Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг в сумі 27000 грн згідно укладеної розписки від 21 травня 2019 року та 402,41 грн процентів за користування грошовими коштами. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 21 травня 2019 року відповідно до договору позики, укладеного у виді розписки, він надав [PERSON] у борг кошти в сумі 27000 грн, які той зобов`язався повернути до 21 липня 2019 року, але у визначений строк грошовий борг не повернув, перестав відповідати на телефонні дзвінки, уникає зустрічей, не йде на контакт; відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України сума процентів на рівні облікової ставки НБУ за час прострочки (32 дні) становить 402,41 грн. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі й просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснив, що після подачі позову до суду відповідач ніяких коштів позивачу не сплачував; окрім основної суми боргу відповідач також повинен сплатити позивачу 402,41 грн процентів. Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати представника, пов`язані з явкою до суду (добові в сумі 900 грн, оплата за проїзд в сумі 383,40 грн), та на юридичну допомогу в розмірі 3000 грн. Згодний на заочний розгляд справи. Відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за місцем реєстраційного обліку (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, відзиву на позов не подав. Тому, зі згоди представника позивача суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. За змістом положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В правових позиціях, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, зроблено висновок, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з оригіналу дослідженої судом боргової розписки від 21 травня 2019 року, копія якої міститься в матеріалах справи, [PERSON] , [INFO] , позичив у [PERSON] , [INFO] , гроші в сумі 27000 грн й зобов`язувався їх повернути в термін два місяці, але не пізніше 21 липня 2019 року. Зазначену письмову розписку [PERSON] можна віднести до боргового документа, який з огляду на вищевказані правові висновки Верховного Суду України, засвідчує факт отримання відповідачем від позивача визначеної у розписці суми грошових коштів, містить зобов`язання про їх повернення та дату отримання коштів. Однак, [PERSON] свої договірні зобов`язання своєчасно не виконав, отримані позикові кошти у визначений строк до 21 липня 2019 року [PERSON] не повернув, що підтверджується знаходженням оригіналу боргового документа у позивача та узгоджується з приписами ст.545 ЦК України. Крім того, [PERSON] всупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання ним своїх договірних зобов`язань. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В умовах укладеного між сторонами договору позики (борговій розписці) не зазначено, що він є безпроцентним, як і не визначено розмір процентів від суми позики; даний договір позики не є безпроцентним й відповідно ч.2 ст.1048 ЦК України. В зв`язку з цим, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] процентів на рівні облікової ставки НБУ є обгрунтованими, що також узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 07.09.2016р. у справі №6-1412цс16. Постановами Правління НБУ «Про регулювання грошово-кредитного ринку» у вищевказаний період величина облікової ставки НБУ була встановлена на рівні 17%. Тому, [PERSON] має сплатити [PERSON] за період з 22.07.2019р. по 22.08.2019р. (період розрахунку згідно заявлених вимог) проценти в сумі 402,41 грн. (27000 х 17% х 32 дні : 365 днів). Отже, загальна сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договором позики становить 27402,41 грн (27000 грн + 402,41 грн). Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення з нього заборгованості за договором позики є обгрунтованими й підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 786,40 грн сплаченого ним при подачі заяви судового збору. За змістом положень ст.133, 137, 138 ЦПК України до складу судових витрат, окрім судового збору, належать й витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі: на професійну правничу допомогу, витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду. Однак, розмір цих витрат підлягає доказуванню. Водночас представником позивача не було надано суду належних та допустимих доказів наявністю в нього статусу адвоката, що у відповідності до положень ст.137 ЦПК України є обов`язковою умовою для відшкодування витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою; більше того, представником позивача не надано суду взагалі ніяких доказів на підтвердження належності його до категорії осіб, які мають фахову юридичну освіту й, відповідно, можуть надавати правову допомогу; договір про надання правової допомоги від 01.11.2019р. не підписаний [PERSON] . Відтак, витрати на юридичну допомогу в розмірі 3000 грн не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16. Натомість з огляду на вимоги ст.138 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] 382,40 грн транспортних витрат, пов`язаних з прибуттям представника позивача до суду, що підтверджується копіями наданих ним залізничних квитків (в прямому та зворотному напрямках), свідоцтва про зміну імені. Добові ж у сумі 900 грн не можуть бути стягнуті з відповідача, оскільки цей вид компенсаційних виплат гарантується працівникам, які перебувають у відрядженні, тобто поїздці працівника за розпорядженням керівника юридичної особи чи фізичної особи-підприємця для виконання службового доручення поза місцем постійної роботи, тоді як представник позивача [PERSON] до категорії таких осіб не належить. На підставі викладеного,

Outcome: partial