Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS].Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником вищевказаної квартири. Відповідач зареєстрована в квартирі, проте з квітня 2016 року там не проживає і добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає,чим створює йому перешкоди як власнику квартири в користуванні та розпорядженні нерухомим майном. Натомість [PERSON] звернулася із зустрічним позовом, в якому просить зобов'язати відповідача [PERSON]не чинити їй та їх неповнолітньому сину [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS]шляхом передачі їй ключів від вхідних дверей квартири та кімнати сина та вселити її та неповнолітнього [PERSON] до даної квартири. Свої вимоги мотивує тим, що вона з квітня 2016 року не проживає в квартирі з поважних причин, так як відповідач наніс їй тілесні ушкодження і вона змушена була змінити місце проживання. Квартира [ADDRESS] є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, так як придбана в період їх спільного проживання, за спільні кошти та внаслідок спільної праці. Проте відповідач змінив замки від вхідних дверей квартири та не допускає їх з сином до вказаного приміщення. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримав, зустрічний позов не визнав. Суду пояснив, що з 1999 року він зустрічався із [PERSON] до реєстрації шлюбу. На той час вони інколи проживали спільно, хоч він і не був розлучений з попередньою дружиною, проте спільних коштів у них не було. Він самостійно за власний рахунок купив квартиру [ADDRESS] та зі своєї згоди зареєстрував там відповідачку. В 2016 році вони шлюб розірвали. Після цього [PERSON] зібрала речі та переїхала проживати спочатку до своїх батьків, а потім до м. Львів, оскільки говорила, що її там чекають. 30.08.2016 року він на прохання відповідачки позичив автомобіль [PERSON] у [PERSON] та перевіз речі останньої до м. Львів. 10.09.2016 року він зробив це ще раз, при цьому проживав у відповідачки у м. Львів два дні. З квартири [PERSON] він не виганяв, у них утворились неприязні відносини з приводу розлучення. На даний час вона в квартирі не проживає, втручається в його особисте життя, добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає, а тому він просить суд визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], яка є його приватною власністю. Щодо неповнолітнього сина [PERSON], то він має право користування квартирою, може приїхати в будь-який час та проживати разом з батьком. Представник [PERSON] адвокат Завальнюк В.В. первісних позовних вимог не визнав та підтримав зустрічний позов. Суду пояснив, що згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло, а відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. [PERSON] та неповнолітній [PERSON], окрім квартири [ADDRESS], іншого житла не мають, квартиру у м. Львів винаймають. З липня 1999 року сторони проживали разом як сім?я, до квартири [ADDRESS] вселилися за чотири місяці до реєстрації шлюбу, [PERSON] місце проживання дружини зареєстрував з власної волі. Квартира була придбана сторонами за спільні кошти та внаслідок спільної праці, при цьому обирали квартиру сторони спільно. В 2016 році сторони розлучилися та через постійні конфлікти [PERSON] змушена була змінити місце проживання, переїхавши спочатку до своїх батьків, а потім до м. Львів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що був попереднім власником квартири [ADDRESS]. До її купівлі квартиру [PERSON] та [PERSON] (на той час [PERSON]) оглядали разом, разом туди і вселилися. У нотаріуса покупцем був [PERSON], він і платив кошти. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що були сусідами [PERSON] та [PERSON], які з 1999 року винаймали квартиру по [ADDRESS]. Сторони проживали разом в одній квартирі близько трьох років. У яких вони були стосунках свідки не знають. Свідок [PERSON] суду показала, що знайома із [PERSON] та [PERSON] Останні до шлюбу проживали разом, спочатку у сестри [PERSON], а потім винаймали квартиру. Вона знає, що вони просто разом проживали. На даний час [PERSON] не проживає в [ADDRESS] так як сторони розлучилися. Свідок [PERSON] суду показав, що є кумом сторін - хрещеним батьком їх сина [PERSON]. З 1999 року [PERSON] та [PERSON] (на той час [PERSON]) проживали разом як подружжя. У [PERSON] був автомобіль [PERSON] чорного кольору, який він продав та у 2001 році купив квартиру [ADDRESS]. Даний автомобіль [PERSON] придбав ще до знайомства із [PERSON], обмінявши свій автомобіль [PERSON] Чері синього кольору з доплатою. На даний час [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає, близько двох років проживає разом із сином в м. Львів, ні з ким не спілкується. Причина її не проживання в тому, що сторони розлучилися. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] та [PERSON] з 1999 року по 2001 рік винаймали квартиру у її мами по [ADDRESS]. Як вони жили, чи просто так, чи як подружжя, вона не знає. Близько двох років [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає. Причини цьому вона не знає, чула, що сторони розлучилися. Свідок [PERSON] суду показав, що з 2001 року був сусідом [PERSON] [ADDRESS]. Коли він туди переїхав, останні вже проживали. На даний час він там не проживає та нічого про їх життя не знає. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення всіх учасників судового засідання та дослідивши письмові докази, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги за первісним позовом, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.11.2001 року. 19.02.2004 року у них народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER], виданого повторно 20.06.2017 року (а.с.13). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30.05.2016 року, яке набрало законної сили 10.06.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (копія рішення - а.с. 7). Відповідно договору купівлі-продажу АЕВ № 185177 від 01.08.2001 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 6). В даній квартирі з 29.09.2009 року зареєстрована колишня дружина [PERSON] - [PERSON], [INFO], що підтверджується довідками виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 1946 від 06.06.2018 року та № 02-33/576 від 11.07.2018 року (а.с., 20). З квітня 2016 року [PERSON] в квартирі не проживає, проживає у м. Львів у найманій квартирі [ADDRESS], що підтверджується поясненнями сторін та копією договору майнового найму № 16/010277 від 27.08.2016 року (а.с.68-70). Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім?ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім?ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім?ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи те, що [PERSON] з 2016 року не є членом сім?ї [PERSON] тане відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, в квартирі [ADDRESS] не проживає понад два роки, але зареєстрована у ній і тим самим чинить перешкоди [PERSON] у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, вважаючи частину квартири своєю та вручаючись у його особисте життя, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. До твердження [PERSON] про те, що вона не проживає в [ADDRESS] з поважних причин, зокрема через неправомірні дії [PERSON], суд відноситься критично, оскільки посилання на те, що [PERSON] наніс їй тілесні ушкодження не підтверджено належними доказами, так як його вина не встановлена судовим рішенням (зі слів представника [PERSON] адвоката Завальнюка В.В. остання відмовилася від обвинувачення). Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбана за спільні кошти в період спільного проживання, а тому вона може вселитися туди та проживати, суд вважає безпідставними, так як відповідно до ст.17 ЗУ «Про власність» (редакція якого діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Оскільки на час придбання квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не були сім?єю, квартира була придбана [PERSON] до реєстрації шлюбу із [PERSON], режим спільної сумісної власності сторін судовим рішенням не встановлено, Цивільний кодекс 1963 року (діяв на той час) не містить положення про майнові права подружжя, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах, тому суд вважає дану квартиру особистою приватною власністю [PERSON] Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача [PERSON]не чинити перешкод неповнолітньому сину [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS]та вселення його до даної квартири шляхом передачі матері ключів від вхідних дверей, суд вважає її безпідставною, оскільки позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено належними доказами того, що [PERSON] чинить перешкоди синові в користуванні квартирою, так як в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] жодного разу не заборонив синові в доступі до квартири, останній має право користування квартирою, може приїхати в будь-який час та проживати разом з батьком. З огляду на викладене, суд в задоволенні зустрічного позову відмовляє.

Outcome: dismissed