Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], треті особи: Управління державної міграційної служби у Миколаївській області, в особі Южноукраїнського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, Орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради, [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. За даною адресою крім нього зареєстровані відповідач, яка є його колишньою дружиною, та їх син [PERSON], однак останні в даній квартирі не проживають з липня 2015 року. В липні 2015 року він з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, і остання разом з сином [PERSON] почала проживати за адресою: [INFO], де проживають до теперішнього часу. Рішенням Южноураїнського міського суду Миколаївської області від 21.10.2015 р. [PERSON] з сином було вселено в його квартиру [ADDRESS] та визнано за ними право користування даною квартирою. 30.11.2015 р. [PERSON] склала заяву про те, що вона разом з сином вселилися у вказану квартиру та претензій до нього не мають. Постановою державного виконавця відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції від 10.12.2015 р. виконавче провадження про вселення [PERSON] та [PERSON] у вищевказану квартиру закінчено у звязку з виконанням рішення суду в повному обсязі. Однак, незважаючи на це відповідачі фактично не вселилися до квартири [ADDRESS] і продовжували проживати в [INFO], де мешкають по теперішній час На даний час [PERSON] фактично утворила нову сімю. Будь-яких перешкод у користуванні належною йому квартирою він відповідачам не створював. Реєстрація відповідачів в належній йому квартирі позбавляє його як власника можливості розпорядитися даним житлом. Вважає, що відповідачі втратили право користування квартирою № 52 в будинку № 13 по проспекту Незалежності в м. Южноукраїнськ Миколаївської області. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю та просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування належною їй квартирою № 52 в будинку № 13 по проспекту Незалежності в м. Южноукраїнськ Миколаївської області зі зняттям їх з реєстраційного обліку. Відповідач [PERSON], яка також є законним представником [PERSON], та її представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] з 16.06.2007 р. перебували у шлюбі, мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] ще до реєстрації шлюбу з позивачем була зареєстрована в [INFO], а [PERSON] з 08.04.2008 р.. З літа 2015 року відносини між подружжям погіршилися і позивач почав створювати відповідачам перешкоди у користуванні вказаною квартирою в наслідок чого 21.10.2015 р. Южноукраїнським міським судом Миколаївської області ухвалено рішення у цивільній справі № 486/1394/15-ц про вселення [PERSON] та [PERSON]. На виконання даного рішення суду 30.11.2015 р. останніх було вселено у спірну квартиру відділом ДВС. 29.12.2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З січня 2016 року позивач знову почав створювати відповідачам перешкоди і в березні 2016 року [PERSON] звернулася до відділу ДВС про відновлення виконавчого провадження. В травні 2016 року відділом ДВС було відновлено виконавче провадження з виконання рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.10.2015 р. про вселення відповідачів у спірну квартиру. З постанови державного виконавця від 16.08.2016 р. про закінчення виконавчого провадження вбачається, що позивач дійсно не виконує рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.10.2015 р. за що на нього накладено відділом ДВС штрафні санкції та матеріали були надіслані до правоохоронних органів за ст. 382 КК України, яка передбачає невиконання рішення суду. Підставою визнання особи такою, що втратила право користування квартирою передбачено ст. 405 ЦК України. Як видно з наведеного відповідач не могла проживати у спірній квартирі, так як позивач створює перешкоди щодо її проживання. У разі визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, будуть порушені права дитини, оскільки [PERSON] не має власного житла. Посилання позивача на крадіжки відповідачем [PERSON] майна у спірній квартирі не ґрунтуються на рішеннях суду, а тому є порушенням конституційного принципу презумпції невинуватості. Просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] проти вимог позивача не заперечувала. Представник Управління державної міграційної служби у Миколаївській області, в особі Южноукраїнського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області в судове засідання не зявився, однак від даного управління надійшов лист, в якому просить суд розглянути справу без участі його представника. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, мотивуючи тим, що згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може проживати за однією адресою і бути зареєстрованою за іншою адресою. Відповідно до ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. За усною домовленістю батьків [PERSON] залишився проживати з матірю, але це не дає право батьку зняти дитину з реєстраційного обліку за місцем проживання батька, оскільки дитина може бути зареєстрована як за місцем проживання матері, так і батька. Зареєструвати [PERSON] за іншою адресою не має можливості, а тому у разі зняття його з реєстрації за місцем проживання позивача, будуть порушені житлові права дитини. Просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо зняття неповнолітнього [PERSON] з реєстраційного обліку. Під час розгляду справи по суті встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.04.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. № 9, 10). Відповідно довідки (виписки з домової книги про склад сімї та реєстрації) від 19.07.2016 р., виданої Центром надання адміністративних послуг міста Южноукраїнськ, за вищевказаною адресою зареєстровані позивач, його мати [PERSON], його колишня дружина відповідач [PERSON] та син [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] була зареєстрована в даній квартирі 23.06.2006 р., відповідач [PERSON] 08.04.2008 р. (а.с. № 11). [PERSON] та [PERSON] з 16 червня 2007 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом РАЦС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, за актовим записом № 114. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29.12.2015 р. шлюб між останніми розірвано, рішення набрало законної сили 16.01.2016 р. (а. с. № 12). [PERSON] та [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини в липні 2015 року і остання разом з сином [PERSON] почала проживати за адресою: [INFO]. Рішення Южноураїнського міського суду Миколаївської області від 21.10.2015 р. [PERSON] з сином було вселено в квартиру [ADDRESS] та визнано за ними право користування даною квартирою (а. с. № 13). Згідно копії заяви [PERSON] адресованої начальнику відділу ДВС Южноукраїнськог міського управління юстиції [PERSON] від 30.11.2015 р., вона разом з сином вселилися у квартиру [ADDRESS] та претензій до [PERSON] не мають (а.с. № 16). Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції [PERSON] від 10.12.2015 р. виконавче провадження про вселення [PERSON] та [PERSON] у вищевказану квартиру закінчено у звязку з виконанням рішення суду в повному обсязі. Однак, як стверджує позивач, відповідачі фактично не вселилися до квартири [ADDRESS]. Будь-яких перешкод відповідачам у користуванні належною йому квартирою він не створював. З 27 липня 2015 року відповідачі в його квартирі не проживають. Вислухавши сторони, представника відповідача, третю особу [PERSON], представника органу опіки та піклування, враховуючи позицію Управління державної міграційної служби у Миколаївській області, в особі Южноукраїнського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують свої доводи та заперечення, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню на підставі наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як доказ своїх позовних вимог [PERSON] надав суду копію довідки від 28.07.2016 р., виданої головою ОСББ «Незалежність 13» про те, що [PERSON] з сином фактично н проживають за адресою: [INFO] з 27.07.2015 р., її особистих речей в квартирі не має (а. с. № 23). В судовому засіданні свідки [PERSON] підтвердила, що [PERSON] разом з сином в серпні 2015 року переїхала з квартири [ADDRESS] і з того часу останні в даній квартирі не проживають. Свідок [PERSON] суду показала, що під час її гостювання в грудні 2015 року та в січня 2016 року у [PERSON] в квартирі [ADDRESS] речей [PERSON] та [PERSON] в даному помешканні не було, в дану квартиру вони не приходили і не проживали в ній. Свідок [PERSON] підтвердив факт проживання відповідачів більше року в квартирі [ADDRESS] з чоловіком на імя Андрій. Будь-яких доказів, які б спростовували твердження позивача та покази свідків стосовно непроживання відповідачів в квартирі [ADDRESS] [PERSON] та її представником суду не надано. Доводи представника відповідача [PERSON] на те, що відповідач не могла проживати у спірній квартирі, так як позивач створює перешкоди щодо її проживання, не можуть бути прийняті судом, оскільки залишилися не доведеними. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] з липня 2016 року не проживає за адресою: [INFO]. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] понад один рік не проживає у вказаній квартирі, суд вважає, що вона втратила право на користування цим житлом. Позовні вимоги стосовно зняття [PERSON] з реєстраційного обліку не можуть бути задоволені, так як є передчасними, оскільки відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» N 1382-IV від 11 грудня 2003 року, судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою зняття з реєстрації місця проживання особи. Що стосується позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, то суд вважає, що вони задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідо до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що підстави для визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право кристування квартирою № 52 в будинку № 13 по проспекту Незалежності в м. Южноукраїнськ відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно квитанції № 5 від 02.08.2016 р. позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 580 гривень (а. с. № 1), тоді як відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду немайнового спору фізичною особою становила в 2016 році 551,20 гривень. Таким чином, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 275,60 гривень.

Outcome: partial