Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Єврокар Україна», в якій просить суд визнати договір фінансового лізингу від 27.07.2017 №3111 недійсним; стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти в розмірі 18000 грн. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 27.07.2017 між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №3111. Даний договір ним укладено з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, тому на правовідносини, що виникли між ним та відповідачем, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». У мережі інтернет він знайшов оголошення про продаж авто ВАЗ 2115 за 85950 грн., зателефонувавши за вказаним в оголошенні телефоном, йому роз'яснили, що такий транспортний засіб є в наявності за ціною вказаною в оголошенні. Він приїхав до офісу компанії в м.Кропивницький, де менеджер компанії пояснив, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 18000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу. В той же день ним сплачено на рахунок відповідача 18000 грн. Повернувшись до офісу компанії з квитанцією, йому надали договір з іншими надрукованими документами для підписання, мотивуючи це тим, що без підписання всіх заяв неможлива передача йому транспортного засобу. Одразу після підписання вказаного договору він помітив, що в договорі зазначений інший транспортний засіб, вартість якого значно вища ніж та, на яку він розраховував. Менеджер компанії повідомив, що це їх внутрішні справи, оскільки країна виробник автомобіля ВАЗ - Росія, тому, щоб не виникало питань, у договорі вказується транспортний засіб, який виробляється в Україні. Також, менеджер компанії пообіцяв доставити транспортний засіб, що вказаний в заяві на отримання транспортного засобу. Минув час, але автомобіль так і не прибув. Йому пояснили, що автомобіль не пройшов сертифікацію і йому слід зачекати дев'яносто днів, доки прийдуть сертифікати, або написати заяву на розірвання договору та повернення коштів. Надіславши відповідну заяву 07.11.2017, він отримав відповідь, в якій його повідомили, що з авансового платежу в сумі 244 грн. 50 коп. поверненню підлягають лише 195 грн., а решта коштів у розмірі 17756 грн. 50 коп. зараховані як комісія за організацію договору, тому поверненню не підлягають, хоча він вважав, що 18000 грн. - це часткова оплата вартості транспортного засобу. Отже, відповідач утримує в якості штрафу 17805 грн. без виконання жодних дій. Вказана умова договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 27.07.2017, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Несправедливими є сплата комісії за організацію договору. Законодавством не передбачено лізинговий платіж, пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. У договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню, у разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним. Спірний договір нотаріально не посвідчений. Викладені обставини змусили його звернувся до суду з даним позовом. Також позивач просить покласти на відповідача судовий збір. Позивач у судове засідання не з'явився, але надав заяву, в якій просив суд позов задовольнити та справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного рішення. Представник відповідача повторно не з'явився в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив та відзив не подав. Згідно з ухвалою Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.03.2018, розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, встановив наступне. Між сторонами 27.07.2017 укладено договір фінансового лізингу №3111 (далі - договір) (а.с.11-18). За змістом п.1.1 ст.1 договору, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб ZAZ Sens. Відповідно до п.1.3 ст.1, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 6829 доларів США, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 177555 грн. (п.8.2 ст.8 договору). Згідно з п.1.7 ст.1 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 ст.9 даного договору. З пункту 12.1 статті 12 договору вбачається, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку лізингоодержувачу не повертається. На виконання умов вказаного договору, [PERSON] 27.07.2017 сплатив авансовий платіж в сумі 18000 грн., про що свідчить відповідна квитанція (а.с.19). На заяву позивача з вимогою розірвання договору фінансового лізингу №3111 та повернення сплачених ним коштів, ТОВ «Єврокар Україна» листом від 07.12.2017 повідомлено позивача про те, що відповідно до вказаного договору ним було сплачено кошти в сумі 18001 грн. 00 коп. Кошти в розмірі 17756 грн. 50 коп. згідно з п.9.6 договору зараховані як комісія за організацію договору. З авансового платежу в сумі 244 грн. 50 коп. поверненню підлягають лише 195 грн. Якщо договір буде розірвано, то відповідно до п.12.1, комісія за організацію договору не повертається. Договір фінансового лізингу №3111 розірваний з 10.11.2017 на підставі заяви позивача. Додатково повідомлено, що ознайомившись з договором, лізингоодержувачем прийнято усі його умови, що засвідчено підписом (сплата платежів, отримання товару та інше). Умови договору є обов'язковими для виконання усіма його сторонами (а.с.20). Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно зі ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч.ч.1-3, 5-6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.п.2-4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Частинами 2, 5, 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним; у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні, або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Аналізуючи дану норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, про що зазначалося вище, комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору. Комісія за організацію договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу, що зазначено у п.9.1 статті 9 договору. Згідно з визначеними в договорі термінами, комісія за організацію договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, пов'язані з пошуком предмету лізингу. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному договорі та додатку №1 до договору та становить 10% вартості предмета лізингу. Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З урахуванням викладеного, судом по справі встановлено, що комісія за організацію договору є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 10% від вартості предмета лізингу і відповідачем не обґрунтовано співмірності розміру платежу за організацію договору фінансового лізингу №3111 від 27.07.2017, як виконаній послузі, яка згідно зі ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а тому неповернення цих коштів суперечить п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, укладаючи правочин, сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені. Таким чином, суд приходить до висновку, що п.12.1 договору, який передбачає право відповідача не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, як споживачем, у разі його відмови виконати договір, а саме: комісії за організацію договору, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди позивачу, як споживачеві, а тому зазначена в п.12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, зазначена вище ст.12 договору передбачає відповідальність позивача, як лізингоодержувача, перед відповідачем, як лізингодавцем, за: несвоєчасне внесення лізингових платежів - у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (п.12.5); використання предмета лізингу не за призначенням, невиконання обов'язку з утримання відповідно до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника, неподання інформації про стан та місцезнаходження предмета лізингу, порушення п.3.3.6 договору - у виді штрафу у розмірі 3% від загальної вартості предмета лізингу за кожний випадок такого порушення (п.12.6); створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу - у виді штрафу у розмірі 5% від загальної вартості предмета лізингу за кожен випадок такого порушення (п.12.7); невиконання фінансових зобов'язань за договором - у виді стягнення заборгованості, що утворилась на день стягнення, та повернення предмета лізингу у судовому та/або безспірному порядку (п.12.10); затримку повернення предмета лізингу - у виді штрафу в розмірі 10% від вартості предмета лізингу з урахуванням амортизації (п.12.11); невиконання або неналежне виконання умов договору, в результаті якого порушені майнові інтереси або ділова репутація лізингодавця, - у виді відшкодування збитків у повному обсязі (п.12.13); необґрунтовану відмову від прийняття предмета лізингу - у виді неустойки (штрафу) у розмірі 10% від вартості предмету лізингу (п.12.14). Таким чином, передбачаючи підстави відповідальності позивача, як лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушення ним умов укладеного договору, останній, натомість, не передбачає жодної відповідальності відповідача ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавця, за невиконання або неналежне виконання договору, у зв'язку з чим, суд, виходячи із положень п.2 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», приходить до висновку, що умови, передбачені ст.12 договору є несправедливими, оскільки не передбачають (виключають) права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання ним договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу №3111 від 27.07.2017 містить несправедливі умови, які полягають: у виключенні та обмеженні права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця, яким є ТОВ «Єврокар Україна», у разі невиконання чи неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (ст.12 договору), зокрема, щодо встановлення відповідальності лізингодавця за неналежне виконання обов'язків з передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, і одночасно значно розширені права лізингодавця, в порівнянні з тими, які передбачені ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» (п.3.2 ст.3 договору). Згідно зі ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником). Проаналізувавши договір фінансового лізингу №3111 від 27.07.2017, укладений між сторонами, суд дійшов висновку, що спірний договір має ознаки непрямого лізингу, оскільки позивач, як лізингоодержувач, не подавав відповідачу, як лізингодавцю, письмової заяви із зазначенням назви продавця (постачальника), тобто лізингодавець мав придбати товар у невизначеного лізингоодержувачем продавця. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Крім того, згідно з п.4 ч.1, ч.2 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Згідно з п.5 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг є різновидом фінансових послуг. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. З огляду на викладене, під час розгляду справи судом не встановлено наявності у ТОВ «Єврокар Україна» ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) всупереч вимогам законодавства. За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Статтею 799 ЦК України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу, який укладений між юридичною та фізичною особою, містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч.2 ст.799 ЦК України він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Матеріалами справи підтверджено, що спірний правочин в порушення зазначених вимог закону укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення. Згідно з ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені ст.216 ЦК України, зокрема, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Положення ст.216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Саме такі висновки щодо застосування зазначених норм права містяться у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі №6-2766цс15, від 19.10.2016 №6-1551цс16 та від 18.01.2017 №6-648цс16, які, згідно з ч.4 ст.263 ЦПК Украни, є обов'язковими для судів. Враховуючи те, що договір фінансового лізингу, укладений між юридичною особою, якою являється відповідач, і фізичною особою, позивачем, нотаріально не посвідчений, тому суд вважає, що вказаний правочин є недійсним (нікчемним), і в силу ст.216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачені останнім кошти за нікчемним договором. Варховуючи вимоги ч.6 ст.141 ЦПК України та те, що позивач звільнений від сплати судового збору за даним позовом, що пов'язаний з порушенням його прав як споживача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1409 грн. 60 коп. за дві вимоги немайнового та майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved