Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 21 листопада 2017 року між ним та ТОВ «Сігма Автолізинг» було укладено Договір фінансового лізингу № 02072. Предметом Договору відповідно до пункту 1.1. було зазначено автомобіль КІА Sorento, обєм двигуна 2.2 літри, дизельний, автоматична трансмісія. [PERSON] в день укладення договору, а саме, 21.11.2017 року сплатив на користь ТОВ «Сігма Автолізинг» авансовий платіж в розмірі 124\~900,00 гривень. Сума комісії банку за здійснення переказу склала 700,00 гривень. Станом на день звернення до суду ТОВ «Сігма Автолізинг» так і не надав [PERSON] автомобіль без пояснення причин. Позивач вважає Договір фінансового лізингу № 02072 від 21.11.2017 року недійсним. Оскільки, оспорюваний Договір не було посвідчено нотаріально, він є нікчемним. Відповідно до даних Комплексної інформаційної системи Держфінпослуг ТОВ «Сігма Автолізинг» не має ліцензії на надання фінансових послуг і до Державного реєстру фінансових установ не внесений. Крім того, Договір фінансового лізингу було укладено з багатьма порушеннями, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін. В звязку з вищевикладеним позивач просить суд, визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 02072 від 21.11.2017 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на його користь авансовий платіж в розмірі 124\~900,00 гривень та збитки у вигляді банківської комісії в розмірі 700,00 гривень. Позивач в судовому засіданні подав заяву про відмову від частини позовних вимог, зазначивши, що у січні 2018 року ТОВ «Сігма Автолізинг» добровільно під впливом кримінального провадження здійснило виплату на його користь авансового платежу в розмірі 124\~275,50 гривень. В звязку з цим, він відмовляється від позовних вимог в частині стягнення авансового платежу в розмірі 124\~275,50 гривень. Залишок несплаченого авансового платежу складає 624,50 гривень. В іншій частині позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити їх. Також, просив суд стягнути на його користь судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 320,00 гривень. У судове засідання представник відповідач не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. 29 січня 2018 року директор ТОВ «Сігма Автолізинг», [PERSON] на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив суд позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Сігма Автолізинг» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, залишити без задоволення з підстав вказаних в ньому (а.с.32-39). Суд, за згодою позивача, вважає можливим провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст. 223 ч.4 ЦПК України за відсутністю відповідача. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд приходить до наступних висновків. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 21 листопада 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Сігма Автолізинг» було укладено Договір фінансового лізингу № 02072. Предметом Договору відповідно до пункту 1.1. було зазначено автомобіль КІА Sorento, обєм двигуна 2.2 літри, дизельний, автоматична трансмісія (а.с.10-17). [PERSON] в день укладення договору, а саме, 21.11.2017 року сплатив на користь ТОВ «Сігма Автолізинг» авансовий платіж в розмірі 124\~900,00 гривень. Сума комісії банку за здійснення переказу склала 700,00 гривень, що підтверджується копією квитанції № 13 та № 14 (а.с.18). Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин 1 ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Оскільки предметом оспорюваного Договору є автомобіль, то до відносин сторін застосуванню також підлягають положення ЦК України про найм (оренду) транспортного засобу. Частина 2 ст. 799 ЦК України зазначає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічний висновок міститься в правовій позиції Верховного суду України, ухваленій за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року. Відповідно до зазначеної правової позиції виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В свою чергу частина 2 ст. 215 ЦК України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Договір фінансового лізингу № 02072 від 21.11.2017 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Сігма Автолізинг» не був нотаріально посвідченим. Відповідно до пункту 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Частини 1 та 2 ст. 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначає, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Наявність ліцензії ТОВ «Сігма Автолізинг» підтверджується розпорядженням Національної комісії що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 2943 від 27.06.2017 року (а.с.41). Відповідно до частини 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Предметом лізингу відповідно до п. 1.1. Договору є автомобіль - КІА Sorento, обєм двигуна 2.2 літри, дизельний, автоматична трансмісія. Вказані ознаки не є індивідуальними, а є виключно родовими. У випадку з автомобілем індивідуальними ознаками є номер кузова, рік випуску, колір і т.п. Із вказаних в Договорі ознак не вбачається який саме автомобіль має отримати Позивач - новий або вживаний, в якій комплектації, якого покоління і року випуску, тощо. Частини 1 та 2 ст. 184 ЦК України зазначають, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. З огляду на це, предмет Договору не визначено індивідуальними ознаками, що є порушенням норм ЦК України і є підставою для оспорювання правочину. Спірний Договір містить ряд несправедливих умов, що в силу положень ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є підставою для його оспорювання. Так, зокрема, стаття 1 Договору передбачає відповідальність сторін за невиконання умов договору. В зазначеній статті і в Договорі в цілому відсутня будь-яка конкретна відповідальність Лізингодавця за невиконання своїх зобовязань, прострочення передачі предмета лізингу, несвоєчасне повернення коштів і т.п. Ще однією несправедливою умовою Договору є пункт 3.2.6, яких надає право Відповідачу в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку порушення Позивачем будь-якого з зобовязань за Договором. Несправедливими є положення Договору щодо вартості предмета лізингу. Так, у випадку його здорожчання, всі платежі Позивача за Договором підлягають безумовному і автоматичному збільшенню, а Позивач в такому випадку зобовязаний доплатити Відповідачу різницю (п. 9.4., п. 9.7.). Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, одо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту оспорюванного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Відповідно до частини 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-2766 цс 15 від 15 грудня 2015 року, № 6-330 цс 16 від 8 червня 2016 року та\~№6-1551 цс 16 від 19 жовтня 2016 року. За положеннями даної норми ні комісія за укладення Договору, ні адміністративний платіж не відносяться до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Договір не містить жодного обґрунтування співмірності розміру комісії (10% вартості предмета лізингу) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а відповідні дії фактично полягали лише у виготовленні типової форми договору. Те саме стосується і комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмета лізингу). Відповідно до частини 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частини 1 та 2 ст. 216 ЦК України зазначають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Судом прийнято до уваги, те що ТОВ «Сігма Автолізинг» повернув кошти [PERSON] у розмірі 124900,00 гривень, які ним внесені в якості авансового платежу по укладеному договору фінансового лізингу, що підтверджується банківською квитанцією, яка міститься в матеріалах справи. Даний факт підтверджує, викладені в позовній заяві обставини, щодо недійсності правочину, оскільки ТОВ «Сігма Автолізинг» повертаючи кошти [PERSON] виконала вимоги ст. 216 ЦК України. За викладених обставин, оцінюючи надані сторонами письмові докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, враховуючи зазначені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку про недодержання в момент вчинення правочину, а саме договору фінансового лізингу № 02072 від 21.11.2017 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «Сігма Автолізинг», сторонами вимог, які встановлені Цивільним кодексом України, а також Законом України «Про захист прав споживачів», у звязку із чим спірний договір слід визнати недійсним, а відтак позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. В звязку з тим, що ТОВ «Сігма Автолізинг» здійснило виплату авансового платежу на банківську картку [PERSON] в розмірі 124900,00 гривень, сума комісії становила 624,50 гривень, отже, залишок несплаченого авансового платежу складає 624,50 гривень. Окрім того, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з ТОВ «Сігма Автолізинг», на його користь збитків у вигляді банківської комісії в розмірі 700,00 гривень, оскільки спірний договір судом визнано недійсним. Оскільки положеннями статті 141 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь [PERSON] понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 320 грн. 00 коп., сплачений при подачі до суду заяви про забезпечення позову. Крім того, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір в сумі 640,00 гривень, слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved