Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить в порядку усунення перешкод в здійсненні ним свого права приватної власності на квартиру [ADDRESS] визнати відповідачку такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням вказуючи, що відповідачка є його колишньою дружиною. Після укладення шлюбу вона була зареєстрована в належній йому квартирі [ADDRESS] , а після народження спільної дитини сина [PERSON] , він теж був зареєстрований в даній квартирі. Таким чином, на даний час зареєстрованими в квартирі є він, відповідачка та їхня спільна дитина, але фактично в ній проживає тільки він. В березні 2017 року, відповідачка разом з дитиною, добровільно за власної ініціативою виселилася з належного йому житла та переїхала проживати до своїх батьків, на цей час в зазначеному житлі відповідачка не проживає більше року, належних їй та дитині речей в ньому немає, в інший спосіб інтересу до цього майна вона не проявляє, мети проживати в ній немає, оскільки проживає з іншим чоловіком без реєстрації шлюбу. Будь-яких угод щодо користування відповідачкою належним йому, зазначеним вище майном між ними не укладалось. Оскільки квартира належить йому, а відповідачка в ній не проживає та не користується нею вже більше року, вважає, що вона втратила право користування нею. Таким чином реєстрація відповідачки в квартирі створює йому перешкоди у здійсненні права власності, порушує його права та інтереси як власника житла, зняття її з реєстраційного обліку в інший спосіб є неможливим, у зв`язку з її небажанням це робити, що й змушує його звернутись з цим позовом до суду за захистом свого права приватної власності на зазначену квартиру. Відповідно до вимог ст.ст. 321, 325, 328, 346, 355, 368, 382, 386, 391 ЦК України, просить в порядку усунення перешкод в здійсненні ним свого права приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. \~ \~ \~ \~Клопотання про розгляд справи в іншому провадженні сторони не заявляли. 24.12.2019 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначила, що дійсно вона та їхній з позивачем неповнолітній син не проживають у спірній квартирі більше одного року, однак це викликано не її небажанням, а тим, що її колишній чоловік в 2016 році фактично вигнав її з квартири, зробивши неможливим проживання в ній, внаслідок того, що він змінив замки та не надав їй комплекту ключів і відповідно вона з дитиною були позбавлені доступу до квартири. Крім того, не зважаючи на те, що вони перебували у шлюбі позивач вселив в квартиру свою співмешканку, з якою він став проживати однією сім`єю. Іншого житла вона немає. Таким чином вона не проживає в спірному житловому приміщенні з поважної причини - внаслідок перешкод, які вчиняє їй позивач, а тому не повинна бути визнана судом такою, що втратила право користування спірним житлом. В судовому\~засіданні позивач [PERSON] \~позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені в позові, та пояснив, що приблизно в березні 2017 року відповідачка забрала речі і добровільно виселилася з квартири, приблизно через тиждень він став проживати в квартирі з співмешканкою, де проживають до цього часу. Коли дружина про це дізналась, вона прийшла з подругою та забрала телефон співмешканки, але забула свої ключі, згодом домовились та поміняли ключі на телефон. Так як він є власником квартири замки на дверях він замінив та попередив відповідачку, що якщо вона буде пошкоджувати двері, то він викликає поліцію. Дружина погрожувала випиляти двері, коли подала документи на розлучення, мала намір вселитись до квартири, але на той час вона вже зустрічалась з іншим чоловіком, тому він заперечував проти її заселення. Відповідачка в судовому засіданні показала, що вона проживала в квартирі та була зареєстрована в ній 28.10.2015 року, до цього часу жили у її батьків, бо чоловік навчався і приїжджав тільки на вихідні. 14.02.2017 року чоловік був на роботі та вже ввечері повідомив, що проводить час з іншою дівчиною і додому не прийде. Деякий час вона ще проживала в квартирі, однак чоловік та його мати наполягали на її виселенні, чоловік говорив, що втратив почуття до неї, в нього є інша жінка, з якою він має намір жити в цій квартирі. Під тиском чоловіка, в березні, вона зібрала речі та разом з дворічної дитиною змушена була перейти жити до матері. Вона забрала меблі, а коли з подружкою прийшла до квартири, щоб забрати ліки для дитини, там був чоловік з іншою жінкою, виник конфлікт, в результаті якого у них опинився телефон співмешканки чоловіка, а в чоловіка її ключі, згодом домовились та речами помінялись. Після цього випадку чоловік поміняв замки на дверях. Свого житла вона немає, зареєструватися у іншому житлі немає можливості, тому проти позову заперечує. Представник третьої особи Вільногірської міської ради в судове засідання не з`явився, надав телефонограму про розгляд справи без їх участі. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, факт належності позивачу на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , підтверджується договором дарування квартири від 09.07.2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Савельєвою Г.В. зареєстрованим в реєстрі за № 613 (а.с. 7). \~ \~ \~ \~ \~Факт реєстрації відповідачки [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , підтверджується довідкою № 5179, що видана 25.09.2019 року відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (а.с. 8) та інформацією, наданою виконавчим комітетом Вільногірського міської ради від 07.10.2019 року за вих. № 2295/0/2-19 (а.с. 19). Відповідно до рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.04.2017 року шлюб між сторонами розірваний ( а.с.9-12). Актами № 679 від 17.03.2017 року та № 389 від 18.09.2019 року складеними депутатом Вільногірської міської ради [PERSON] , встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстрований позивач, його колишня дружина [PERSON] , та спільна дитина [PERSON] , 2014 року, які з 2017 року фактично за цією адресою не проживають (а.с.13,14). Відповідно до умов договору про прийняття сторонами зобов`язань у цивільних правовідносинах укладеного між [PERSON] та [PERSON] 28.06.2017 року, сторони дійшли згоди про те, що [PERSON] , у якості компенсації дійсної вартості майна, яке було придбане під час шлюбу сторонами сплачує [PERSON] кошти у розмірі 3500 гривень., яка погоджується, що ця компенсація є достатньою та розумною та відповідає дійсній вартості цього майна (а.с.40,41). В силу\~ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ч.1\~ст.317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1\~ст.319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом урегульовано також\~ст.405 ЦК України. Згідно\~ст.405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічну норму містить також\~ст.156 ЖК УРСР. Статтею 156 ЖК УРСР\~визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Норми\~ст.391 ЦК України, на які посилається позивач, є загальними по відношенню до житлових прав та підлягають застосуванню поряд та в порядку, передбаченому спеціальним законом, яким є ЖК , або з підстав, прямо зазначених в\~ЦК України. За порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 ЦК України\~та статей\~150,\~156\~у поєднанні зі\~статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей\~383,\~391,\~406 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК України \~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 9 ЖК України \~передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Європейський суд з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) вказує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, а у справах «Дакус проти України» та «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначає, що при розгляді справ про позбавлення права на житло національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] з 09.07.2014 року є власником квартири [ADDRESS] , в якій на даний час зареєстрований він, відповідачка [PERSON] та син сторін [PERSON] , [INFO] , в березні 2017 року, внаслідок неприязних стосунків, які виникли між сторонами та під тиском позивача, відповідачка виселилася з квартири разом з дитиною та стала проживати у іншому житлі, на даний час іншого житла\~у власності\~ не\~має,\~мала намір\~вселитись до\~спірної квартири\~після припинення\~ шлюбно-сімейних\~стосунків,\~однак позивач\~без її\~відому та\~згоди замінив\~замки на\~вхідних дверях\~ квартири,\~що \~останній \~підтвердив в\~судовому засіданні,\~чим фактично\~ створив\~ перешкоди\~позивачці \~у користуванні\~житлом,\~що в\~цілому \~дає суду\~підстави вважати,\~що відповідачка\~ залишила\~спірне житло\~ та\~не проживає\~у ньому\~ \~з поважних\~причин,\~ доказів на спростування цих обставин, позивачем не надано, тому доводи остатнього щодо добровільності залишення відповідачкою квартири, належної позивачу суд оцінює критично, а підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Крім того, факт послідуючого припинення шлюбних відносин між сторонами не може слугувати підставою для позбавлення [PERSON] , як колишнього члена сім`ї власника житлового приміщення, права користування цим житлом. До того ж, позивач як на підставу заявлених ним вимог посилається на норми ст. 391 ЦК України, хоча взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин, регулюються окремими нормами Закону, зокрема ст. 405 ЦК України. \~Викладене \~ узгоджується\~з \~ правовою\~позицією,\~викладеній \~у Постанові\~ВС від 07.10.2019 року (справа № 296/6450/17) , згідно якої встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, створення останньою перешкод відповідачу у користуванні спірною квартирою, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись спірним житлом». У постанові від 24 жовтня 2018 року (справа № 490/12384/16-ц) Верховний Суд дійшов висновку про те, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК України \~строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Таким чином суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] не довів факт відсутності відповідачки [PERSON] понад встановлені\~статтею 405 ЦК України\~строки у спірній квартирі без поважних причин, тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. слід покласти на позивача. На підставі ст.ст. 319, 321,383, 386, 405 ЦК України, ст.156 ЖК УРСР,

Outcome: dismissed