Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., уточнивши який просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 23 березня 2016 року між ним та [PERSON], припинити реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру під [ADDRESS], поновити реєстрацію права власності на квартиру під [ADDRESS] за [PERSON]. Обґрунтовує позов тим, що 23 березня 2016 року він, мешкаючи та будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] під впливом оману подарував вищезазначену квартиру своїй рідній сестрі [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. Після підписання договору дарування відносно нього почали відбуватися події, які насторожили та злякали його. У позові [PERSON] також зазначає, що у 2014 році померла його дружина, після смерті якої він прийняв спадщину до складу якої входила квартира [ADDRESS]. Дізнавшись про це, до нього звернулася його рідна сестра - [PERSON], яка запропонувала доглядати за ним, допомагати по господарству, приймати участь в його житті. Саме [PERSON] запропонувала підписати договір довічного утримання та переїхати до неї у місто Миколаїв, запевнивши що у місті Миколаєві в нього буде самостійна квартира. Оскільки позивач є хворою людиною, не може самостійно далеко пересуватися, відповідачка запропонувала відвести його до нотаріуса для підписання договору довічного утримання, як вони і домовлялися раніше. Після дотримання усіх формальностей, нотаріус запропонував підписати документи. Розраховуючи, що він підписав договір довічного утримання, як вони домовлялися раніше з відповідачкою, довіряючи сестрі, він не читаючи підписав все, що йому надали. Потім відповідачка відвезла його додому у місто Одесу та пообіцяла, що наступного тижня забере його до себе у Миколаїв, про те свої обіцянки не виконала. У черговий раз коли відповідачка приїхала в Одесу на проводи, між ними стався конфлікт після якого їхні стосунки зіпсувалися остаточно. Після цього конфлікту відповідачка відмовилася забирати його до себе до Миколаєва, окрім того почала дзвонити по телефону з загрозами, що вижене його з квартири. Розуміючи всю складність ситуації, він звернувся за юридичною допомогою, і після перевірки державного реєстру речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо, що власницею квартири є [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу та зареєстровано у реєстрі під № 112. Зазначені обставини стали приводом для звернення з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги заявлені в позові про визнання недійсним договору дарування підтримав з підстав викладених у заяві та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити, повернути йому у власність квартиру яка є його єдиним житлом, врахувавши, він є дуже хворою людиною. Додатково позивач розповів суду, що після смерті дружини, його сестра [PERSON] частіше стала навідуватися до нього в Одесу, проявляла турботу, запрошувала у гості до Миколаєва, куди його привозили племінниця з чоловіком. Йому подобалося в їхній сім'ї, тому коли було запропоновано доглядати за ним, він погодився на укладення договору довічного утримання, з тим, що вже після його смерті сестра зможе розпорядитися його майном. Відповідачка та її дочка запевнили, що будуть доглядати за ним, а він зможе жити де він побажає, якщо захоче то в Одесі у своїй квартирі, або у місті Миколаєві, у одній із квартир його сестри у новобудові. Відповідачка з дочкою навіть не заперечували про оформлення однієї з квартир у місті Миколаїв на нього. Однак після підписання договору у нотаріуса все змінилося, він повернувся до Одеси, і більше до себе у місто Миколаїв його ніхто не запрошував, сестра почала телефонувати з погрозами, назвавши його бомжем та побажала скоріше померти. Через деякий час, він зателефонував сестрі та зажадав повернути йому квартиру та документи, на що вона відмовилася і казала, що це може відбутися тільки через суд. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав, просив суд прийняти рішення про задоволення позову, тому що воно є єдиним що ґрунтується на законі. Відповідачка [PERSON] з позовом [PERSON] не погодилася, подавши до суду письмові заперечення. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] за згодою дала пояснення як свідок по справі за правилами статі 184 ЦПК України пояснивши суду, що позивач по справі є її рідний брат, а 23.03.2016 року дійсно між нею та позивачем було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Договір було посвідчено у місті Миколаєві у приватного нотаріуса Євтушенко А.М. Волевиявлення позивача було вільним без будь-якого примусу, насильства або погроз. Відповідачка заперечувала, що скористалася станом здоров'я свого брата, вмовила його укласти спірний правочин, який би гарантував його догляд за ним до його смерті. [PERSON] в своїх запереченнях звертала увагу, що відповідно до пункту 11 Договору, право власності на відчужувану квартиру у Обдарованої виникає з моменту прийняття дарунку. Прийняттям дарунка вважається одержання Обдарованою примірника цього Договору після його нотаріального посвідчення, а не з моменту передачі квартири в якій він зареєстрований, проживає та буде проживати до самої його смерті. Отже ніяких дій щодо позбавлення позивача єдиного житла відповідачкою не вчинялося і не може бути вчинено відповідно до договору, як до рідної людини. Слід звернути увагу, що в договорі не зазначено проте, що квартира у цілому передається у користування обдарованої з моменту укладення цього договору. При цьому відповідачка звернула увагу, що має у своїй власності дві квартири у м. Миколаєві і ні в якому разі не переслідує мету покращення свого матеріального стану за рахунок рідного брата. Відповідачка вказувала, що укладаючи цей договір в першу чергу мала намір зберегти це житло для позивача, оскільки він є одинокою людиною похилого віку, і не є захищеним від шахрайських дій людей з метою заволодіння цією квартирою. Відповідачка також звернула увагу суду, що необґрунтованими є посилання позивача, що він мав намір отримувати, а вона пообіцяла йому матеріальну підтримку та догляд, тому що позивачу відомо, що вона отримує мінімальну пенсію, а позивач має доходи вдвічі більші, а тому має можливість забезпечити свої потреби самостійно. З цих підстав вважає договір дарування законним, а вимоги позивача - безпідставними. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] заперечувала, наголошуючи саме на відсутність правових підстав щодо визнання оспорювального договору недійсним за будь-якими підставами, що передбачає ЦК України. Представник відповідачки звернула увагу суду на те, що сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Більш того, просила врахувати, що відповідно до п.19 ППВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Євтушенко Алла Миколаївна в судові засідання не з'являлася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, подала суду письмові заперечення на позов, в яких вказувала, що 23 березня 2016 року нею був посвідчений договір дарування, Дарувальником за вказаним договором був [PERSON] та Обдарованою - [PERSON]. При зверненні вказаних осіб нотаріусом роз'яснювалися наслідки посвідчення такого договору, як дарування, а саме те, що [PERSON] втрачає право власності на квартиру за [ADDRESS]. Ніякого психічного тиску на нього ніхто не здійснював, так як йому роз'яснювалися всі норми щодо договору дарування та щодо посвідчення договору довічного утримання. Приватний нотаріус у запереченнях на позов зазначила, що під час бесіди з [PERSON] нею було запропоновано посвідчити заповіт або договір довічного утримання, але він неодноразово говорив про те, що хоче зробити договір дарування, тому що своїй сестрі вірить як нікому. Суд, вислухавши позивача, його представника, відповідачку та його представника, свідків, дослідивши інші матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON], 1942 року народження, проживає в квартирі [ADDRESS] з 1997 року, яка належала йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину заповітом, серія та номер: [NUMBER], виданого 21 жовтня 2014 року державним нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори. Право власності за [PERSON] на вказану квартиру на підставі свідоцтва про право власності за заповітом серія та номер: [NUMBER], виданого 21.10.2014 року державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори, було зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 166 28466 від 21.10.2014 року. В судовому засіданні встановлено, що 23 березня 2016 року між [PERSON] з однієї сторони «Дарувальник» та [PERSON] з іншої сторони «Обдарована», укладено договір дарування, згідно з яким Дарувальник подарував, а відповідачка прийняла в дар квартиру за [ADDRESS]. В цілому квартира складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, житловою площею 19, 2 кв.м., загальною площею - 36,7 кв.м. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Євтушенко А.М., та зареєстровано в реєстрі за № 112. Згідно з пунктом 11 Договору Дарування право власності на відчужувану квартиру у Обдаровуваної виникає з моменту прийняття дарунка. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваною примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Згідно до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають у Обдаровуваної відповідно до статті 334 Цивільного кодексу України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з дня такої реєстрації. Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування. Однак до теперішнього часу [PERSON] проживає в спірній квартирі сплачує комунальні послуги, іншого житла не має. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). В судовому засіданні в якості свідків з боку сторони відповідачки допитані [PERSON] яка є дочкою відповідачки та племінницею позивача. Свідок [PERSON] розповіла суду, що після смерті дружини її дядько - [PERSON] дуже сумував стан його здоров'я погіршився вони часто запрошували його до себе у гості у місто Миколаїв. Оскільки в них дружна сім я, позивачу подобалося приїжджати до них і він сам захотів переїхати жити до Миколаєва. Її мати погодилася на переїзд брата до Миколаєва, і йому запропонували жити де він захоче або окремо у новій квартирі, або з кимось з сім'ї. Позивач сам вирішив оформити договір дарування своєї квартири на сестру [PERSON], при чому йому ніхто не перешкоджав жити у квартирі в Одесі навіть після укладення договору дарування. Свідок [PERSON] не заперечувала, що позивач дав їй грошову суму 1000 доларів США на ремонт квартири у Миколаєві, ці гроші вона вважає подарунком від свого дяді. Свідок [PERSON] пояснив суду, що є чоловіком свідка [PERSON], йому відомо що позивач подарував свою квартиру в Одесі рідній сестрі [PERSON], однак про взаємовідносини між братом та сестрою йому нічого невідомо. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин вчинений під впливом помилки,обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статей 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини тертої статті 203 та 229 ЦК України. [PERSON] є пенсіонером, віком 74 роки, є особою похилого віку, та не мав на меті дарування квартири на користь відповідачки, що свідчить про укладення договору під впливом помилки. Позивач помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання. Фактичної передачі спірної квартири не відбулося, ключі від квартири позивач після укладення спірного договору обдарованій не передавав, продовжує проживати в квартирі та самостійно оплачувати за комунальні послуги. При цьому суд бере до уваги, що відповідачка [PERSON], пояснювала суду, що є рідною сестрою позивача, який гостюючи в них у місті Миколаїв, висловив бажання переїхати з Одеси до Миколаєва, щоб бути поруч з рідними людьми, які могли б по родинному йому допомагати йому у побуті, тому що той має проблеми з ногами, йому важко пересуватися, а вона як рідна сестра погодилася йому допомагати. При цьому відповідачка запевняла, що нема наміру збагачуватися за рахунок позивача, тому що сама має дві квартири, а метою укладення договору дарування було саме збереження квартири за позивачем, щоб уникнути будь-якого шахрайства. Відповідачка та свідки з боку сторони відповідача запевняли суд що не мали наміру позбавити [PERSON] єдиного житла, і він мав можливість жити де б захотів, хоч у Миколаєві, хоч у своєї квартирі у місті Одесі. На теперішній час у неї склалися неприязненні стосунки з братом і вона не бажає утримувати позивача та не мала нікого такого наміру, тому що отримує мінімальну пенсію. Отже під час укладення оспорювального договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним. Обставини справи свідчать проте, що укладаючи спірний договір [PERSON] не усвідомлював умови правочину і його правові наслідки. Аналогічна правова позиція визначена в постанові ВСУ від 18 червня 2014 року по справі № 6-69 цс 14. Таким чином встановлений факт відсутності волевиявлення [PERSON] під час укладення ним договору на безоплатну передачу власність відповідачці квартири, яка є його єдиним житлом, тому договір дарування підлягає визнанню недійсним. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанцій що знаходяться в матеріалах справи, позивачем сплачено 551,21 гривень при подачі позову та 275, 61 гривень за розгляд клопотання про забезпечення позову. Таким чином з відповідачки на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати у загальній сумі 826,82 гривень. Одночасно суд враховує, що розмір судового збору встановлюється виходячи з оцінки спірної квартири зазначено у договорі дарування у сумі 158 140 гривень 00 копійок, тому з відповідачки на користь держави підлягає до стягнення несплачена сума судового збору у сумі 1030,19 гривень (1581,40 - 551,21). На підставі викладеного та

Outcome: approved