Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення частки в спільному майні подружжя. Як доказ заявлених вимог вказує на те, що за час перебування у шлюбі, який був зареєстрований 10.10.1981 року Ківерцівським районним відділом ЗАГСу за актовим записом № 119 та розірваний рішенням Ківерцівського районного Волинської області від 02.12.2004 року, ними побудований житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Суськ, вул. Ветеранів, 31, Ківерцівського району Волинської області. Посилаючись на те, що майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю, а у разі виділу майна із спільної сумісної власності частки кожного із співвласників є рівними, просить встановити рівні частки ( по 1/2) за кожним в спільній сумісній власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Суськ, вул. Ветеранів, 31, Ківерцівського району Волинської області. В ході судового розгляду справи позивачем [PERSON] було подано заяву, згідно якої останній змінив позовні вимоги, та просить визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Суськ, вул. Ветеранів, 31, Ківерцівського району Волинської області, як на частку у спільній сумісній власності подружжя. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав змінені позовні вимоги. Суду пояснив, що будинок був побудований ним та його батьками під час його перебування у шлюбі з відповідачкою [PERSON] Після розірвання шлюбу він займав половину будинку. Хоча часто в зимовий період у звязку із зайнятістю на роботі доводилось проживати у тітки в м. Ківерці або у вагончику. У 2009 році, у звязку із приїздом доньки із сімєю, добровільно надав їм можливість проживати у своїй половині. Сам переселився в літню кухню, де і проживає на даний час. Посилаючись на те, що в межах півроку до часу звернення до суду йому стало відомо, що його право на частку у житловому будинку порушується ( через появу в сім? ї відповідачки співмешканця остання почала погрожувати йому виселенням), змушений був звернутися до суду з вищевказаним позовом, який просить задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали. Не заперечуючи того факту, що житловий будинок та господарські споруди були побудовані за час перебування сторін у шлюбі (в період з вересня 1982 року по 1985 рік), кошти на будівництво давала мати позивача, останні, покликаючись на те, що після розірвання шлюбу в 2004 році позивач залишив сімю та пішов проживати в іншу сім? ю, позивачу було відомо про здійснення нею реєстрації права власності на будинок у 2006 році і він не заперечував цьому, до суду звернувся лише в 2016 році, вважають, що позивачем порушені строки позовної давності для звернення до суду, тому у задоволені позову просять відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 02.12.2004 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований Ківерцівським районним відділом ЗАГСу 10.10.1981 року за актовим записом № 119, (а.с.6). Як вбачається зі свідоцтва на забудову садиби в сільському населено пункті Української РСР, виданого Ківерцівською районною радою Волинської області, [PERSON] на підставі рішення Суської сільської ради Ківерцівського району Волинської області за № 9 від 02.09.1982 року виділено земельну ділянку площею 1200 кв.м. для будівництва індивідуального жилого будинку і господарських будівель, що знаходиться в с. Суськ Суської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (а.с.44-45). Відповідно до витягу з погосподарської книги № 4 за 2011-2015 роки по особовому рахунку № 0311-1 за [PERSON] рахується житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Суськ, вул. Ветеранів, 31, Ківерцівського району Волинської області. Рік побудови 1985 (а.с.5). Згідно свідоцтва на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Суської сільської ради 17.04.2006 року на підставі рішення виконкому Суської сільської ради № 34 від 29.12.2005 року, [PERSON] належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Суськ, вул. Ветеранів, 31, Ківерцівського району Волинської області. 19.06.2006 року право власності на нерухоме майно зареєстровано в комунальному підприємстві «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» за № 14503121, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 109730809 від 19.06.2006 року. (а.с.31-32). Факт реєстрації та проживання позивача [PERSON] в житловому будинку, що знаходиться в с. Суськ, вул. Ветеранів, 31, Ківерцівського району Волинської області стверджується довідкою Суської сільської ради Ківецівського району про склад сімї за № 466 від 07.04.2016 року (а.с. 8), будинковою книгою про прописку громадян, проживаючих в будинку(а.с. 25-26), показами свідка [PERSON], який в судовому засіданні підтвердив про те, що позивач [PERSON] зареєстрований в [INFO] і проживає на даний час у літній кухні. Відповідно до статті 22 КпШС України, що діяла на момент виникнення правовідносин, (аналогічна норма міститься в статті 60 СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частинами 1, 2 статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. В силу ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя їх частки визнаються рівними. Частина 1 ст. 70 СК України, що діє на момент спірних правовідносин, визначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Час оформлення права власності на майно не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного у період шлюбу. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Враховуючи те, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, був побудований сторонами за час перебування в шлюбі, що не заперечується відповідачкою, і є спільною сумісною власністю подружжя, частки у спільній сумісній власності є рівними, суд приходить до висновку про визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Суськ, вул. Ветеранів, 31, Ківерцівського району Волинської області. Суд також не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] про застосуванням строків позовної давності з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В силу статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України, згідно ч.2 якої до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-258цс15, які є обовязковими для всіх судів при розгляді справ, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. За таких обставин, беручи до уваги те, що відповідачка не заперечує факту набуття (побудови) спірного будинку з господарськими спорудами за час перебування у шлюбі з позивачем, про порушення свого права на майно позивач дізнався в межах півроку до часу звернення до суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав застосування строків позовної давності.

Outcome: approved