Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням особистих немайнових прав. Мотивує тим, що у тижневій газеті «Карпатська Україна. [PERSON]», засновником, видавцем і головним редактором якої є відповідач [PERSON], від 18 липня 2015 року № 28 (595) на 4 сторінці опубліковано статтю під назвою «Правда про мене і від мене. [PERSON] одна з причин корупції в правоохоронних органах і не тільки». Автором цих статей зазначений відповідач [PERSON] Даний випуск газети 20 липня 2015 року був розповсюджений особисто відповідачем на території міста Ужгород, Ужгородського району та на території Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А. Новака, де позивач працює на теперішній час. Про зміст вказаної статті позивач дізнався з телефонних дзвінків його колег, у якій стосовно нього наведені відверто неправдиві та образливі відомості від імені відповідача. Зокрема, у статті зазначається, що: «…головний лікар обласної лікарні [PERSON] вимагав від мене щомісячних хабарів…», «…Яцині…були потрібні ті, котрі дають хабарі регулярно…», , «… ситуація в лікарні некерована…», «…ординатор якого кришує Яцина…». Такі твердження суттєво принижують його ділову репутацію та завдають значної моральної шкоди. За свою багаторічну трудову діяльність, він жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності, жодного разу не порушив медичну етику та жодного разу не потрапляв у поле зору правоохоронних органів. На теперішній час за багаторічну сумлінну працю та значні досягнення у медичній діяльності неодноразово був нагороджений Почесними грамотами Закарпатської ОДА, Закарпатської [PERSON], тощо, присвоєно почесне звання «Заслужений лікар України». Публікацією недостовірних відомостей щодо порушення [PERSON] правил медичної етики, заявою про те, що він є хабарником та корупціонером, завдано суттєвої шкоди його діловій репутації лікаря. Поширення таких відомостей через ЗМІ дають вагомі підстави для сумніву у його порядності перед пацієнтами, колегами, знайомими та рідними. Окрім цього, такі звинувачення підпадають під дію Кримінального Кодексу України і можуть зумовити численні перевірки діяльності [PERSON] правоохоронними органами, що також різко негативно позначиться на його діловій репутації та авторитеті перед підлеглими, пацієнтами та іншими колегами лікарні. Позивач також зазначає, що внаслідок приниження його ділової репутації, йому завдано значних душевних страждань, викликаних почуттям сорому перед рідними, знайомими, колегами та пацієнтами. Додаткових моральних страждань завдає і та обставина, що [PERSON] порівнює позивача [PERSON] із злочинцем та апелює до правоохоронних органів. Моральні та фізичні страждання посилюються тим, що вказані номери газети «Карпатська Україна. [PERSON] поле» вийшли значним тиражем для невеликого м. Ужгорода та Закарпатської області 800 примірників, та для акцентування уваги читачів стаття надрукована на всю сторінку газети, заголовок виділено жирним шрифтом. Просить зобовязати [PERSON] протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду у даній справі законної сили, тиражем в 800 примірників, розміром площі на одному аркуші газети, а саме 4-тому аркуші, таким же шрифтом, як і вказана стаття, із заголовком «Спростування неправдивої інформації та такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON]» того ж розміру і шрифту з виділенням, спростувати наведені у статті від 18 липня 2015 року № 28 (595) під назвою «Правда про мене і від мене. [PERSON] одна з причин корупції в правоохоронних органах і не тільки» перелічені у позові недостовірні відомості щодо нього, шляхом опублікування у цій же газеті «Карпатська Україна. [PERSON]» спростування наступного змісту: «Я, [PERSON] заявляю, що є неправдивими, та такими, що не відповідають дійсності, та принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] відомості, наведені у статті від 18 липня 2015 року № 28 (595) під назвою «Правда про мене і від мене. [PERSON] одна з причин корупції в правоохоронних органах і не тільки» А також просить стягнути з відповідача [PERSON]Т на його користь 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації та приниженням ділової репутації і судові витрати по справі. В судове засідання позивач та представник позивача [PERSON] не зявилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, на позові наполягає, не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідач про час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, однак в судове засідання не з'явилися, явку своїх представників не забезпечив, про причин неявки суд не повідомили. Суд ухвалив розглядати справу заочно відповідно до ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що у тижневій газеті «Карпатська Україна. [PERSON]», засновником, видавцем і головним редактором якої є відповідач [PERSON], від 18 липня 2015 року № 28 (595) на 4 сторінці опубліковано статтю під назвою «Правда про мене і від мене. [PERSON] одна з причин корупції в правоохоронних органах і не тільки». Автором цих статей зазначений відповідач [PERSON] 20 липня 2015 року даний випуск газети був розповсюджений особисто відповідачем на території міста Ужгород, Ужгородського району та на території Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А. Новака, де позивач працює на теперішній час. Про зміст вказаної статті позивач дізнався з телефонних дзвінків його колег. Зокрема, у статті зазначається, що: «…головний лікар обласної лікарні [PERSON] вимагав від мене щомісячних хабарів…», «…Яцині…були потрібні ті, котрі дають хабарі регулярно…», , «… ситуація в лікарні некерована…», «…ординатор якого кришує Яцина…». Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Також, згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Частиною 1 статті 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено право на вільне вираження своїх поглядів. Разом з тим, ст. 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. За правилами статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Відповідно до вимог частин третьої і четвертої статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно з розясненнями, наданими у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування їх у пресі, передання по радіо, телебаченню, використання інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших телекомунікаційних засобів зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається\~\~інформація, яка не відповідає дійсності\~\~або\~\~викладена неправдиво,\~тобто містить відомості про події та явища,\~яких не існувало взагалі або\~\~які\~\~існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні\~\~або перекручені). Негативною слід\~ вважати\~ інформацію,\~ в\~ якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів\~ моралі, загальновизнаних\~ правил\~ співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до змісту ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Судом встановлено, що поширена інформація у спірній статті стосується саме позивача [PERSON], який є головним лікарем Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А. Новака, і мало місце доведення такої інформації до відома багатьох осіб. Проаналізувавши інформацію, наведену у спірній статті, а також характер використаних при її викладенні мовних засобів, суд приходить до висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватися як оціночні судження, з огляду на використання мовних оборотів, застосованих у статтях. Отже, із мовного наповнення наведених речень вбачається, що вони містять багато дієслів та стверджувальних висловів, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його ділових та професійних якостей, і очевидно що змістовне спрямування зазначених фрагментів статті є негативним та подане саме у формі фактичних даних. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1 передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Відповідачем не було представлено жодного доказу в підтвердження достовірності поширеної щодо позивача інформації, на підставі чого суд вважає, що зазначена вище інформація про позивача, що викладена у спірній статті, не відповідає дійсності. З огляду на наведені норми права, враховуючи, що поширена відносно позивача інформація подана у формі фактичних тверджень, а відповідачем не було надано належних та допустимих доказів правдивості такої інформації, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання поширеної щодо нього інформації, а саме в статті «Правда про мене і від мене. [PERSON] одна з причин корупції в правоохоронних органах і не тільки» що опублікована 18 липня 2015 року № 28 (595) в газеті «Карпатська Україна. [PERSON]» про те, що: «…головний лікар обласної лікарні [PERSON] вимагав від мене щомісячних хабарів…», «…Яцині…були потрібні ті, котрі дають хабарі регулярно…», , «… ситуація в лікарні некерована…», «…ординатор якого кришує Яцина…» недостовірною. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, суд констатує наступне. Частиною 1 ст.\~ 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до частин шостої і сьомої вказаної статті ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. З огляду на викладене, на думку суду, відповідача\~ [PERSON] слід зобовязати протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, тиражем в 800 примірників, на 4 сторінці, таким же шрифтом, як і вказана стаття, спростувати наведену у вищезгаданій статті недостовірну інформацію, шляхом опублікування відомостей про те, що інформація про [PERSON], яка опублікована у № 28 (595) газети «Карпатська Україна. [PERSON]» від 18.07.2015 р., є неправдивою і такою що не відповідає дійсності. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації та приниженням ділової репутації, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст.\~ 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 4 ч. 2 цієї статті закону моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Як розяснено у п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4\~ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ. Моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя. При визначенні моральної шкоди суд зясовує чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, чи знаходяться дії відповідача в причинному звязку з наслідками, що настали. У звязку із частковим задоволенням вимог про визнання недостовірною поширеної щодо позивача інформацію, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер, ступінь і тривалість моральних страждань та переживань позивача, негативні наслідки, які настали для нього в результаті дій відповідача, час який необхідний позивачу для відновлення попереднього стану, особу позивача, який є відомою в широких колах суспільства особою, кандидатом медичних наук, заслуженим лікарем України, неодноразово нагороджувався різного ступеня грамотами, а також характер публікації, тираж газет та сферу їх розповсюдження. Тому, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, встановлених обставин у справі, а також заявлений позивачем розмір грошового відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 10000 грн. заподіяної моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягнення на користь позивача 487.2 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому,

Outcome: partial