Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду, спричинену внаслідок ДТП, яка сталась 23.03.2019, в розмірі 441271,67 грн., моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., відшкодувати судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 23.03.2019 о 20-30 годині на перехресті вулиць Плеханівської та Морозова в м. Харкові [PERSON] , керуючи транспортним засобом, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та допустив зіткнення з автомобілем Toyota Rav4, д.н. [NUMBER] , власником якого є позивач у справі [PERSON] . В результаті ДТП автомобілю позивача завдані механічні пошкодження, згідно звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту їх розмір становить 441271,67 грн. Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 встановлено, що водій [PERSON] порушив п. 8.4б Правил дорожнього руху України, вчинивши правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Позивачу стало відомо, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] не була застрахована, а тому спричинена шкода має бути відшкодована винною особою. Також позивач вказує, що внаслідок протиправної поведінки відповідача, він пережив душевні страждання, йому довелось відвідувати психолога внаслідок отриманого психологічного стресу та тілесних ушкоджень, перебуваючи на кермом транспортного засобу, що вплинуло на його психологічний стан, порушило звичайний життєвий ритм, вимагало додаткових зусиль для організації життя, зокрема у зв`язку з пошкодження автомобіля він був змушений користуватися послугами служби таксі, щоб діставатися до лікарень та інших закладів для забезпечення нормального забезпечення умов свого життя. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, в якому він, не погоджуючись із заявленими вимогами, просить відмовити в задоволенні позову. Так, відповідач вказує, що співробітниками поліції було складено два протоколи, як у його відношенні, так і у відношенні позивача [PERSON] за порушення останнім п. 12.1 ПДР України. Водія [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності, однак провадження у справі було закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. При цьому, наявність або відсутність вини встановлюється під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення, однак вина осіб, що притягаються до адміністративної відповідальності, не встановлюється у справах, де провадження закривається, отже вина як водія [PERSON] , так і водія [PERSON] у даній ДТП судовими рішеннями не встановлена. Також відповідач не згоден із розміром матеріальної шкоди, його не було запрошено на технічний огляд пошкодженого транспортного засобу, він був позбавлений можливості надати свої міркування та зауваження, а в задоволенні стягнення моральної шкоди необхідно відмовити у зв`язку із недоведеністю останньої. Позивачем [PERSON] надано відповідь на відзив, в якому він зазначає, що закриття провадження у справі не є реабілітуючою обставиною, тобто такою, що спростовує факт наявності вини особи в скоєній ДТП, в мотивувальній частині судового рішення про закриття провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності містились твердження, що судом встановлено вину водія, оскільки у разі відсутності вини особи у ДТП провадження у справі підлягає припиненню з підстав відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Не згода відповідача із наданою оцінкою, його відсутність при огляді транспортного засобу не є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] подав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких посилається на те, що позивач [PERSON] помилково робить висновок, що вина іншого водія у ДТП складає 100%, оскільки за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення, тобто якщо наявна вина двох осіб, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. Однак ступень вини [PERSON] та [PERSON] судовими рішення про притягнення учасників ДТП до адміністративної відповідальності не визначена. Також відповідач оспорює розмір матеріальної шкоди, оскільки він має обґрунтованим та підтвердженим належними доказами, надана суду копія звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту містить недоліки, який виключають допустимість цього доказу, до того ж цей звіт був виготовлений на замовлення МТСБУ, яке у своїй відповіді повідомило про неможливість виплати страхового відшкодування [PERSON] у зв`язку із не наданням документів на підтвердження вини іншого учасника ДТП. До того ж, позивачем не надано доказів на проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, тобто не надано доказів реальних витрат позивача, які він зазнав з приводу відновлення свого транспортного засобу. Також позивачем було приховано, що даний транспортний засіб був придбаний на аукціоні в США з пошкодженнями (вода/повінь), що значно зменшує його вартість порівняно із аналогами. Позивачем не надано і доказів на спричинення моральної шкоди, а також обґрунтування заявленого її розміру, що виключає задоволення вимог в цій частині. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Коваленко М.В. підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Найда С.С. у судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 23.03.2019 на перехресті вулиць Плеханівської та Морозова в м. Харкові сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Toyota Rav4, д.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля Subaru Forester, р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , транспортні засоби отримали механічні пошкодження, спричинено матеріальну шкоду. Матеріалами справи підтверджено, що співробітниками патрульної поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 156776 від 28.05.2019 відносно водія [PERSON] , а також протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 156777 від 29.05.2019 відносно водія [PERSON] . Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 у справі № 641/4462/19 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення на момент розгляду справи. В даному судовому рішенні міститься інформація про те, що 23.03.2019 водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом, не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та допустив зіткнення із транспортним засобом Toyota Rav4, д.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , чим порушив п. 8.4 б ПДР України. Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.12.2019 у справі № 641/4462/19 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності водія [PERSON] за ст. 124 КУпАП також закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення на момент розгляду справи. В даному судовому рішенні міститься інформація про те, що 23.03.2019 водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом, не дотримався безпечної швидкості руху та допустив зіткнення із транспортним засобом Subaru Forester, р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , чим порушив п. 12.1 ПДР України. В матеріалах справи міститься інформація, що позивач [PERSON] звернувся до МТСБУ, однак рішення щодо виплати відшкодування шкоди не було прийнято, оскільки вина іншого учасника ДТП не була підтверджена документально. ТОВ «Незалежна експертна компанія» на замовлення МТСБУ було проведено оцінку вартості відновлювального ремонту транспортного засобу Toyota Rav4, д.н. [NUMBER] , згідно звіту № 138/М/2019 від 14.05.2019 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП, яка сталась 23.03.2019, складає 441271,67 грн. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Це означає, що у справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «відповідно до частини четвертої\~статті 61 ЦПК України\~вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне порушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода, та чи сталася вона з вини відповідача. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Частиною 1 статті 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). В ч. 2 п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди»\~роз`яснено судам, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Положеннями ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення\~ст. 1187 ЦК України\~регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою. На відміну від зазначених положень,\~ст. 1188 ЦК України\~регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним\~Правил дорожнього руху, наявність причинного зв`язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей\~1166,\~1187 ЦК\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга\~статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята\~статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої\~статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 зазначеної постанови Пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду. Законодавство в деліктних правовідносинах передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Аналіз судової практики вказує на те, що при ДТП, яка сталася при наявності вини обох водіїв (учасників) має значення ступінь вини кожного з них (це і є обставиною, яка має істотне значення). При цьому, учасники ДТП мають право звернутися до страхової компанії іншого учасника ДТП з заявою про виплату страхового відшкодування. В такому випадку, при наявності обопільної вини, кожна страхова компанія виплачує заявнику 50% від суми завданих збитків. Відповідно до п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. У пункті 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Враховуючи, що судовими рішеннями у справах про притягнення водії [PERSON] та [PERSON] підтверджено факт скоєння ДТП за їх участі, не спростовано їх вину у ДТП, а також наявність в їх діях порушення ПДР України, суд приходить до висновку, що дані водії мають відповідати за шкоду, спричинену внаслідок взаємодії їх транспортних засобів, в рівних частинах, оскільки в ході розгляду справи учасниками провадження не заявлялось відповідних клопотань щодо призначення експертизи з метою визначення ступеню вини кожного з учасників ДТП. В статті 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено поняття шкоди, заподіяної майну. Так, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Позивачем на підтвердження вартості відновлювального ремонту транспортного засобу надано копію звіту ТОВ «Незалежна експертна компанія» № 138/М/2019 від 14.05.2019, заначений в ньому розмір відповідачем не спростований, а зауваження відповідача щодо його якості судом до уваги не приймаються. Що стосується вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 1 ст. 1167 ЦК України передбачає, що\~ моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач.\~ Враховуючи, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому душевних страждань, необхідність відвідувати психолога, спричинення йому внаслідок ДТП тілесних ушкоджень, порушення його звичайного ритму життя, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Згідно із\~ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України\~передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з урахуванням наявних у справі доказів. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: partial