Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на його користь борг за договром позики від 2012 року в сумі 268300,00 грн. та борг за договором позики від 24.12.2012 року в сумі 304100,00 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що у 2012 році між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] 10000,00 доларів США, а остання зобов`язувалась повернути грошові кошти 11 грудня 2013 року. Крім того, 24.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] 10000,00 євро, а остання зобов`язувалась повернути вказані кошти 24 грудня 2013 року. Позивач посилається на те, що факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується підписом [PERSON] на договорі, який відповідачка власноручно самостійно заповнила. Отримані грошові кошти так і не були повернуті відповідачкою. За такого, згідно умов укладених між сторонами договорів, відповідач повинна повернути позивачеві 10000,00 дол. США, що станом на 05.03.2019 року за офіційним курсом НБУ (26,83 грн. за 1 дол. США) становить 268300,00 грн., а також 10000,00 євро, що станом на 05.03.2019 року за офіційним курсом НБУ (30,41 грн. за 1 євро) становить 304100,00 грн. Позивач [PERSON] не був присутнім в судовому засіданні. Представник позивача - адвокат Нікітіна Ю.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, зазначивши, що обіцянки відповідачки про повернення боргу призвели до того, що дуже значний час був втрачений позивачем для захисту своїх прав. В подальшому представник позивача надала заяву про розгляд справи без участі позивача. Відповідач [PERSON] також не була присутньою в судовому засіданні, надавши відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву відповідач позовні вимоги не визнала, посилаючись на ненадання позивачем доказів, які підтверджують наявність заборгованості, а додані копії договорів позики не можуть бути використані в якості доказів, оскільки в одному договорі взагалі відсутня дата його укладення, в обох договорах не визначена валюта зобов`язання, строк повернення коштів, обидва договори містять незастережні виправленя. Відповідач просила застосувати строк позовної давності, оскільки обидва договори містять посилання на рік їх укладення 2012 зі строком повернення коштів - 2013р., тобто у позивача виникало право на звернення до суду в разі порушення відповідачем зобов`язань за цими договорами в 2016 році, проте з позовом до суду позивач звернувся лише в травні 2019р. Представник відповідача - адвокат Одноор В.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що між сторонами дійсно існували якісь боргові відносини, в 2012 р. Бабакова опинилася в скрутній ситуації, отримала позику від позивача у гривнях, а в 2013 році боргові зобов`язання виконала, проте будь-яких розписок не зберіглося. Грошові кошти в розмірі 10000 доларів та 10000 євро від позивача [PERSON] не отримувала. В подальшому представник відповідача надала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставусвоїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частина 1 статті 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Разом з цим, у постанові від 11.11.2015р. Верховний Суд України у справі № 6-1967цс15 зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Звертаючись з позовом по стягнення боргу за договором позики в розмірі 10 000 доларів, позивач посилався на договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] в 2012 році. Позивачем був наданий суду оригінал договору позики, складений шляхом заповнення бланку, який містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики, відомості про отримання суми позики і зобов`язання про повернення суми позики у визначений договором строк. Також договір позики міститьрік, у який відбулася подія, - 2012. Ні позивач, ні відповідач не повідомили суду про те, коли саме був укладений такий договір позики, тобто дату його укладання, що включає календарний день, місяць і рік події. При цьому відповідач категорично заперечувала проти отримання суми боргу за вказаним договором позики. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно 268300 грн., за договором позики від 2012 року за недоведеністю належними та допустимими доказами укладання між ним та відповідачем договору позики та передачі грошової суми позичальнику, оскільки наданий договір позики не містить дати його укладання, що унеможливлює встановити момент передачі грошових коштів. Також позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 24.12.2012р. Позивачем був наданий оригінал цього договору. Судом встановлено, що 24.12.2012 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений письмовий договір позики, за умовами якого позикодавець [PERSON] надав позичальнику [PERSON] позику в розмірі 10 000 євро, а остання зобов`язалася повернути позику в строк до 24.03.2013р. Договір позики містить допис про продовження строку повернення боргу до 24.12.2013р. Договір позики містить підписи сторін. В судовому засіданні представник відповідача справжність підпису [PERSON] не оспорювала, посилаючись лише на те, що відповідач не отримувала 10 000 євро, а лише гривні і не за цим договором, які були повернуті позивачу в 2013 році. Проте належних та допустимих доказів на підтвердження таких заперечень суду надано не було. Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа №707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18), від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18), від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження №61-26174ск18) статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Судом встановлено, що оригінал договору позики від 24.12.2012р. зберігається у позивача, що свідчить про невиконання відповідачкою обов`язку щодо повернення одержаних за договором позики грошових коштів. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач та її представник подали заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч.5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до п. 4 договору позики від 24.12.2012р. у разі коли позичальник не поверне позичені гроші до зазначеного строку, позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України. За договором позики від 24.12.2012р. відповідач зобо`язалася повернути борг до 24.12.2013р., тобто перебіг строку позовної давності почався 25.12.2013р. року та сплинув 25.12.2016р. З позовом до суду про стягнення боргу за договором позики від 24.12.2012р. позивач звернувся 18.03.2019р. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків. Суд вважає, що про порушення свого права позивач достовірно знав саме з моменту неповернення грошових коштів у визначений договором позики строк. Позивач не навів суду жодних підстав для поновлення строку позовної давності та не надав належних та допустимих доказів того, що він протягом часу в межах позовної давності звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу. Суд приходить до висновку, що грошові кошти за договором позики від 24.12.2012р. стягненню з відповідача не підлягають, оскільки строк позовної давності за ним сплинув.

Outcome: dismissed