Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з ТОВ «Максус Лізинг» на його користь сплачений авансовий внесок за нікчемним правочином договором №01110 фінансового лізингу від 16.05.2018 року у розмірі 97500,00 грн., мотивуючи тим, що 16.05.2018 року між ним і ТОВ «Максус Лізинг» укладено договір №01110 фінансового лізингу, згідно якого товариство зобов'язувалось передати йому у користування за плату на певний строк автомобіль Lada Priora Універсал 2171. На виконання договору фінансового лізингу ним сплачено на користь відповідача 97000,00 грн. (+комісійний збір банку 500,00 грн.), разом 97500,00 грн. Вважає, що відповідач, надаючи послуги лізингу, порушив норми ЦК України, а також його права, як споживача, уклавши з ним договір шляхом надання недостовірної інформації, що полягало у дотриманні форми договору та приховуванні інформації про те, що договір лізингу має бути посвідчений нотаріально. Просить суд, у звязку з отриманням відповідачем від нього коштів за нікчемним договором, стягнути з останнього суму сплаченого авансового внеску в розмірі 97500,00 грн. [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с. 57). Заявив письмове клопотання про розгляд справи без його участі, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та винесення заочного рішення суду (а.с. 54). Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с. 56, 58), відзив на позовну заяву, заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд вирішив можливим розглянути справу у спрощеному позовному провадженні за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у справі доказів. З матеріалів справи, наявних у ній доказів, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково, з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 16 травня 2018 року [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» уклали договір №01110 фінансового лізингу (надалі договір), відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у свою власність предмет лізингу та передати позивачу в користування на строк та умовах, передбачених договором, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб «Lada Priora Универсал (2171)» (а.с. 5-13). [PERSON] сплатив на виконання договору при його укладанні авансовий платіж на суму 97000,00 грн. та комісійний збір банку 500,00 грн., що підтверджується квитанцією банку №4 від 16.05.2018 року (а.с. 14). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Глави 58 найм (оренда) Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Договір №01110 фінансового лізингу від 16.05.2018 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг», нотаріально посвідчений не був. Частина 1 ст. 220 ЦК України передбачає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Належних та допустимих доказів, у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України на підтвердження правомірності правочину відповідач не надав. Щодо стягнення комісійного збору банку в розмірі 500,00 грн., суд вважає, що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки банк не є стороною договору. При вирішення даної справи, суд враховує правові позиції Верховного Суду України від 16.12.2015 року №6-2766цс15, від 18.01.2017 року № 6-648цс16. На підставі викладеного, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити частково, та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений авансовий внесок у розмірі 97000,00 грн. Позивач відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, а тому згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягти судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial