Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], який у встановленому законом порядку уточнив заявою від 10.02.2016р. та просить зобовязати відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні квартирою №15 по вул. О. Ковча, 7 в м. Перемишляни Львівської області, шляхом їх виселення покликаючись на те, що він у відповідності до реєстраційного посвідчення виданого 16.10.2002р., є власником зазначеної квартири. В даному будинку з жовтня 2002 року зареєстровані його діти від першого шлюбу - відповідачі [PERSON] та [PERSON], які навідуються у квартиру лише у вихідні дні, оскільки навчаються у м. Бережани Тернопільської області, де і проживають. Він будучи власником квартири немає реальної можливості проживати у ній, оскільки відповідачі не впускають його до неї, систематично вчиняють скандали, ображають його, що стверджується його неодноразовими зверненнями до правоохоронних органів, не вважають своїм батьком, попри те, що він сплачує аліменти на їх утримання і навчання. Позивач змушений проживати разом з своєю дружиною та двома малолітніми дітьми в маленькій однокімнатній квартирі своєї матері, створюючи незручності їй, як жінці похилого віку, так і його теперішній сімї, адже відповідачі не мають жодного бажання з ним спілкуватись і в останні кілька років між ними склались виключно неприязні стосунки. Намагаючись мирним шляхом врегулювати конфлікт, він прагнучи забезпечити своїх повнолітніх доньок житлом, пропонував разом з своєю матірю, взамін на звільнення квартири, подарувати відповідачам будинок в с. Дусанів Перемишлянського району, який належить його матері і знаходиться в доброму стані, однак відповідачі відмовились. Вичерпавши всі варіанти досудового врегулювання конфлікту, зважаючи на перешкоди, які відповідачі чинять йому у користуванні майном, інтереси його теперішньої сімї та малолітніх дітей, відношення відповідачів до нього, їх небажання скористатись його пропозиціями надати їм інше житло та через неможливість спільного проживання, просить виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири №15, що по вул. О. Ковча, 7 в м. Перемишляни Львівської області. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали заявлений позов та зазначили, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] на даний час є повнолітніми, постійно проживають за місцем навчання в м. Бережани Тернопільської області, а позивач будучи власником квартири не має змоги в ній проживати з своєю сімєю, змушений тулитись в маленькій квартирі матері. З червня 2015 року не має доступу до квартири, оскільки відповідачі змінили замок на вхідних дверях, а його при спробі зайти в помешкання викликають поліцію, тому просять позов задоволити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечили та пояснили, що з 1999р. вони проживали в двохкімнатній квартирі по вул. Привокзальна, 2/1 в м. Перемишляни, яка була придбана за спільні кошти [PERSON] і [PERSON] Згодом, у 2002р. батьки домовились обміняти квартиру і [PERSON] уклав з договір дарування [PERSON] та [PERSON], які бажали поміняти їх трьохкімнатну квартиру на двох- та однокімнатну. Підписуючи згоду на вчинення угоди їх мати була впевнена, що підписує згоду на обмін, не знаючи, що при оформленні договору дарування квартири на [PERSON] буде позбавлена права власності на житло. В подальшому рішенням Перемишлянського районного суду від 27.01.2015р. договір дарування від 29.07.2002р. укладений між [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] (зареєстрований під реєстровим №2209), а також договір дарування від 29.07.2002р. укладений між [PERSON] на користь [PERSON] (зареєстрований під реєстровим №2215) визнані удаваними правочинами, а також, що насправді сторони вчинили договір міни. Зазначили, що постійно проживають у спірній квартирі, а їх проживання у м. Бережани є тимчасовим, тільки на час навчання. Просять в задоволенні позову відмовити. Представник відповідачів під час виступу в судових дебатах позов заперечив та зазначив, що позивач є рідним батьком відповідачів, а отже вони є членами сімї і продовжуючи проживати в займаному житловому приміщенні мають такі ж права і обовязки, як і позивач. Відповідачі використовують квартиру за призначенням, жодних ознак руйнування чи псування квартири або речей, що знаходяться в ній, не було, відповідачем не надано жодних переконливих доказів порушення відповідачами громадського порядку чи неналежного використання житла, а відтак відсутні будь-які підстави для виселення відповідачів. Представник Управління праці та соціального захисту населення Перемишлянської РДА в судовому засіданні позов заперечила та пояснила, що вважає порушеними права неповнолітніх дітей при оформленні договору дарування. Інших заперечень стосовно предмету позову не надала. Вислухавши доводи сторін, пояснення представника третьої особи та свідків, проаналізувавши обставини та матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення, мотивуючи це наступним. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 318 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до реєстраційного посвідчення від 16.10.2002р. виданого на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Перемишлянського районного нотаріального округу [PERSON] 29.07.2002р., по реєстру №2209, квартира №7, що знаходиться в житловому будинку по вул. О. Ковча, 7 в м. Перемишляни Львівської області, належить в цілому на праві приватної власності [PERSON] З огляду паспорта [PERSON] КС№869261 та [PERSON] КС№953458, листа Перемишлянського РС ДМСУ у Л/о №34/891 від 11.07.2015р., акту обстеження житлового приміщення від 20.02.2014р., акту обстеження приміщення від 03.06.2013р. та акту обстеження житлового приміщення від 03.03.2016р. вбачається, що відповідачі [PERSON], 20.09.1995р. народження та [PERSON], 28.03.1997р. народження, зареєстровані та проживають в [INFO] з 01.10.2002р. Як встановлено в судовому засіданні після розірвання шлюбу у 2007р. між позивачем та його першою дружиною [PERSON], а згодом і дітьми [PERSON] та [PERSON] стали виникати суперечки з приводу проживання у квартирі №7, що знаходиться в житловому будинку по вул. О. Ковча, 7 в м. Перемишляни Львівської області., а з червня 2015р. і зовсім перестали пускати його до помешкання змінивши замки на вхідних дверях. Відповідно до рішення Перемишлянського районного суду від 13.07.2010р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання реєстрації незаконною та її скасування та про зобовязання не чинити перешкод, яке набрало законної сили, позов задоволено частково, зобовязано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні належної йому на праві власності квартирою №15 по вул. О.Ковча, 7 в м. Перемишляни Львівської області, в тому числі приміщеннями кухні, ванної кімнати та існуючими в квартирі комунальними системами водопостачання, водовідведення, електропостачання і газопостачання. Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.4 та ч.5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається із розяснень, даних в п.17 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985р. при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Зі змісту ст.57 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. На підтвердження доводів про виселення [PERSON] та [PERSON] у звязку з неможливістю спільного проживання [PERSON] надано його заяву начальнику УВБ у Л/о від 15.09.2015р. та лист відповідь №18/14-ОП-106 від 17.09.2015р., його заяву Перемишлянському міському голові від 01.07.2015р. та лист-відповідь №18 від 14.07.2015р., його заяву прокурору Перемишлянського району від 01.07.2015р. та лист-відповідь №04-3/75р15 від 06.07.2015р., його заяву начальнику Перемишлянського РВ ГУМВСУ у Л/о від 01.07.2015р., 11.08.2015р. та 11.09.2015р. (відповіді №5184 від 20.07.2015р., №6171 від 25.08.2015р., №6754 від 14.09.2015р., №7052 від 25.09.2015р. та №7761 від 20.10.2015р.), його заяву т.в.о. голови Перемишлянської РДА від 01.07.2015р. в яких викладені його численні звернення до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій відповідачів, зокрема не допуску його до квартири, що по вул. О. Ковча, 7/15 в м. Перемишляни Львівської області, пошкодження його майна та погроз про розправу з боку [PERSON] За ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першої ст.383 ЦК України встановлено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 27.01.2015р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання права на проживання та користування квартирою, за яким було визнано за [PERSON] право на проживання та користування квартирою №15 в будинку №7 по вул.Ковча у м.Перемишляни та визнано договір дарування від 29.07.2002р. укладений між [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON], а також договір дарування від 29.07.2002р. укладений між [PERSON] на користь [PERSON] - удаваними правочинами, а також визнано, що правовідносини сторін регулюються нормами ЦК УРСР 1963р., а саме: договору міни, - який сторони насправді вчинили, в подальшому ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 19.03.2015р. скасоване в частині визнання договору дарування від 29.07.2002р. укладеного між [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON], а також договір дарування від 29.07.2002р. укладений між [PERSON] на користь [PERSON], удаваними правочинами та визнання, та що правовідносини сторін регулюються нормами ЦК УРСР 1963р., а саме: договору міни,- який сторони насправді вчинили, та залишено без змін в частині визнання за [PERSON] права на проживання та користування квартирою №15 в будинку №7 по вул. Ковча у м. Перемишляни Львівської області. В п. 34 Постанови №5 від 07.02.2014р. Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. В судовому відповідач [PERSON] підтвердила, що на даний час позивач [PERSON] не має ключів від вхідних дверей квартири по вул. О. Ковча, 7/15 в м. Перемишляни Львівської області, не проживає в ній і не заходить до неї, оскільки вони з сестрою не пускають [PERSON] у квартиру від червня 2015р., зазначила, що не бачить можливості в подальшому спільно проживати з відповідачем у даній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що одноосібним власником квартири по вул. О. Ковча, 7/15 в м. Перемишляни Львівської області є її син [PERSON], однак доступу до зазначеного житла він не має і змушений проживати у неї в однокімнатні квартирі. Відповідачам вона неодноразово пропонувала в обмін на звільнення спірної квартири подарувати свою однокімнатну, чи житловий будинок в с. Дусанів Перемишлянського району, однак вони відмовились. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що відповідачі закривали помешкання з метою недопущення позивача у квартиру, оскільки бояться його. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що між сторонами існують конфлікти з приводу проживання у [INFO]. В судовому засіданні встановлено, що в силу реєстрації відповідачів у житловій квартирі по вул. О. Ковча, 7/15 в м. Перемишляни Львівської області, яка належить на праві власності позивачу, такі порушують право [PERSON] на володіння, користування та розпорядження належним йому майном. З рішень Перемишлянського районного суду від 21.09.2015р. за позовом [PERSON] до [PERSON] та позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів вбачається, що з [PERSON] стягують аліменти на користь [PERSON], 20.09.1995р. народження в розмірі 400грн. щомісячно та в користь [PERSON], 28.03.1997р. народження в розмірі 400грн. щомісячно з 14.07.2015р. до закінчення ними навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років. З огляду ухвали Перемишлянського районного суду Львівської області від 14.12.2016р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування квартири від 29.07.2002р. удаваним та недійсним, вбачається, що даний позов був залишений без розгляду на підставі заяви позивача [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду та у відповідності п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не допускають позивача з червня 2015 року в квартиру [ADDRESS], яка є його власністю, від так має місце порушення права позивача, як власника квартири здійснювати відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Формою захисту порушеного права позивача являється виселення осіб, що таке право порушують. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, за якою стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути в користь позивача [PERSON] понесені ним при подачі позовної заяви судові витрати, а саме: 487.20 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved