Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсною та скасування довіреності, скасування дубліката свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі продажу, скасування державної реєстрації та відновлення державної реєстрації права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням їх уточнень, позивач посилається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 грудня 2010 року посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 14 січня 2011 року він є власником в цілому квартири [ADDRESS]. В січні 2014 року з інформаційної довідки йому стало відомо, що 16 листопада 2013 року на підставі договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] право власності на його квартиру набув [PERSON] Так, в інформаційній довідці було вказано неправдиві дані його паспорта, та зазначено, що купівля - продаж його квартири здійснювалася на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак всі оригінали правовстановлюючих документів знаходилися в нього на руках, тобто він нічого не втрачав. 07 березня 2014 року він звернувся до Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області із заявою про скоєння злочину який має ознаки, передбачені ч. 2 ст. 190 КК України. 13 лютого 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено заочне рішення за позовною заявою [PERSON] про зняття його з реєстрації за спірною адресою, однак 21 березня 2014 року заочне рішення було скасоване, а 08 квітня 2014 року позовна заява [PERSON] про зняття [PERSON] з реєстрації залишена без розгляду. Права позивача були грубо порушені відповідачами тому він просить суд про визнання недійсною та скасування довіреності, скасування дубліката свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі продажу, скасування державної реєстрації та відновлення державної реєстрації права власності, а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином причин неявки суду не повідомив. Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з*явилася про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про слухання справи за її відсутності, в письмових запереченнях наданих суду пояснила що діяла відповідно до норм діючого законодавства. Представники Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з*явилися про день, час та місце розгляду справи були повідомленні. Вислухавши сторони, дослідивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.. 319 власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 14 січня 2011 року, [PERSON] є власником в цілому квартири № 12 у будинку 3 б по вул. Ворошилова в м. Дніпропетровську /а.с. 8-9/. В січні 2014 року з інформаційної довідки [PERSON] стало відомо, що 16 листопада 2013 року на підставі договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] право власності на його квартиру набув [PERSON] Так, в інформаційній довідці було вказано неправдиві дані його паспорта, та зазначено, що купівля - продаж його квартири здійснювалася на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак всі оригінали правовстановлюючих документів знаходилися в нього на руках, тобто він нічого не втрачав. 07 березня 2014 року він звернувся до Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області із заявою про скоєння злочину який має ознаки, передбачені ч. 2 ст. 190 КК України. Як вбачається з матеріалів справи 16 листопада 2013 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр за № 5771, [PERSON] нібито відчужив [PERSON] [ADDRESS] /а.с.41-44/. В договорі купівлі - продажу були вказані неправдиві паспортні дані [PERSON], а саме: АН 92802, виданий 25 листопада 2010 року Баглійським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, замість вірного АН 889649, виданий Жовтневим РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 08 червня 2010 року /т.2 а.с. 94-94/. 25 грудня 2010 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON] було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом /т.1, а.с. 96/ до якої звернувся представник [PERSON] [PERSON] з заявою про видачу дубліката, який представляв інтереси [PERSON] на підставі доручення від 04 листопада 2013 року /т. 1, а.с.101/ В письмових запереченнях приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] пояснила, що 13 листопада 2013 року з метою посвідчення договору купівлі - продажу квартири до неї звернулися [PERSON], [INFO] [NUMBER], виданий 25 листопада 2010 року Баглійським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, що мешкає за адресою [ADDRESS] та [PERSON], [INFO] [NUMBER], виданий АНД РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 22 жовтня 2001 року, що мешкає [ADDRESS], документи що посвідчували особи сторін були надані в оригіналі, копії були залишенні в справах нотаріуса. Також були подані документи що посвідчують право власності дублікат Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 25 грудня 2010 року за реєстраційним № 10-2533, дублікат від 13 листопада 2013 року за реєстровим № 9-1464, та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: 12841263, виданий реєстраційною службою Дніпропетровського міського управляння юстиції у Дніпропетровській області номер запису про право власності : 3389109, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна : 212880912101. також нотаріусу було надано довідку КЖЕП № 3 виданій 11 листопада 2013 року, в якій зазначено що зареєстрованих осіб не значиться на підставі даних документів було посвідчено договір купівлі продажу. При наявності довідка з КЖЕП №3, про те, що зареєстрованих осіб не значиться, спірний договір купівлі продажу містить умову про те, що продавець зобов*язується, зняти з реєстрації всіх зареєстрованих осіб за адресою відчужуваного нерухомого майна та звільнити відчужуване нерухоме майно від належних йому та його родині речей в строк до 19 листопада 2013 року. /т,1 а.с. 108/ 21 січня 2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання: Чи виконано підпис в договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного від імені [PERSON] з [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 16 листопада 2013 року, [PERSON] або іншою особою? Чи виконано підпис в довіреності від 04 листопада 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], яка видавалась від імені [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON] для отримання дублікату Свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON], померлого 03 листопада 2009 року, та отримання витягу з ДРРП про державну реєстрацію права власності, [PERSON] чи іншою особою. 13 травня 2015 року Дніпропетровським науково дослідним інститутом судових експертиз надано висновок № 587-15 судової почеркознавчої експертизи згідно якого підпис в графі «Продавець» в договорі купівлі продажу квартири [ADDRESS], укладеного від імені [PERSON] з [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 16 листопада 2013 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Підпис в графі «Підпис» в довіреності від 04 листопада 2013 року , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], яка видавалась від імені [PERSON] на ім*я [PERSON] та [PERSON] для отримання дублікату свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON], померлого 03 листопад 2009 року, та отримання витягу з ДРРП про державну реєстрацію права власності виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає, або зобов*язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч. ч. 1,3,4,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203,\~215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Враховуючи те, що позивач не підписував ні договір купівлі продажу спірної квартири ні доручення для отримання дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом його позовні вимоги в частині визнання недійсною та скасування довіреності від 04 листопада 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], яка видавалась від імені [PERSON] на ім*я [PERSON] та [PERSON] для отримання дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] та визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 16 листопада 2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 5771 підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру та зобов*язання реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області відновити державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за попереднім власником [PERSON], суд виходить з наступного. Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 15 ЦК України передбачає, що право на захист цивільних прав виникає у випадку їх порушення, невизнання або оспорювання. Однак [PERSON] ні в позовній заяві ні в судовому засіданні не вказав якими діями саме реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції порушила, не визнає чи оспорює його права на нерухоме майно. Вимоги повинні заявлятися у відповідності до Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3502/5 та до Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, тобто до Державного реєстратора, який повинен бути відповідачем за цією справою. Враховуючи вищевикладені обставини суд вважає дані позовні вимоги як передчасні, а тому в їх задоволення слід відмовити. Вирішуючи питання стосовно стягнення з відповідачів судових витрат суд виходить з наступного. На підставі ст. 86, 88 ЦПК України стягнути з відповідачів солідарно витрати на проведення експертизи в розмірі 2\~952 грн. та судовий збір в розмірі 121,60 грн. з кожного. В задоволенні позовних вимог стосовно стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу суд вважає за необхідне відмовити, оскільки не доведено належними, допустимими та достатніми доказами те, що позивач сплатив адвокату саме 5 000 грн. в рахунок правової допомоги та чи було сплачену зазначену суму грошових коштів взагалі, оскільки до матеріалів справи взагалі ніяких доказів про сплату грошових коштів за правову допомогу не надано. В частині стягнення з відповідачів витрат за оплату виготовлення оцінки майна, суд також вважає за необхідне відмовити оскільки позивач відмовся від позовних вимог в частині стягнення спричиненої шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial