Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою 05 липня 2021 року, після уточнення якої просить суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на його користь 120 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я (без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів і платежів), а такожвитрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 712 грн. 00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що з 23 серпня 1972 року по 10 травня 1973 року позивач працював на посаді підземного машиніста скреперної лебідки на шахті «Гігант Глубока», а з 28 липня 1975 року по 12 жовтня 2001 року працював на посадах підземного гірничого майстра, заступника начальника шахти з ОП, інженером ОП, заступника головного інженера з ОП та вентиляції шахи «Гігант Дренажна» Об`єднання «Кривбасруда», що підтверджується змістом його трудової книжки. Під час виконання своїх трудових обов`язків він постійно підпадав під шкідливу дію виробничого фактору такого як запиленість повітря робочої зони. Працюючи учнем машиніста скреперної лебідки та машиністом скреперної лебідки шахти «Гігант» Об`єднання «Кривбассруда» (1 рік 5 міс.): 2,3 мг/м3 при гранично допустимій концентрації - 2,0 мг/м3; (90% робочої зміни). Працюючи підземним гірничим майстром ш. «Гігант» Об`єднання «Кривбассруда» (1 рік 7 міс.): 2,8 мг/м3 при гранично допустимій концентрації - 2,0 мг/м3; (90% зміни). Працюючи підземним заступником начальника дільниці ш. «Гігант» Об`єднання «Кривбассруда» (8 років 4 місяці): 10,5 мг/м3 при гранично допустимій концентрації - 2,0 мг/м3 (85% зміни). Працюючи підземним начальником ш. «Гігант» Об`єднання «Кривбассруда» (11 років 6 міс.): 10,5 мг/м3 при гранично допустимій концентрації - 2,0 мг/м3; (50% зміни). Вказані факти підтверджуються змістом Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння), форма П-4, від 27 листопада 2001 року, а також змістом Санітарно - гігієнічної характеристики умов праці від 17 жовтня 2001 року. Відповідно до даних з акту від 17 жовтня 2001 року, Українським НДІ промислової медицини позивачу було встановлено наступний діагноз: Пиловий бронхіт І ст. Емфізема легень І ст. ДН І-ІІ ступеня. Причинами виникнення професійного захворювання є тривалий період роботи 26 років 9 міс. в умовах підвищеної запиленості повітря робочої зони (від 2,3 мг/м3 до 27,3 мг/м3 при ГДК 2,0мг/м3). Недосконалість технологічних процесів, засобів пилопригнічення та ЗІЗ органів дихання при підземному видобутку корисних копалин. 14 січня 2002 року позивач пройшов первісний огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності по пиловому бронхіту І ст. на рівні 20%. 29 січня 2003 року він повторно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було безстроково визначено ступінь втрати професійної працездатності по пиловому бронхіту І ст. на рівні - 10% та призначено безстрокове медикаментозне лікування. В результаті втрати здоров`я, стан якого погіршується, щороку він зазнав фізичних та моральних страждань. Через професійне захворювання та часткової втрати працездатності він систематично відчуває приступоподібний кашель, з виділенням невеликої кількості мокроти, переважно в нічний час, що порушує його сон та позбавляє можливості нормально відпочивати, призводить до важкості, болю та хрипу у грудній клітці, до головного болю, до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги в денний час, що має наслідком перебування в напруженому стані, стані роздратованості. Наявність пилового бронхіту суттєво підвищує імовірність його зараження серйозними вірусними захворюваннями та їх перенесення в складних формах, розуміння даного факту викликає у нього відчуття тривоги, переживання за своє майбутнє. Вказане постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному та фізичному станах. Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків професійного захворювання викликає у нього негативні емоції, породжує відчуття соціальної незахищеності, страху. Оскільки позивач був застрахованою особою, то, відповідно до ст.ст.21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» має право відшкодування моральної шкоди за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Оцінюючи розмір завданої моральної шкоди позивач виходив з огляду на ступінь втрати працездатності, враховуючи глибину, характер та тривалість душевних страждань, переживань, істотних недоотриманих благ внаслідок втрати працездатності та отриманого хронічного захворювання і визначив в сумі 120 000 грн., яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою суду від 09 липня 2021 року, позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області Бойко В.Г. подав 09 серпня 2021 року відзив на позовну заяву, вважаючи позовні вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свої заперечення мотивував наступним. Дійсно, [PERSON] працював на посаді підземного машиніста скреперної лебідки на шахті «Гігант Глубока», а з 28 липня 1975 року по 12 жовтня 2001 року працював на посадах підземного гірничого майстра, заступника начальника шахти з ОП, інженером ОП, заступника головного інженера з ОП та вентиляції шахи «Гігант Дренажна» Об`єднання «Кривбасруда». Під час виконання трудових обов`язків він отримав професійне захворювання, та йому було остаточно встановлено 10% втрати працездатності. За цих обставин позивач вважає, що має право на відшкодування йому моральної шкоди саме за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. При цьому, представник відповідача вказує, що в рамках спірних правовідносин Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем. Так, відповідно до п.27 ст.77 Закону України від 20 грудня 2005 року №3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п.22 ст.71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік», дію норм Закону України від 23 грудня 1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві …», які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону України від 23 вересня 1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Представник вважає, що закріплений у ст.58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. На підставі зазначеного вважає, що оскільки на час виникнення спірних правовідносин закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з Фонду моральної шкоди. Вважає, що належним відповідачем повинен бути підприємство-роботодавець. Також зазначає, що на органи МСЕК покладено обов`язок по встановленню факту моральної шкоди, а встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Таким чином, вбачається, що оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві не залежало від часу настання страхового випадку і не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку здійснювати таку виплату. Також представник відповідача вважає, що позивачем не представлено доказів заподіяння йому моральної шкоди, оскільки документи, на які він посилається як на підставу заподіяння моральної шкоди, а саме на довідку ЛТЕК та акт розслідування професійного захворювання за формою П-4, є документами, що підтверджують обставини виникнення професійного захворювання і не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Крім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про будь-які зміни в його житті після отримання професійного захворювання. Відповіді на відзив із обґрунтуванням своїх заперечень проти доводів, наведених представником відповідача, позивач та його представникне подали, додаткового часу для цього не потребували. Присутній в судовому засіданні представник позивача - адвокат Сагайдак Д.С., пред`явлені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Представник відповідача - [PERSON] , у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. В подальшому, представники сторін подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Суд, дослідивши письмові докази по справі, враховуючи позицію сторін у справі, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, а відповідачем визнано, що з 23 серпня 1972 року по 10 травня 1973 року позивач працював на посаді підземного машиніста скреперної лебідки на шахті «Гігант Глубока», а з 28 серпня 1975 року по 12 жовтня 2001 року працював на посадах підземного гірничого майстра, заступника начальника шахти з ОП, інженером ОП, заступника головного інженера з ОП та вентиляції шахи «Гігант Дренажна» Об`єднання «Кривбасруда», що підтверджується змістом трудової книжки, виданої на імя [PERSON] (а.с.9-10). Відповідно до Акта розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння), форма П-4, від 27 листопада 2001 року, а також Санітарно - гігієнічної характеристики умов праці від 17 жовтня 2001 року, Актом від 17 жовтня 2001 року, Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини позивачу було встановлено професійні захворювання: Пиловий бронхіт І ст. Емфізема легень І ст. ДН І-ІІ ступеня. Згідно з п.14, п.15 акта розслідування професійного захворювання від 27 листопада 2001 року, причинами виникнення професійного захворювання є тривалий період роботи 26 років 9 міс. в умовах підвищеної запиленості повітря робочої зони (від 2,3 мг/3 до 27,3 мг/м3 при ГДК 2,0мг/м3); недосконалість технологічних процесів, засобів пилопригнічення та ЗІЗ органів дихання при підземному видобутку корисних копалин. Професійні захворювання у позивача виникли за таких обставин: [PERSON] протягом тривалого періоду 26 років та 9 місяців працював в умовах впливу шкідливий факторів. В тому числі 1 рік та 10 місяців працюючи заступником головного інженера шахти по охороні праці, заступником начальника шахти по ОП та ТБ - 6 міс., інженера ОП - 1 рік 9 міс. 50% робочого часу перебував у підземних умовах, з них 30% здійснював заміри параметрів повітря на ГВУ, збірних квершлагах, інших гірничих виробіток. 20% здійснював контроль дотримання вимог ТБ в процесі здійснення робіт на підземних ділянках, при цьому, запиленість повітря робочої зони складала 27,3 мг/м3 при ГДК -2,0мг/м3 (30% зайнятості робочих змін місяця). Працюючи 1 рік 5 міс. учнем машиніста скреперної лебідки та машиністом скреперної лебідки 90% робочого часу перебував під впливом шкідливих виробничих факторів: пил, що містив SiO2 від 10 до 70% складав 2,3 мг/м3 при ГДК - 2,0 мг/м3. Працюючи підземним гірничим майстром 1 рік 7 міс. 90% зміни перебував в умовах впливу пилу, що містив SiO2 від 10 до 70% в концентрації 2,8 мг/м3 при ГДК - 2,0 мг/м3, підземним заступником начальника дільниці 8 років 4 міс. - пил в повітрі робочої зони складав 10,5 мг/м3 при ГДК - 2,0 мг/м3 80% робочої зайнятості змін місяця. Підземним начальником дільниці 11 років 6 міс. пил у повітрі робочої зони складав 10,5 мг/м3 при ГДК - 2,0 мг/м3 50% зайнятості робочих змін місяця. Мікрокліматичні умови на підземних дільницях; температура +15,6 град. С (N +16-19 град. С), відносна вологість повітря 96% (N 80-30%), швидкість руху повітря 0,25 м./сек. (N 0.1-0.5 м/сек.). Висновком ЛТЕК від 14 січня 2002 року (а.с.15) за результатами первинного огляду позивачу було визначено ступінь втрати професійної працездатності по пиловому бронхіту І ст. на рівні 20%. В ході проведення повторного огляду ЛТЕК від 29 січня 2003 року, позивачу було безстроково визначено ступінь втрати професійної працездатності по пиловому бронхіту І ст. на рівні - 10% та призначено безстрокове медикаментозне лікування (а.с.16). Так, ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача [PERSON] з дня первинного встановлення йому ЛТЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 14 січня 2002 року. Частинами 1, 3 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення висновком ЛТЕК від 14 січня 2002 року [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст.21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст.13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст.14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абз.4 ст.1, підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону №1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі №1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст.5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008, Закон України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема й цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. З урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням і ІІІ групи інвалідності, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом України №1105-XIV, а відтак доводи представника відповідача стосовно того, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не є належним відповідача суд розцінює як неспроможні. Доводи відповідача про те, що на час звернення позивача із цим позовом набула чинності редакція Закону № 1105-ХІV, якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, яке виникло у позивача з дня встановлення йому втрати професійної працездатності (10 березня 2004 року). На час виникнення у позивача такого права була чинна редакція Закону № 1105-ХІV, яка передбачала здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок Фонду. За даних обставин, доведеність факту втрати професійної працездатності [PERSON] на 20% при первинному огляді ЛТЕК та встановлення стійкої втрати ним працездатності на 10% безстроково з точки зору погіршення здоров`я, зміни життєвого укладу, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, необхідності періодичного проходження лікування (свідченням чому є виписні епікризи, виписки з історій хвороб та медичних карток), приводять суд до переконання поза розумним сумнівом про наявність моральної шкоди, а відтак спростовує доводи відповідача щодо недоведеності позивачем факту заподіяння такої шкоди. Відповідно до ст.ст.16, 23 ЦК України, відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує тривалість роботи позивача в шкідливих умовах праці, що перевищували нормативи на підприємстві (понад 26 років), глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача. Так, як слідує з наявної в матеріалах справи медичної документації, на чому акцентував увагу позивач в обґрунтування пред`явлених вимог, після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, зокрема в результаті втрати здоров`я стан якого погіршується щороку він зазнає фізичних та моральних страждань. Через професійне захворювання та часткової втрати працездатності він систематично відчуває приступоподібний кашель, з виділенням невеликої кількості мокроти, переважно в нічний час, що порушує його сон та позбавляє можливості нормально відпочивати, призводить до важкості, болю та хрипу у грудній клітці, до головного болю, до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги в денний час, що має наслідком перебування в напруженому стані, стані роздратованості. Наявність пилового бронхіту суттєво підвищує імовірність його зараження серйозними вірусними захворюваннями та їх перенесення в складних формах, а розуміння даного факту викликає у нього відчуття тривоги, переживання за своє майбутнє. Вказане постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному та фізичному станах. Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків професійного захворювання викликає у позивача негативні емоції, породжує відчуття соціальної незахищеності, страху. Виходячи з цих обставин, засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням конституційної значущості здоров`я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 65000 грн. (без нарахування та утримання податку з доходу фізичних осіб та інших зборів і платежів). Надану представником відповідача судову практику суд не приймає до уваги, оскільки за своєю хрологічністю вона є застарілою та відмінною від останніх правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які є актуальними при вирішенні такого роду спорів та підлягають врахуванню судом відповідно до ст.263 ч.4 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», характер позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, визначеної у грошовому вимірі, яка є майновою. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне судовий збір в розмірі 908,00 грн. стягнути з відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України (з розрахунку: 1% від суми задоволених позовних вимог, але не менше 0,4 від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду). Крім того, згідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст.59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях №13-рп/2000 від 16.11.2000 року, №23-рп/2009 від 30.09.2009 року. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду розрахунок судових витрат, які він поніс у зв`язку з розглядом справи, на загальну суму 12 712 грн. Аналіз доказів наданих позивачем на підтвердження факту сплати послуг за надання йому правничої допомоги, зокрема копії договору про надання професійної правничої допомоги та копії детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом із розрахунком вартості послуг, наводить суд на висновок про те, що такі судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 6 886 грн. 09 грн.

Outcome: partial