Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу і поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 29.11.2013 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні поглядів на сімейне життя та обовязки подружжя, шлюбні відносини припинені з вересня 2015 року, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. У період спільного проживання ними було придбано у спільну власність: - автомобіль марки Honda CR-V легковий універсал В, білого кольору, номер шасі (кузова, рами0 5J6RM4850EL700149, номерний знак [NUMBER], 2013 року випуску, зареєстрований на імя відповідача, вартістю 291000 грн.; - плазмовий телевізор LCD 3156-42LA690V LG вартістю. 10113 грн.; - ноутбук Lenovo Idea Pad вартістю 8591 грн. Позивач вказує, що не може домовитися з відповідачем про добровільний поділ майна в натурі відповідно до належних їм часток. Тому позивач прохає винести рішення про поділ майна в натурі, виділивши йому у власність плазмовий телевізор LCD 3156-42LA690V LG вартістю. 10113 грн. і ноутбук Lenovo Idea Pad вартістю 8591 грн., а за відповідачем визнати право власності на автомобіль марки Honda CR-V легковий універсал В, білого кольору, номер шасі (кузова, рами0 5J6RM4850EL700149, номерний знак [NUMBER], 2013 року випуску, зареєстрований на імя відповідача, вартістю 291000 грн., при цьому зобовязати відповідача сплатити йому грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля в сумі 145500 грн. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги щодо поділу майна в натурі, пояснивши, що плазмовий телевізор і ноутбук він придбав за власні кошти, а автомобіль Honda CR-V придбала дружина за власні кошти, а не за спільні кошти сімї, де вона взяла ці кошти, він не знає і не цікавився. Він прохає стягнути з відповідача половину вартості автомобіля виходячи з того, що автомобіль експлуатував він, здійснював за свої кошти його обслуговування і ремонт, заправляв його пальним. Ці витрати він оцінює в половину вартості автомобіля. Представник відповідача [PERSON] позов визнає частково, а саме не заперечує проти розірвання шлюбу і виділення у власність позивачу плазмового телевізора LCD 3156-42LA690V LG вартістю. 10113 грн. і ноутбука Lenovo Idea Pad вартістю 8591 грн. Свої заперечення проти визнання автомобіля спільною власністю сімї і його поділу представник відповідача мотивує тим, що автомобіль був придбаний відповідачем не за спільні кошти сімї, а за власні кошти, тому є її особистою власністю, а не власністю сімї, і не підлягає поділу. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Фрунзенський відділ ДВС м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківської області, [PERSON], залучені судом за їх клопотанням до участі у справі, проти задоволення позову заперечують частково, а саме в частині визнання за відповідачем права власності на автомобіль марки Honda CR-V легковий універсал В, білого кольору, номер шасі (кузова, рами0 5J6RM4850EL700149, номерний знак [NUMBER], 2013 року випуску, зареєстрований на імя відповідача, вартістю 291000 грн., та зобовязання відповідача сплатити позивачу грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля в сумі 145500 грн. Свої заперечення вони мотивують тим, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.11.2015 року у справі № 645/4035/15ц, залишеним без змін ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти 283 964 грн. 60 коп., три проценти річних 16 501 грн. 05 коп., інфляційні витрати 142 224 грн. 95 коп., а всього 442 690 грн. 60 коп. Зазначеним рішенням встановлено, що 03.05.2012 року на підставі договору купівлі-продажу у товариства з обмеженою відповідальністю «Автомото» [PERSON] придбала у власність автомобіль марки Hyundai Santa FE, номерний знак [NUMBER]. 04.05.2012 року вона надала нотаріально посвідчену довіреність на імя [PERSON], якою уповноважила останнього керувати та розпоряджатися вказаним автомобілем. 03.05.2013 року [PERSON] без згоди [PERSON], яка на той час перебувала за кордоном, продав автомобіль марки Hyundai Santa FE, номерний знак [NUMBER] гр. [PERSON] за 283 964 грн. 60 коп., гроші від продажу автомобіля позивачці відповідач не передав. На даний час на виконанні Фрунзенського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження ВП № 50708381 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 24 березня 2016 року Фрунзенським районним судом м. Харкова по цивільній справі № 645/4045/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 442690 грн. 60 коп. Зважаючи на викладені обставини, і позивач, і відповідач зацікавлені в тому, щоб автомобіль марки Honda CR-V, номерний знак [NUMBER], було визнано особистою власністю [PERSON] з метою уникнути звернення стягнення за зазначеним виконавчим листом на належну [PERSON] частку у праві власності на автомобіль. Представники третіх осіб зазначають, що ні позивачем, ні відповідачем не надано належних і допустимих доказів придбання автомобіля за особисті кошти [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін, представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов такого.\~\~ Судовим розглядом встановлено, що з 29.11.2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу дітей не мають. Між сторонами склалися відносини, що перешкоджають подальшому спільному проживанню. З-за різних поглядів на сімейне життя та обовязки подружжя сторони перестали розуміти і поважати одне одного, в сімї виникали сварки, що призвело до фактичного розпаду сімї. Шлюбні відносини між сторонами припинені з вересня 2015 року, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Сторони заперечують проти надання їм строку на примирення. За таких обставин суд доходить висновку, що подальше спільне проживання сторін і збереження сімї неможливі, шлюб між сторонами існує формально і зберігати його на майбутнє недоцільно, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. У період спільного проживання сторонами було придбано: - автомобіль марки Honda CR-V легковий універсал В, білого кольору, номер шасі (кузова, рами0 5J6RM4850EL700149, номерний знак [NUMBER], 2013 року випуску, зареєстрований на імя відповідача, вартістю 291000 грн.; - плазмовий телевізор LCD 3156-42LA690V LG вартістю. 10113 грн.; - ноутбук Lenovo Idea Pad вартістю 8591 грн. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Будь якої домовленості між сторонами щодо спільного майна немає, шлюбний договір між ними не укладався. Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до частин другої, четвертої, пятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, пятої статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи питання щодо поділу майна, суд бере до уваги інтереси сторін, враховує, що при поділі відсутні будь-які обставини, які б могли б вплинути на рівність поділу майна між сторонами, оскільки майно, що є предметом поділу, набуте сторонами за спільні кошти. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Представник позивача зазначила, що автомобіль марки Honda CR-V був придбаний хоча і в період шлюбу, але за особисті кошти відповідача, цю обставину підтвердив і позивач. Посилання позивача на ту обставину, що автомобіль експлуатував він, здійснював за свої кошти його обслуговування і ремонт, заправляв його пальним, і ці витрати він оцінює в половину вартості автомобіля, не може бути підставою для задоволення позову в цій частині, оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження як суми понесених витрат, так і того, що ці витрати він здійснював за свої особисті кошти, а не за сумісні кошти подружжя. Щодо позовної вимоги позивача про визнання права власності на автомобіль марки Honda CR-V, номерний знак [NUMBER], за відповідачем, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин. Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений п. 2 статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Оскільки в судовому засіданні позивач зазначив, що автомобіль не є спільною власністю подружжя, а придбано відповідачем за свої кошти, вимога позивача про визнання права власності на автомобіль за відповідачем [PERSON] не є належним способом захисту свого права. Статтею 392 ЦК України передбачено, що позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Позивач же в судовому засіданні заявив, що він не є власником вказаного автомобіля, тому не вправі вимагати визнання права власності на автомобіль за відповідачем [PERSON], оскільки це не буде належним способом захисту свого права. З урахуванням позиції сторін, суд вважає, що між сторонами відсутній спір про право цивільне щодо автомобіля, а пред'явлення позову обумовлено іншими обставинами. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 220 грн. 32 коп. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 4930 грн. 00 коп. замість необхідних 3648 грн. 24 коп., виходячи з позовних вимог, тобто надлишково сплачено 1281 грн. 76 коп., які слід повернути позивачу.

Outcome: partial