Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики дійсним та стягнення боргу. В обґрунтування свого позову позивач вказав, що 09 вересня 2009 року [PERSON] уклав з [PERSON] в формі розписки договір позики, згідно якого, [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальнику) грошові кошти у сумі 30 000 доларів США, при цьому [PERSON] взяв зобов'язання повернути дані грошові кошти [PERSON]. по першій вимозі останнього. В момент укладення даного договору [PERSON] передав [PERSON] вищевказані грошові кошти. Місцем укладення даного договору був Фрунзенський район міста Харкова, а саме: [ADDRESS]. Даний договір позики укладавсь в присутності [PERSON] та [PERSON] 05 жовтня 2012 року [PERSON] направив на адресу [PERSON]. письмову претензію (вимогу про оплату) з вимогою повернути вищевказану заборгованість по договору позики у розмірі 30 000 доларів США (еквівалент 239 970 грн.) до 22 жовтня 2012 року. При цьому встановлено, що у січні 2013 року [PERSON] повернув [PERSON] частину позичених грошів у розмірі 50 доларів США (еквівалент 399 грн. 65 коп.), після чого у [PERSON] залишився борг перед [PERSON] у розмірі 29 950 доларів США. (еквівалент 355045 грн.66коп.). Однак, у вказаний строк по даний час [PERSON] вищевказану претензію (вимогу про оплату) [PERSON] у повному обсязі не виконав та не повернув всю заборгованість. Факт укладення 09.09.2009 року договору позики між [PERSON]. та [PERSON] у сумі 30 000 доларів США та факт заборгованості за даним зобов'язанням підтверджується: - розпискою від 09.09.2009 року; - постановою про закриття кримінального провадження СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 22 березня 2013 року; - свідками [PERSON] та [PERSON] Крім основної суми боргу, позивач, на підставі ст.. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача 3% річних за прострочення зобов'язання за період з 22.10.2012 року по 23.06.2014 року у розмірі 17793,77 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, а представник відповідача проти позову заперечувала на підставі того, що відповідач не позичав гроші у позивача, а надана розписка, не є борговою розпискою, яка б свідчила, що він позичав гроші у [PERSON] При цьому, в обґрунтування своїх заперечень, представник відповідача заявила клопотання про призначення судово-лінгвістичної експертизи для визначення змісту наданої позивачем розписки. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що були присутніми 09 вересня 2009 року за адресою: [ADDRESS], де розташований офіс їх знайомого [PERSON], при передачі [PERSON] 30000 доларів США [PERSON]. [PERSON] написав розписку. [PERSON] та [PERSON]не підписували розписку, оскільки їх про це не просили. В судовому засіданні досліджені докази, а саме розписка наступного змісту російською мовою «Я, [PERSON]занял для покупки автомобіля 30,000 $ (тридцать тисяч долларов) США) 9.09.09 підпис»; постанова про закриття кримінального провадження від 22.03.2013 року; вимога [PERSON] [PERSON] про оплату від 05.10.2012 року; висновок судово-лінгвістичної експертизи №056/766-2 від 26.12.2014 року, згідно якого: «Російське слово занять є двозначним, воно вживається в значеннях «1. брати в борг, 2. давати в борг». Синтаксична структура текстового матеріалу, наданого для дослідження, та змістові зв'язки дієслова «занял»з іншими компонентами речення не дають змоги усунути цю двозначність і встановити значення в слова «занял»в аналізованому текстовому матеріалі.Наданий для дослідження текстовий матеріал не дає змоги однозначно встановити такі факти, юридично важливі для тексту розписки: 1) особу позичальника, 2) особу позикодавця, 3) що відбулося: отримання [PERSON] позики від іншої особи чи надання [PERSON] позики іншій особі. Це суперечить принципу лінгвальної визначеності, що є важливим для тексту розписки як документа, який має юридичні наслідки. Отже лінгвістичні параметри -текстового матеріалу, наданого для експертизи, не дають підстав вважати його борговою розпискою.» Вивчивши уточнену позовну заяву, вислухавши сторони, свідків, дослідивши надані сторонами докази, приходжу до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, згідно ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір і не можуть ґрунтуватися на припущеннях. З наданих позивачем доказів не вбачається беззаперечне виникнення у відповідача зобов'язання на повернення позики, оскільки викликає сумніви сам факт виникнення такого зобов'язання. Так, у наданій розписці не міститься беззаперечних відомостей про боржника та кредитора, строк виконання зобов'язання, а також про те, хто саме позичав кошти. З висновку судово-лінгвістичної експертизи №056/766-2 від 26.12.2014 року вбачається, що дану розписку неможливо однозначно вважати борговою. З постанови про закриття кримінального провадження від 22.03.2013 року також не вбачається, що [PERSON] позичав гроші у [PERSON]., оскільки сам [PERSON] взагалі не опитаний, а інших доказів, крім пояснень [PERSON],[PERSON] та [PERSON] надано не було. Крім того, твердження кредитора не можуть ґрунтуватися на показаннях свідків. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed