Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що в 1980 року він збудував будинок з господарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS], державна реєстрація якого проведена не була. З того часу він мешкає в будинку. Маючи намір отримати правовстановлюючий документ на житловий будинок він звернувся до органу реєстрації, де йому відмовили в реєстрації своїх прав на вказане нерухоме майно, оскільки в документах, що він надав була відсутня виписка з по господарської книги надана виконавчим органом міської ради. В подальшому , коли він звернувся в Буринську міську раду, було встановлено, що погосподарські книги не велися. За таких обставин він не може зареєструвати свої права на зазначений житловий будинок та отримати відповідний правовстановлюючий документ, у зв'язку з чим просив визнати за ним право власності на нього. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Буринської міської ради в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмово листом. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 березня 1972 року виконавчий комітет Буринської міської ради на підставі рішення №5 від 9.03.1972 року надав [PERSON] у безстрокове користування земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку житловою площею 40,2 кв.м., що вбачається з договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, який був посвідчений нотаріусом Буринської нотаріальної контори 4.08.1972 року і зареєстрований в реєстрі за №16 (а.с.7). Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] та проекту, затвердженого 17.04.1972 року уповноваженою особою виконавчого комітету Буринської районної ради та повідомлення Буринського лабораторного відділення Конотопського міськрайвідділу ДУ «Сумський обласний лабораторний центр міністерства охорони здоров'я України», останній був збудований позивачем відповідно до затвердженої проектної документації, з дотриманням санітарних правил та належно виділеній земельній ділянці на протязі 1972-1980 років разом з господарськими спорудами і його житлова площа становить 38,9 кв. м., загальна площа 68,3 кв.м.(а.с.5-6,10-12). Відповідно до відомостей, що містяться в будинковій книзі спірного домоволодіння та паспорта позивача, останній проживає у вказаному домоволодінні з часу його будівництва (а.с.4,14-15) З довідки ТОВ «Буринське БТІ» вбачається, що право власності позивача зареєстровано не було (а.с.13) Разом з тим, в 1980 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26.08.1948 року), який втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок, на той час, був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 14 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок є нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконавчим комітетом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Як вбачається з матеріалів справи, нотаріально посвідчений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку по [ADDRESS] в позивача в наявності, однак акт про прийняття будинку в експлуатацію відсутній. Відповідно до листа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області від 30.01.2017 року, наданого на звернення представника позивача про реєстрацію житлового будинку вбачається, що вказаний орган розглянув заяву позивача про прийняття в експлуатацію житлового будинку та роз'яснив , що згідно з Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127 не належать до самочинного будівництва, в тому числі, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. При цьому повноваження Інспекції в частині прийняття в експлуатацію зазначених будинків були чинними до 31 грудня 2015 року відповідно до п.9 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Крім цього, з повідомлення голови Буринського міського голови від 16.08.2016 року на адресу позивача слідує, що була розглянута його заява про проведення державної реєстрації житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, однак останній не надав всіх документів, необхідних для вчинення зазначених дій реєстратором. Згідно до ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (далі Закон) та пункту 43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (далі Порядок), затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127 для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Також, в силу ст.31 Закону, для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об'єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об'єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Суд вважає, що речові права на земельну ділянку позивача за адресою розташування житлового будинку підтверджуються нотаріально посвідченим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку, який був укладений на підставі рішення виконавчого комітету Буринської міської ради за №5 від 9.03.1972 року. При цьому суд враховує, що рішенням Буринської міської ради від 08.12.2015 року позивачу надано дозвіл розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (а.с.9). Крім цього, згідно п.42 вищевказаного Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 199 року, заявник також подає технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Таким чином, документом, який підтверджує технічні характеристики об'єкта нерухомого майна є, в тому числі, технічний паспорт, при цьому по господарський облік на території Буринської міської ради не ведеться, у зв'язку з чим книги по господарського обліку не ведуться, що вбачається також з довідки Буринської міської ради (а.с.16). З врахуванням досліджених доказів та положень зазначених нормативних актів, суд приходить до висновку, що забудовник [PERSON] побудуваши вказаний житловий будинок на протязі 1972-1980 років на належно відведеній земельній ділянці, за відповідними технічними і санітарними нормами, набув статусу власника житлового будинку та згідно зі ст.86 ЦК Української РСР 1963 року набув право, в межах установлених законом, володіння, користування та розпорядження цим майном. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа може звернутися за захистом свого майнового права чи інтересу. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. З огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, враховуючи, що право позивача не визнається, у зв'язку з чим останній не може скористатись ним в повному обсязі, суд приходить до висновку про обґрунтованість його вимог та задовлення позову.

Outcome: approved