Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої злочином. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02 жовтня 2015 року, приблизно о 23-30 год., в темний час доби [PERSON], перебуваючи у стані алкогольного спяніння, керуючи його автомобілем «FIAT LINEA», державний реєстраційний номер АН 6713, в якому знаходилося троє пасажирів, порушивши п. 2.9 та п. 12.3 Правил дорожнього руху, на автодорозі «Одеса-Мелітопіль-Новоазовськ (М-14) проявив необережність та допустив виїзд керованого ним транспортного засобу на ліве узбіччя, де сталося перевертання автомобіля, внаслідок чого пасажир автомобіля [PERSON] загинула від отриманих травм, а автомобіль був пошкоджений. Вироком Приморського районного суду Запорізької області від 23.02.2016 року [PERSON] визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки. Право керування відповідачу було передано громадянином [PERSON], який мав право керування зазначеним автомобілем. Згідно висновків авто-технічної експертизи дії відповідача знаходяться в причинному звязку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Тобто пошкодження автомобіля сталося з вини водія [PERSON] На даний час автомобіль пошкоджений та не придатний до використання. Матеріальний збиток від пошкодження автомобіля підтверджується висновком експерта № 16/16 від 19.03.2016 року, зробленим судовим експертом Запорізького науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру МВС України та складає 231 169,61 грн. Злочинними діями [PERSON] йому нанесена матеріальна шкода, яка полягає у збитках від пошкодження автомобіля «FIAT LINEA» на суму 231 169,61 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь суму матеріальної шкоди в розмірі 231169,61 грн. та судові витрати, які полягають у витратах на правову допомогу у сумі 1500 грн. Ухвалою суду від 21.11.2016 року, враховуючи, що відповідач пошкодив автомобіль «Fiat Linea» д/н АН 6713, право керування на який йому передав [PERSON], що мав право керування зазначеним автомобілем, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] (а.с.78). Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та підстави, на яких вони ґрунтуються, дала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Вважає позов обґрунтованим, заснованим на законі та таким, що підлягає задоволенню. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, пояснив суду, що 02.10.2016 року він дійсно керував автомобілем «FIAT LINEA», який належить позивачу, та з його вини сталося ДТП, внаслідок якої автомобіль було пошкоджено. Вироком суду він визнаний винним, засуджений до позбавлення волі та в даний час відбуває покарання. Не заперечує проти стягнення з нього матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля у розмірі 231\~169,61 грн. та судових витрат. Додатково пояснив, що він є інвалідом другої групи та отримує пенсію по інвалідності. Інвалідність йому встановлена у 2016 році. Третя особа [PERSON], який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не зявився, про причини неявки до суду не повідомив, заперечень проти задоволення позовних вимог не надав. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вироком Приморського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року встановлено, що 02.10.2015 року, приблизно о 23-30 годині, в темний час доби, [PERSON], в порушення вимог підпункту а) пункту п.2.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306: згідно якого водію забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного спяніння, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, керував автомобілем [NUMBER], який належить [PERSON] При цьому у якості пасажирів в салоні вказаного автомобіля перебували: [PERSON] та [PERSON] на задньому пасажирському сидінні, а [PERSON] - на передньому пасажирському сидінні. Здійснюючи рух по автодорозі «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ (М-14) Приморськ» в напрямку від автодороги М-14 у бік м. Приморську Запорізької області, в районі 6 км + 600 метрів, [PERSON] проявив необережність, яка виразилась у злочинній недбалості, не виконав вимоги Правил дорожнього руху п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій обєктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху обїзду перешкоди», та згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 614/15 від 29.10.2015 року, допустив виїзд керованого ним транспортного засобу на ліве узбіччя, де сталося перевертання автомобіля, внаслідок чого [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, від яких вона померла у КП «Приморська ЦРЛ» 07.10.2015 року. Невиконання [PERSON] вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху знаходиться в причинному звязку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Цим вироком також встановлено, що згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 614/15 від 29.10.2015 року, дії водія автомобіля [NUMBER], в розглянутій дорожній ситуації суперечать п. 12.3 ПДР України, він мав технічну можливість запобігти ДТП повільно знижуючи швидкість руху до початку закруглення. В судовому засіданні при розгляді даного кримінального провадження [PERSON] свою вину визнав у повному обсязі. Зазначеним вироком суду [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки (а.с.99-100). Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2016 року вирок Приморського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року щодо [PERSON] залишено без змін (а.с.101-102). Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 231\~169,61 грн. - в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов'язаної з пошкодженням автомобіля, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САТ 587217 та повідомленням територіального сервісного центру № 2344 регіонального сервісного центру МВС України в Запорізькій області від 01.12.2016 року № 815, власником автомобіля «FIAT LINEA», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON]. Особливі відмітки: має право користуватись транспортним засобом [PERSON] (а.с.26-27, 51). Згідно із висновком експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 19.03.2016 року № 16/16 та додатків до висновку, матеріальний збиток, нанесений власнику транспортного засобу «FIAT LINEA», 2012 року виготовлення, державний реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок ушкоджень транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.10.2015 року, може складати 231\~169,61 грн. (а.с.3-20). Судом встановлено, що винними діями [PERSON] позивачу було заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 231\~169,61 грн. Розмір шкоди підтверджений представленими і дослідженими в судовому засіданні доказами та відповідачем не оспорюється. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 231\~169,61 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Згідно з положеннями ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомог и. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно із\~ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, який набрав чинності з 01 січня 2012 року, в редакції, що діяла на час надання правової допомоги та розрахунку за неї, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах\~субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем надано договір про надання правової допомоги, укладений 12.04.2016 року між ним та адвокатом [PERSON] (а.с.28). Згідно із розрахунком компенсації витрат на правову допомогу (а.с.94) правова допомога була надана позивачу до судового засідання у виді складання позовної заяви та підготовки позову до суду з урахуванням підготовки копій доданих до позову документів. Вартість вказаної правової допомоги склала 1740 грн. за три години роботи. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру за №11, за надання правової допомоги позивач сплатив 1500 грн. (а.с.59). Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік», - 1450 грн. на час надання правової допомоги та її оплати листопад 2016 року, витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн. не перевищують граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою, встановлений діючим законодавством (1450 грн. х 40% = 580 грн. х 3 год. = 1740 грн.). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, у сумі 1500 грн. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідач, який є інвалідом другої групи (а.с.57), звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, тому суд не вирішує питання щодо стягнення з відповідача судового збору.

Outcome: approved