Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 24.10.2016 року. Продавці у відповідності до п.12 Договору купівлі-продажу квартири звільнили квартиру від власних речей та передали ключі від квартири у строк до 06.11.2016року. Відповідач по справі [PERSON] - колишній власник 1/4 частини квартири, разом з іншими продавцями забов»язався знятися з реєстраційного обліку у спірній квартирі строк до 06.11.2016 року, але до даного часу своє зобов»язання не виконав. Зі слів [PERSON] - матері відповідача, [PERSON] зареєстрований у зазначеній квартирі, але на протязі останніх 2-х років у квартирі не проживав, де на даний час він проживає, або знаходиться їй невідоме. Майна та особистих речей відповідача в належній позивачу на праві власності частині квартири немає. Реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі перешкоджає останньому в користуванні та розпорядженні своїм майном. Позивач просить суд захистити його права приватної власності, шляхом усунення перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні квартирою №8 будинку №29 по вул. Гоголя в м. Запоріжжі, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом квартирою №8 в будинку №29 по вул. Гоголя в м. Запоріжжі. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала на підставах, зазначених у позові. Відповідачу судове засідання не з»явився, хоча належним чином був сповіщений про судове засідання, про що свідчить поштове повідомлення і оголошення у пресі, причина неявки суду не відома, з заявами, які б перешкоджали розгляду справи, до суду не звернувся, заперечень на позов не надав. Виходячи з наведеного, матеріалів справи, зі згоди представника позивача і на підставі ст..224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав: судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 24.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], який зареєстрований в реєстрі №1116. Своє право власності позивач зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна, виданого Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 27.10.2016р. реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна 17103455. Продавці у відповідності до п.12 Договору купівлі-продажу квартири звільнили квартиру від власних речей та передали ключі від квартири у строк до 06.11.2016року. Відповідач по справі - [PERSON] - колишній власник 1/4 частини квартири, разом з іншими продавцями забов»язався знятися з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] у строк до 06.11.2016 року, але до даного часу своє зобов»язання не виконав. Свідок [PERSON] - мати відповідача у судовому засіданні пояснила, що її син [PERSON] зареєстрований у зазначеної квартирі, але на протязі останніх 2-х років у квартирі не проживав, де на даний час він проживає, або знаходиться - їй невідоме. Свідок [PERSON]»єв Є.О., друг відповідача, також підтвердив те, що відповідач на протязі двох останніх років не проживав у спірній квартирі, на теперішній час знаходиться за межами України на заробітках. Майна та особистих речей відповідача в належній позивачу на праві власності частині квартирі немає. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частина 2 статті передбачає, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, право члена сім»ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Позивач з 24.11.2016року є власником квартири [ADDRESS], а тому у відповідності зі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, яке чинить йому відповідач у справі. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла. Договір про користування спірною частиною будинку між сторонами не укладався. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України , а також іноземець чи особа без громадянства , які перебувають в Україні на законних підставах, зобов»язані протягом десяти днів прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, згідно цього Закону, особи повинні бути зареєстровані за місцем їх фактичного проживання. Ніякої угоди між позивачем та відповідачем з приводу того, що відповідач не буде мешкати в зазначеної квартирі, при тому буде в ній зареєстрований, немає. Реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі перешкоджає останньому в користуванні та розпорядженні своїм майном. Позов обґрунтований, доказаний, вимоги законні, тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved