Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просив: стягнути на його користь 151000,00 грн., інфляційній збитки за період з 01.07.2017 по 01.06.2019 року в сумі 37070, 50 грн., 3 % річних за період з 01.-07.2017 по 01.07.2019 року в сумі 9146,88 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що 07.05.2015 року він надав довіреність [PERSON], якою уповноважив продати за ціну та на умовах за своїм розсудом належну йому квартиру [ADDRESS] та купити на його ім`я на умовах та за своїм розсудом квартиру в м. Харкові. 27.06.2017 року [PERSON] від його імені продав належну йому квартиру за 151000,00 грн. У липні 2017 року він звертався до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року йому було відмовлено в задоволенні позову та постановою Харківського апеляційного суду від 26.92.2019 року його апеляційна скарга залишена без задоволення. До даного часу [PERSON] не виконав свої зобов`язання, зазначені в довіреності від 07.05.2015 року, не купив на його ім`я квартиру та не повернув гроші у розмірі 15100,00 грн. Факт отримання відповідачем грошей підтверджується договором купівлі-продажу від 27.06.2017 року. Таким чином, оскільки відповідач не повернув йому гроші з нього підлягає стягненню інфляційні витрати, які складають 37070,50 грн. та 3 % річних сумі 9146,88 грн. за період з 01.07.2017 по 01.07.2019 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.07.2019 року зазначену цивільну справу передано на розгляд до Комінтернівського районного суду м. Харкова за підсудністю. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.08.2019 року відкрито провадження у справі. 16.10.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими. В рамках розгляду цивільної справи про визнання одговору недійсним Фрунзенським районним судом м. Харкова було призначено проведення судово-психіатричної експертизи, відповідно до висновків якої [PERSON] міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] сам був ініціатором продажу своєї квартири. Вони разом приймали участь в виборі квартири, дивились декілька варіантів в різних районах міста. Також на кошти отримані від продажу квартири купували меблі, техніку, посуд на інше обладнання. В межах домовленості за його рахунок з домовленістю про подальший розрахунок з боку позивача після продажу його квартири була погашена заборгованість за житлово-комунальні послуги загальною сумою 38414,51 грн., встановлені вхідні двері вартістю 3200,00 грн. Також за його рахунок було проведено грошову оцінку квартири станом на 15.02.2016 року, виготовлено технічний паспорт. Про те, що він допомагав [PERSON] , останній зазначав і у позовні заяві по справі № 645/3199/17, яка розглядалась Фрунзенським районним судом м. Харкова. Також, укладеному договору купівлі-продажу квартири від 07.06.2017 року передував договір завдатку з іншими покупцями квартири, а саме - [PERSON] від 01.12.2016 року, відповідно до п. 5.1 якого продавець отримав суму завдатку в розмірі, еквівалентному 1000,00 доларів США. Через втрату позивачем паспорту угода не відбулася, договір не відбувся та йому за власний рахунок довелось повернути суму попереднього завдатку в подвійному розмірі, що становить 53000,00 грн., що підтверджується розпискою. Залишок грошових котів було повернуто ним особисто позивачу в березні 2019 року після апеляційного розгляду та набрання законної сили рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року. В позовній заяві [PERSON] посилається на норми ст. 625 ЦК України про виконання грошового зобов`язання та виплату суми боргу кредитором, однак ніяких боргових зобов`язань між ними не існувало. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач не зазначив вимоги яких саме норм закону він не виконав. Зі змісту довіреності, виданої позивачем на його ім`я вбачається, що позивач уповноважив його на вчинення певних дій від свого імені та не за рахунок довірителя. Дана довіреність не є двостороннім договором в розумінні закону. Позивачем не доведено належними до допустимими доказами факт укладення між ними договору доручення, оскільки з довіреності вбачається, що між ними склались правовідносини представництва. Оскільки факт укладення договору доручення не доведений, відсутні підстави для стягнення з нього коштів від продажу квартири. 01.11.2019 року позивачем була надана відповідь на відзив, в якому він зазначив, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова встановлено, що між ним та відповідачем був укладений договір доручення. Наданий відповідачем договір про купівлю дверей не вказує, що [PERSON] придбає саме вхідні двері. Розписка про повернення грошей [PERSON] викликає сумніви, оскільки зазначена особа не була допитана в судовому засіданні під час слухання справи Фрунзенським районним судом м. Харкова та відповідачем не зазначалось, що до укладення договору з [PERSON] ним раніше укладались попередні договори. Відповідачем не додано письмових доказів на підтвердження купівлі йому меблів, техніки та інших речей. Також не надано підтвердження повернення відповідачем усіх коштів. Позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача проти позову заперечувала з підстав викладених у відзиві, просила в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. 07.05.2015 року [PERSON] уповноважив [PERSON] про дати за ціну та на умовах за своїм розсудом належну йому квартиру [ADDRESS] , купити на його ім`я на умовах та за своїм розсудом квартиру в м. Харкові. Довіреність вчинена на підставі усного договору доручення між [PERSON] та [PERSON] Довіреність видана та три роки і дійсна до 07.05.2018 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Ємельяновою І.Г. 27.06.2017 року [PERSON] від імені якого діяв [PERSON] продав [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Продаж здійснено за 151000,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Шевцовим С.О. Постановою Харківського апеляційного суду від 26.02.2019 року, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності. На підтвердження заперечень на позов відповідачем [PERSON] був наданий договір купівлі-продажу від 09.05.2017 року відповідно до якого [PERSON] придбав у ФОП товар на суму 3200, грн. Який товар був придбаний з договору не вбачається. Також з договору неможливо розібрали прізвище ФОП . Як зазначив відповідач, даний договір підтверджує купівлю вхідних дверей для квартири [PERSON] , однак суд не може прийняти зазначений доказ, оскільки він не містить даних, що були придбані двері та за якою адресою вони були встановлені. Також відповідачем були надані квитанції про сплату комунальних послуг у ПАТ «Мегабанк» на суму 38414,51 грн. Як зазначив відповідач, то ним за власний рахунок були сплачені борги за комунальні послуги в квартирі позивача, однак з наданих квитанцій вбачається, що оплата за комунальні послуги здійснена [PERSON] , доказів, що кошти були сплачені [PERSON] відсутні. Відповідачем наданий договір від 01.12.2016 року про те, що [PERSON] від імені якого діє за довіреністю [PERSON] та [PERSON] уклали договір, відповідно до якого сторони зобов`язались в майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 5.1. покупець передав продавцю суму завдатку у розмірі 1000 доларів США. Відповідно до розписки від 16.01.2017 року [PERSON] від імені якого діє [PERSON] на підставі порушення умов договору б/ від 01.12.2016 року повернув [PERSON] 53000,00 грн., що еквівалентно 2000 доларам США. Розписка підписана [PERSON] . До наданої розписки не додано копію паспорта [PERSON] на підтвердження, що така людина існує. Крім того як вбачається з розписки грошові кошти були передані [PERSON] від імені якого діяв [PERSON] , тобто в розписці відсутні відомості, що [PERSON] передає свої власні кошти. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Так рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року по справі № 645/3199/17 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, встановлено, що між сторонами був укладений договір доручення, згідно якого [PERSON] був зобов`язаний продати за ціну та на умовах за своїм розсудом квартиру [PERSON] та купити на ім`я [PERSON] іншу квартиру в м. Харкові. Таким чином суд відхиляє заперечення відповідача, що між ним та [PERSON] не був укладений договір доручення, оскільки ця обставина встановлена рішенням суду. Також було встановлено, що квартира позивача була продана, але не були виконані умови доручення в повному обсязі, не була придбана інша квартира, гроші за продану квартиру позивача також не були повернуті позивачу. За змістом ч.1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 1 ч.1 ст. 1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору. Відповідно до ст. 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане в зв`язку з виконанням доручення. Статтями 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк їх виконання. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Таким чином суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 151000,00 грн., які були отримані після продажу належної позивачу квартири, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Так за договором доручення [PERSON] повинен був продати квартиру позивач та купити йому іншу квартиру в м. Харкові. На виконання договору доручення [PERSON] продав належну [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] за 151000,00 грн., однак до теперішнього часу умови договору в повному обсязі не виконав та не придбав для [PERSON] квартиру в м. Харкові. Строк дії довіреності закінчився 07.05.2018 року, таким чином з 08.05.2018 року [PERSON] не міг вчиняти будь-яких дій по зазначеному договору доручення, оскільки він втратив свою силу. Суд приходить до висновку, що з 08.05.2018 року у позивача виникло право на повернення коштів, отриманих від продажу квартири. Тобто з 08.05.2018 року між сторонами виникли грошові зобов`язання. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат на 3 % річних підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 08.05.2018 року по 01.07.2019 року. За період з 08.05.2018 року по 01.07.2019 року розмір інфляційних витрат складає 13616,11 грн., а розмірі 3 % річних складає 5200,00 грн. Зазначені суми підлягають стягненню з відповідача за невиконання грошового зобов`язання. Питання про розподіл судових витрати суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial