Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Богодухівської міської ради, третя особа: Богодухівська державна нотаріальна контора, у якому просить визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою, площею 1, 85 га, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яке належало померлій на підставі Державного акту серії ХР 04-00-013461, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 188. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла його мати, [PERSON] , у якої на праві постійного користування перебувала земельна ділянка, площею 1, 85 га, згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР 04-00-013461, виданим Улянівською сільською радою Богодухівського району Харківської області, 16 червня 1995 року, спадкоємцем після її смерті за законом є позивач. Після смерті [PERSON] в Богодухівській Державній нотаріальній конторі Харківської області було заведено спадкову справу № 5/2010 за заявою позивача про прийняття спадщини. [PERSON] звернувся до нотаріальної контори за оформленням права на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою, яка була у постійному користування у [PERSON] на підставі Державного акту ХР 04-00-013461, однак листом від 19.08.2021 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] , оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю у чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна. У зв`язку із виникненням спору щодо визнання цього речового права за позивачем, позивач змушений звернутися до суду. Ухвалою від 20.08.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 01.09.2021 за клопотанням представника позивача суд витребував з Богодухівської держнотконтори копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] за № 5/2010, матеріали якої були приєднані до справи. Ухвалою від 20.09.2021 суд підготовче провадження закрив та призначив справу до судового розгляду по суті. Позов в частині вимог до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області залишив без розгляду. Представник позивача адвокат Колєснік І.А. надав до суду заяву, в якій зазначив, що позивач позов підтримує, просив суд розглянути справу без участі в судовому засіданні сторони позивача та ухвалити у справі рішення про задоволення позову; понесені судові витрати позивачки залишити за ним без стягнення їх з відповідача. Представник відповідача - Богодухівської міської ради Харківської області надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначив, що у вирішенні справи по суті покладається на розсуд суду, відзив на позовну заяву до суду не подавав. Представник третьої особи Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, питання щодо задоволення позову залишає на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків. [INFO] померла [PERSON] , яка є матір`ю позивача, що підтверджується записами актів цивільного стану, які зазначені в свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , про народження серії [NUMBER] /а.с.8-9/. 20.10.2010 Богодухівською держнотконторою заведено спадкову справу на майно [PERSON] за № 05/2010 /а.с.34-37/. Згідно з довідкою виконавчого комітету Ульянівської сільської ради Богодухівського району Харківської області № 29 від 02.02.2010, яка долучена до спадкової справи, [PERSON] на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті проживала одна. Заповіт [PERSON] сільською радою не посвідчувався. 13.01.2010 позивач звернувся із заявою до Богодухівської держконконтори, реєстр. № 48724648, в якій зазначив про прийняття ним спадщини матері. Матеріали спадкової справи містять заяви від 22.01.2010 [PERSON] , реєстр. № 73 (син спадкодавиці [PERSON] ) та [PERSON] , реєстр. № 74 (син спадкодавиці [PERSON] ), адресовані Богодухівській держнотконторі, в яких вони повідомили, що відмовляються від прийняття спадщини [PERSON] та не заперечують, щоб свідоцтво про право на спадщину було видане позивачу. Таким чином, за матеріалами спадкової справи судом встановлено, що спадкування майна померлої [PERSON] здійснюється за законом за першою чергою спадкування, до якої належать позивач син спадкодавиці, а також [PERSON] та [PERSON] , які також є синами спадкодавці. Останні два спадкоємця відмовилися від прийняття спадщини, а тому позивача слід вважати єдиним спадкоємцем [PERSON] 20.10.2021 позивач звернувся із заявою до Богодухівської держконконтори, реєстр. № 1057, в якій просив видати йому свідоцтво на спадкове майно, яке того ж дня було видане нотаріусом на земельну ділянку № [NUMBER] , розміром 4, 94 га, кадастровий номер 6320888300:02:002:0202, яка розташована на території Ульянівської сільської ради Богодухівського району Харківської області /а.с. 37/. В силу положень\~ст. 1216 ЦК України\~спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України\~передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст.\~1220 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом\~ч.\~5\~ст.1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, дослідженими матеріалами спадкової справи достовірно встановлено, що позивач одноособово успадкував за законом все майно своєї матері. Нотаріусом визнані спадкові права позивача як єдиного спадкоємця за законом, інші спадкоємці спадщину не прийняли та визнали її за позивачем. Згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-013461, виданим 16.06.1995 Ульянівською сільською радою на підставі рішення ІІІ сесії Ульянівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, [PERSON] було надано у постійне користування земельну ділянку площею 1,85\~га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Ульянівської сільської ради /а.с.7/. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 188. Як слідує з матеріалів справи, позивач звернувся до Богодухівської держнотконтори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку. Богодухівська держнотконтора листом за № 1606/01-16 від 27.10.2021 повідомила позивачу про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування вказаною земельною ділянкою, оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна /а.с.57/. З відповіді Богодухівської міської ради Харківської області вбачається, що інформацією про статус земельної ділянки, площею 1,85 га, яка була у постійному користуванні [PERSON] , зокрема, чи були сформовані за її рахунок інші земельні ділянки з присвоєними кадастровими номерами - міська рада не володіє /а.с.60/. З листа Головного управлінням Держгеокадастру у Харківській області № 29-20-9-7910/0/19-21 від 12.10.2021, який був наданий на адвокатський запит представника позивача адвоката Колєснік І.А. вбачається, що станом на 27.05.2021 земельні ділянки за зазначеними у запиті громадянами, у тому числі [PERSON] ( після смерті [PERSON] , згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ХР 04-00-013461, площа земельної ділянки 1,8500 га, виданим 16.06.1995) обліковувались як землі сільськогосподарського призначення державної форми власності. На даний час земельні ділянки - землі сільськогосподарського призначення відповідно до пункту 24 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України є землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад. Згідно даних Державного земельного кадастру, земельні ділянки, які посвідчуються державними актами на право постійного користування земель, виданих у тому числі [PERSON] ХР 04-00-013442, не внесені до Національної кадастрової системи. В головному управлінні відсутня інформація щодо припинення, передачі, скасування або втрати чинності Державних актів на право постійного користування землею, а також щодо припинення права постійного користування за цими Державними актами /а.с.61/. Вирішуючи цей спір щодо спадкування позивачем даного речового права, суд виходить з такого. Конституція України\~закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 1, 3 та 8). Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (ч. 3 ст. 41 Конституції України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Поняття «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для ведення особистого підсобного господарства є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист. Згідно з нормами ч. 2\~ст.\~407\~ЦК\~України та ч. 2\~ст. 102 ЗК України\~право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5\~ст. 7 ЗК України від 18.12.1990 (чинного на час набуття [PERSON] права постійного користування спірною земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Пунктом 6\~розділу X «Перехідні положення» ЗК України України\~у редакції Закону від 25.10.2001, який діяв з 01.01.2002 (момент набрання чинності названим\~ЗК України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформитиправо постійного користування на право власності або право оренди. Проте,\~Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає\~Конституції України\~(є неконституційним) положення п. 6\~розділу X «Перехідні положення» ЗК України\~щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за\~ЗК України\~не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 663/1738/16-ц. Суд у даному спорі застосовує вказані положення законодавства та з урахуванням встановлених у справі обставин зазначає, що на момент смерті [PERSON] їй на законних підставах належало право постійного користування спірною земельною ділянкою. У постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у\~ст. 141 ЗК України від 25.10.2001 підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у\~ст. 141 ЗК України від 25.10.2001, є такими, що порушують це право. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у\~ст. 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020, справа № 179/1043/16-ц, у постанові від 23.06.2020, справа № 922/989/18. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 181/698/14-ц і від 23.11.2016 у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, ані відсутність у\~ЗК України 2001 року\~такого права на земельну ділянку, як право постійного користування, ані смерть особи, якій належало таке право, самі по собі не припиняють права постійного користування вказаною земельною ділянкою та не виключають права постійного користування земельною ділянкою зі складу спадщини. ЗК України в чинній редакції\~встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Суд зауважує, що ані за життя, ані після смерті [PERSON] , належне їй право постійного користування спірною земельною ділянкою не було припинене. Доказів того, що це право було припинено в установленому законом порядку, матеріали справи не містять. Отже, право постійного користування спірною земельною ділянкою входить до складу спадщини [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті Кодексу визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано роз`яснення про те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частинами 2, 3 ст. 152 ЗК України\~передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. За обставини справи судом встановлено та підтверджено доказами, що позивачу було відмовлено в нотаріальному оформленні успадкованого права постійного користування спірною земельною ділянкою, а отже він має належні підстави заявити до суду вимоги про визнання цього права в судовому порядку. Суд визнає обраний позивачем спосіб судового захисту невизнаного права належним та ефективним. За положеннями п. 24 \~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України розпорядником земельної ділянки є Богодухівська міська рада, а тому саме вона є відповідальною особою за даними вимогами позивача та є належним відповідачем у цьому спорі. Отже, з наведених мотивів суд визнає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved