Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зобовязання зняти з реєстрації, вказуючи, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] з липня 1998 року не проживають, але є прописаними у будинку №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, власником якого є позивач [PERSON] Позивач по зустрічному позову [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] про визнання недійсним договору, вказуючи, що 24 липня 1998 року між [PERSON] та її чоловіком був укладений договір дарування, згідно якого її чоловік [PERSON] подарував будинок №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, [PERSON] Цей договір [PERSON] вважає таким, що був укладений з порушенням законодавства, тобто такими, що має бути визнаний судом недійсним. Позивач по зустрічному позову [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] про визнання недійсним договору, вказуючи, що 24 липня 1998 року між [PERSON] та її вітчимом був укладений договір дарування, згідно якого її вітчим [PERSON] подарував будинок №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, [PERSON] Цей договір [PERSON] вважає таким, що був укладений з порушенням законодавства, тобто такими, що має бути визнаний судом недійсним. [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримав доводи свого позову, у задоволенні зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] просив відмовити з наступних підстав. Згідно договору дарування серії ААО № 265275 від 24.07.1998 року, засвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером № 4468, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області. Цей будинок належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Білгород-Дністровською державною нотаріальною конторою 11.12.1985 року за реєстровим номером №2-1462. У серпні 2014 року, після звернення до Білгород-Дністровського районного відділу Державної міграційної служби України, [PERSON] стало відомо, що у належному йому будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Однак, як вказує [PERSON], з липня 1998 року вони у вказаному будинку не проживають, а проживають за іншою адресою : Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Привітне, вул.. Радянська, 21/1, що підтверджується відповідними актами ЖЕО-1, та довідкою виконавчого комітету Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. На неодноразові звернення позивача відповідачі не реагують, не знімаються з реєстрації, що створює позивачу незручності, порушує його право як власника на володіння та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного просить суд задовольнити свій позов. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] просив суд відмовити, оскільки, як вказав [PERSON], договір, який [PERSON] та [PERSON] просять визнати недійсним був укладений з додержанням норм чинного законодавства, що також пояснила у своєму листі приватний нотаріус [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, та заперечував проти їх задоволення, вимоги зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] підтримав та просив їх задовольнити. Також пояснив, що з будинку №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області його вигнали приблизно років 20 назад, однак, з цього приводу він до правоохоронних органів не вертався. Останні приблизно пять років проживає за адресою : [INFO]. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову [PERSON] не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні, вимоги свого зустрічного позову підтримала, та пояснила, що вона з [PERSON] у період з 26.10.1997 року до його смерті, тобто до 03.12.2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. Право власності на будинок №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області було набуто [PERSON] у 1986 році, тобто у період перебування у шлюбі. А отже, при укладенні оспорюваного договору необхідно було обовязково отримати згоду дружини, тобто [PERSON] на його укладення. Однак, цю згоду [PERSON] не давала, а отже цей договір укладений із порушенням чинного законодавства, тобто має бути визнаний судом недійсним. Також у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] побив її сина [PERSON], у будинок №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області [PERSON] їх не пускав. Також пояснила, що після одруження з [PERSON] вони прожили разом приблизно півтора роки, потім розійшлись, та [PERSON] переїхала жити до своєї матері у с. Дальничени, Білгород-Дністровського району, Одеської області., де прожила приблизно 2-3 роки, потім повернулась жити до свого чоловіка [PERSON] у будинок №№40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, де вони прожили разом приблизно два роки. Однак, [PERSON] сильно випивав, тому вона змушена була переїхати у с. Привітне, разом із дітьми. Тобто, з будинку №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області вона виїхала приблизно у 1996-1997 році, оскільки [PERSON] сильно пив. На запитання суду коли їй стало відомо про наявність оспорюваного нею договору дарування між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] відповіла, що їй стало про це відомо у 2000-2001 роках, однак, вона не зверталась до суду з питанням щодо визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки боялась [PERSON] який на той працював у правоохоронних органах. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову [PERSON] не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. Вимоги свого зустрічного позову підтримала, просила суд його задовольнити, та пояснила, що її мати [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 26.10.1997 року до його смерті, тобто до 03.12.2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. Право власності на будинок №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області було набуто [PERSON] у 1986 році, тобто у період перебування у шлюбі. А отже, при укладенні оспорюваного договору необхідно було обовязково отримати згоду [PERSON] на його укладення. Однак, цю згоду [PERSON] не давала, а отже цей договір укладений із порушенням чинного законодавства, тобто має бути визнаний судом недійсним. Також зазначила, що внаслідок укладення оспорюваного договору вона, на той час неповнолітня, була позбавлена житла. Також пояснила, що у будинку № №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області вона не проживає з 1996 року. З цього будинку вона виїхала разом із матірю, оскільки їх звідти виселив [PERSON] До правоохоронних органів з приводу їх виселення вони не звертались. На запитання суду коли дізналась про існування оспорюваного договору, пояснила, що про договір їй стало відомо у 2000 році, однак, вона не зверталась до суду з позовом про визнання його недійсним, оскільки боялась [PERSON], а також через те, що в неї не вистачало коштів на звернення до суду. Представник відповідача - Білгород-Дністровського районного відділу Державної міграційної служби України у судове засідання не зявився, надав на адресу суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу без участі представника відділу, зауважень та заперечень не мають. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала на адресу суду письмові пояснення, згідно яких просила суд розглянути справу без її присутності, а також пояснила наступне. Дійсно, 24.07.1998 року за реєстровим номером №4468 нею був посвідчений договір дарування від імені [PERSON] на імя [PERSON] При посвідченні цього договору нотаріусу були надані правовстановлюючі документи, з яких нотаріусом було встановлено, що предмет договору дарування житловий будинок №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Білгород-Дністровською державною нотаріальною конторою 11.12.1985 року, тобто, у відповідності до положень статті 24 Кодексу України про шлюб та сімю, цей будинок був особистою приватною власністю [PERSON], яким він самостійно володіє, користується і розпоряджається. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою, яка з 1988 року проживає по сусідству зі [PERSON] Також пояснила, що [PERSON] усе своє життя жив один, нетривалий час, приблизно 3-4 місяці він проживав разом із якоюсь жінкою, яка потім виїхала проживати до свого будинку. Далі пояснила, що [PERSON] ніколи не скаржився на [PERSON], останній піклувався про нього, одягав, обував, кормив [PERSON] З 1991 року свідок не бачила будь-кого у будинку [PERSON], окрім самого [PERSON] Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою та проживає по сусідству з 1982 року. [PERSON] проживав через будинок від свідка, жив один, періодично випивав. Потім у нього появився сусід [PERSON], який почав доглядати [PERSON] Також пояснила, що з 1991 року разом із [PERSON] ніхто не проживав, на [PERSON] він ніколи не скаржився, а казав, що [PERSON] захищає, одягає, обуває, носить йому їжу. Також пояснив, що учасників процесу, які знаходяться у залі судового засідання вона не впізнає, вона їх ніколи не бачила. Допитаний в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він є сусідом, проживає по сусідству з 1957 року. Також пояснив, що [PERSON] проживала разом із його сусідом [PERSON], вона жила там разом із двома дівчинками, їх син там був дуже рідко. Вони пожили разом приблизно 3 місяці, потім розійшлись. З 1991 року у будинку [PERSON] ніхто не проживав. [PERSON] ніколи не скаржився на [PERSON] Також пояснив, що окрім [PERSON], [PERSON] ніхто не допомагав, він сам працював, як відомо свідку, [PERSON] проживав один усе життя. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є троюрідною сестрою [PERSON] Також пояснила, що [PERSON] раніше, коли працював на Маслозаводі, часто випивав, приходив на роботу пяним, говорив свідку, що у нього забрали будинок. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою, проживає по сусідству з 1974 року. Добре знала [PERSON], він був її сусідом. [PERSON] також знає, їй відомо, що вони проживали разом із [PERSON] [PERSON] за життя ображав свою дружину [PERSON], тому вона пішла від нього. [PERSON] працював на Маслозаводі, його звільнили через пянку. Також пояснила, що дуже тривалий час [PERSON] проживав один. Вивчивши матеріали справи, заслухавши [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], свідків, суд приходить до наступного. Щодо вимог первісного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Білгород-Дністровського районного відділу Державної міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зобовязання зняти з реєстрації судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування серії ААО № 265275 від 24.07.1998 року, засвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером № 4468, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок №40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області. Цей будинок належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Білгород-Дністровською державною нотаріальною конторою 11.12.1985 року за реєстровим номером №2-1462. Даний договір був зареєстрований у КП «Білгород-Дністровське БТІ» 05.08.1998 року за номером №6337, тобто [PERSON] є власником вищевказаного будинку. У вищевказаному будинку зареєстровані, але не проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Як пояснили [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні у даному будинку вони не проживають приблизно з 1996-1997 років. Як пояснили [PERSON], [PERSON], [PERSON], вони змушені були виїхати з вказаного будинку, оскільки [PERSON] сильно пив. Однак,доказів на підтвердження того, що вони були змушені проти їх волі виїхати з цього будинку, що вони звертались з приводу їх неправомірного виселення з цього будинку до правоохоронних органів, намагались вселитися у цей будинок, однак, їм у цьому заважали, суду не надано. Як також пояснили [PERSON], [PERSON], [PERSON], у судовому засіданні, особистих їй речей у вказаному будинку не має, оплату за комунальні послуги за користування вказаним будинком здійснює [PERSON] Вищенаведене також підтверджується актом паспортиста КП «ЖЕО-№1» від 09.09.2014 року, згідно якого вказано, за вищевказаною адресою зареєстровані : · [PERSON], [INFO], з 1996 року не проживає за вказаною адресою; · [PERSON], [INFO], з 2000 року не проживає за вказаною адресою; · [PERSON], [INFO], з 2000 року не проживає за вказаною адресою, факт не проживання засвідчений сусіди : [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 9) Згідно довідки виконавчого комітету Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 597 від 03.09.2014 року, [PERSON] дійсно постійно мешкає за адресою : вул.. Радянська, 21/1 у с. Привітне, Білгород-Дністровського району, Одеської області з 2000 року, але не зареєстрована за цією адресою. (а.с.10) Згідно зі ст.ст.\~71, 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин провадиться в судовому порядку. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (стаття 71 ЖК УРСР)\~\~\~\~членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (стаття 405 ЦК України. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили\~\~ права користування ним (стаття 72 ЖК України, стаття 405 ЦК України). Таким чином, судом встановлено, що відповідачі по первісному позову - [PERSON], [PERSON], [PERSON], з 1996 1997 року не проживають у [INFO], особистих їй речей у будинку не має, сплату за комунальні послуги вони не здійснюють, тому, дослідивши надані докази у їх сукупності, а також приймаючи до уваги той факт, що тривале не проживання відповідачів по первісному позову - [PERSON], [PERSON], [PERSON] не оспорювалось ними у судовому засіданні, тобто, у відповідності до положень статті 61 ЦПК України, не потребує доказування, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Білгород-Дністровського районного відділу Державної міграційної служби України в частині визнання вказаних осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог первісного позову [PERSON] в частині зобовязання зняття з реєстрації відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Тобто на підставі вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою;\~оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, та положення\~статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із зазначених вимог, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.\~\~ст.\~71, 72, 116, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України). В інформаційному листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ звернуто увагу на те, що «Відповідно до\~статті 16 ЦК України, \~вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. При цьому суду необхідно врахувати, що відповідно до\~статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», \~питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства\~(ст.ст.\~71, 72, 156 Житлового кодексу України, ст. 405 ЦК України). Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком є підставою для зняття їх з\~\~реєстраційного обліку за адресою: житловий будинок № 40 по вул.. Переможненська, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області. Крім того, у матеріалах справи відсутні документи які підтверджують факт звернення [PERSON] до органу реєстрації з відповідною заявою про зняття з реєстрації відповідачів, та відмова цього органу у знятті з реєстрації відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином, позивачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження того, що між сторонами існують спірні правовідносини, тобто виник спір. У звязку з цим суд вважає позовні вимоги позивача в частині зобовязання Білгород-Дністровського районного відділу ГУДМС України в Одеській області про зняття з реєстраційного обліку відповідачів такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог зустрічних позовів [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] про визнання недійсним договору, та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] про визнання недійсним договору, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3, 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як пояснили у судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] про оспорюваний ними правочин їм стало відомо у 2000 році, тобто 15 років назад. Клопотань про поновлення пропущеного строку звернення до суду за захистом свого права, [PERSON] та [PERSON] не надано. Твердження [PERSON] та [PERSON] про те, що раніше вони не звертались до суду з позовом про визнання вищевказаного договору дарування недійним через те, що вони боялись [PERSON], який на той час працював у правоохоронних органах, суд не може прийняти до уваги як поважну причину пропуску позовної давності. Також суд приймає до уваги Висновок службового розслідування за підсумками перевірки скарги громадянки [PERSON] від березня 2001 року, в якому вказано, що перевірка проводилась за скаргою гр.. [PERSON] від 31.01.2001 року, на дії капітана міліції [PERSON], який, за її думкою, незаконно заволодів хатою її чоловіка [PERSON] (а.с.27-28) Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що про оспорюваний правочин [PERSON] та [PERSON] дізнались у 2000 році, також приймаючи до уваги те, що клопотань про поновлення пропущеного строку [PERSON] та [PERSON] суду не надано, також приймаючи до уваги заяву [PERSON] відносно того, що [PERSON] та [PERSON] пропущені процесуальні строки звернення до суду, що є підставою для відмови у позові, суд вважає за необхідне, у відповідності до положень ч.4 статті 267 ЦК України, як встановлює, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] про визнання недійсним договору, та відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] про визнання недійсним договору. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий , неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні .

Outcome: partial