.10.2015 року, про те, що в липні 2015 року було проведено службове розслідування за результатами якого встановлено, що [PERSON] , покинув місце служби без законних на те підстав, матеріали розслідування направлені до Військової прокуратури Донецького гарнізону, адже в діях колишнього військовослужбовцяф [PERSON] вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини та неповернення на службу більше 1 місяця). Стосовно публікації в засобах масової інформації повідомив, що інформацію про [PERSON] дісно було опубліковано та до того ж вона відповідає дійсності. Копію акта та повідомлення були надані дружині позивача [PERSON] на особистому прийомі 26.11.2015 року. В свою чергу, інформація що була викладена у службовій характеристиці від 01.08.2015 року, протоколі особистого прийому громадян від 26.11.2015 року та у незалежній громадсько-політичній газеті №2 (35) «Київські обрії» в статті «За кого ми стояли на майдані, або як БПП з миру по нитці команду збирав» спростовується відповіддю заступника прокурора Донецького гарнізону Військової прокуратури сил антитерористичної операції Військової прокуратури Донецького гарнізону Аракеляном В. від 01.12.2015 року, згідно якої відомості про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] військовою прокуратурою Донецького гарнізону в Єдиному реєстрі досудових розслідувань не реєструвались, кримінальне провадження не розслідувалось. Відповідно до положень ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відтак, в силу положення ст. 62 Конституції України, якою закріплено один із основоположних принципів презумпція невинуватості, поширена відповідачами інформація є недостовірною. Частиною 2 ст. 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами, не повинна порушувати, зокрема, громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян. У зв`язку з цим ст. 32 Конституції України передбачено право особи спростувати в судовому порядку недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Вказане право також закріплене у положеннях цивільного законодавства. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України, серед іншого, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо. В судовому засіданні в якості свідка був допитаний [PERSON] , який проходив військову службу разом з позивачем. Свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем він разом проходив військову службу у військовій частині польова пошта [NUMBER] , за час проходження якої, [PERSON] зарекомендував себе лише з позитивної сторони, накази та розпорядження командирів виконував своєчасно, дотримувався військової дисципліни. Також зазначив, що позивач є особою неконфліктною та адекватною, за своїм бажанням у суперечки не вступав. Оцінюючи покази свідка, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідок не заінтересований в справі і підстав для обмови відповідачів у нього немає, його покази не суперечать іншим матеріалам справи. Тому і підстав для сумніву у правдивості пояснень позивача щодо поширення відносно нього недостовірної інформації, яка стала відомою більше ніж одній особі, у суду немає. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, суд приходить до висновку, що недостовірна інформація негативного характеру про позивача, що була повідомлена відповідачами в службовій характеристиці від 01.08.2015 року, в незалежній громадсько-політичній газеті №2 (35) «Київські обрії» за жовтень 2015 року в статті «За кого ми стояли на майдані, або як БПП з миру по нитці команду збирав» та в протоколі особистого прийому громадян заступником Міністра оборони України Гусєвим Ю.В. від 26.11.2015 року, що в розумінні Пленуму ВСУ є нічим іншим, ніж поширенням такої інформації, тобто доведення такої інформації до відома багатьох осіб. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на мою думку, порушує моє право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. За правилами статей\~ 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Відповідно до вимог частин третьої і четвертої статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Таким чином, діючим цивільним законодавством закріплена презумпція добропорядності особи, а тому згідно з положеннями статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена про позивача інформація є достовірною, покладається на відповідача. В свою чергу, відповідачами не було доведено того факту, що інформація, яка була поширена ними відносно [PERSON] , є достовірною. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до змісту ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Проаналізувавши інформацію, наведену у спірній статті, а також характер використаних при їх викладенні мовних засобів, суд вважає, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження, з огляду на використання наступних мовних оборотів, застосованих у статті: «А ось і ще одна «нестиковочка» в біографічних даних пана Кузнєцова»; «Бо під час проходження служби без дозволу командира залишив місце служби, чим фактично вчинив злочин, передбачений Кримінальним кодексом України, тобто виявився звичайним дезертиром»; « [PERSON] розповідає всім, що залишив місце служби за станом здоров`я, але в нього немає на це жодних документів»; «Не був пан Володимир також ні пораненим, ні контуженим». Отже, із мовного наповнення наведених речень вбачається, що при характеристиці автор майже не використовує гіперболи, алегорії або сатиру, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Натомість, речення містять багато дієслів та стверджувальних висловів, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його ділових та професійних якостей, і очевидно, що змістовне спрямування зазначених фрагментів статті є негативним та подане саме у формі фактичних даних. Відповідачем, засновником та головним редактором газети «Київські обрії» не було дотримано меж допустимої критики позивача як публічної особи, з тих підстав, що гостра критика діяльності тієї чи іншої публічної особи не повинна перетворюватись у констатацію вчинення такою особою протиправних дій та кримінальних правопорушень, оскільки останнє виходить за межі тієї критичної оцінки, яка допускається у демократичному суспільстві, та стає обвинуваченнями у вчиненні протиправних дій та наклепництвом. У спірній статті містяться фрагменти, які не можна розцінювати як гостру критичну оцінку діяльності позивача, оскільки в них прямо вказується на вчинення позивачем тих чи інших протиправних діянь, пов`язаних із зловживанням службовим становищем. Зі змісту наведених висловлювань у статті, вбачається, що вони можуть сформувати у громадськості думку про причетність позивача [PERSON] до кримінальної діяльності. Критика проходження ним служби фактично зводиться до обвинувачень у вчиненні протиправних дій, які мають ознаки кримінальних злочинів, але не мають під собою жодного підґрунтя, проте за своїм змістом можуть стати підставою для відповідного реагування з боку правоохоронних органів. Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок поширення відповідачами недостовірної інформації про позивача, мало місце порушення його особистих немайнових прав на повагу до гідності і честі, та на недоторканність ділової репутації, оскільки така інформація спотворила та принизила оцінку проходження ним служби в зоні АТО з боку громадськості та суспільства, ця оцінка перестала бути об`єктивною, поставила під сумнів його професійність та незалежність, породила сумніви щодо дотримання ним моральних засад та правових норм. Отже, в даному випадку вбачається безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між поширенням відповідачами недостовірної інформації та приниженням його честі, гідності та ділової репутації. Пунктом 18 Постанови Пленуму ВСУ №1 передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Стаття 32 Конституції України передбачає судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною 1 статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до частин шостої і сьомої вказаної статті ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму ВСУ №1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов`язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. Згідно ч. 2 ст. 278 ЦК України, якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення. Щодо тверджень представника відповідача Міністерства оборони України про те, що з поданих позивачем документів не вбачається, що саме Міністерством оборони України було розповсюджено інформацію, яку позивач вважає недостовірною, в інший спосіб ніж викладення такої інформації в процесуальних документах, у якості підстав позову та доказів у справі, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 64 ЦПК України визначає, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Позивачем до матеріалів справи були долучені\~ наявні в нього на той момент письмові докази. Діяльність посадових осіб військової частини [NUMBER] контролює Міністерство оборони України, а службова характеристика на солдата [PERSON] від 01.08.2015 року була видана ТВО начальника штабу першого заступника командира в/ч п/п [NUMBER] лейтенантом юстиції Горбалінським В.М., тому саме Міністерсво оборони несе відповідальність за дії своїх підлеглих та за інформацію, яка стала загальнодоступною, шляхом опублікування даної службової характеристики в газеті. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник відповідача Міністерство оборони України, всупереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України, необґрунтовано стверджуючи про неналежність та недопустимість вищенаведених доказів, в той же час жодними чином їх не спростував та не довів протилежного. Згідно ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Водночас, більшість образливих висловів зі службової характеристики, яка згодом була опублікована в газеті, містять чітко сформульовані фактичні обставини про позивача (зокрема, щодо його недисциплінованості та безініціативності, підбурювання інших солдатів до невиконання наказів командирів тощо) і є недостовірними, що підтверджується викладеними вище обставинами. Згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову інформацію позивача, опубліковану і поширену Міністерством оборони України, військовою частиною п/п [NUMBER] , та яка викладена у службовій характеристиці від 01.08.2015 року, у протоколі особистого прийому громадян від 26.11.2015 року, а згодом викладена у статті в незалежній громадсько-політичній газеті №2 (35) «Київські обрії» за жовтень 2015 року в статті «За кого ми стояли на майдані, або як БПП з миру по нитці команду збирав», а також її спростування. Що стосується вимог про стягнення з Міністерства оборони України моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., та з військової частини польова пошта [NUMBER] моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., то слід зазначити наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Ст. 23 ЦК України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення вказаних позовних вимог, оскільки позивач не надав суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Стаття 88 ЦПК України не передбачає солідарного стягнення судових витрат. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачами в рівних частинах пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме стягненню підлягає сума судового збору 734,93 грн. з кожного.

Outcome: partial