Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить: 1/визнати недійсним з моменту укладення Договір №731761 від 20.12.2017р. разом з Додатком №1, Додатком №2, укладеним між ним та ТОВ «АВТО ПРОСТО», та стягнути з ТОВ «АВТО ПРОСТО» на його користь кошти в розмірі 44722,52 грн; 2/визнати недійсним з моменту укладення Договір доручення №731761 від 20.12.2017р., укладений між ним та ТОВ «АТ СЕРВІС», та стягнути з ТОВ «АТ СЕРВІС» на його користь кошти в розмірі 16972,80 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що всупереч вимогам ст.15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вказані договори були укладені під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики з боку відповідачів, він отримав нечітку неправдиву інформацію стосовно оспорюваних договорів й мало що зрозумів з них; умови правочинів є несправедливими по відношенню до позивача, оскільки всупереч принципу добросовісності цивільних відносин створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача; дані договори не відповідають чинному законодавству України, грубо порушують його права як споживача та не відповідають його внутрішній волі; в договорах та додатках до них не вказані підприємство, з яким відповідач уклав договір на постачання автомобіля, виробник, імпортер та/або дистриб`ютор, основні характеристики автомобіля та кінцевий термін дії самого договору, строків отримання учасником автомобіля; умовами договору встановлені жорсткі обов`язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця й останній не несе ніякої відповідальності за невиконання умов договору (у випадку розірвання договору за ініціативою учасника не підлягають поверненню вступний внесок, внески в оплату послуг, страхові внески); відповідач має можливість збільшувати ціну без надання позивачу права розірвати договір й застосовує підміну понять «ціна автомобіля», «поточна ціна автомобіля», вводячи цим в оману споживача та збільшуючи його витрати; відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» при укладенні договору не роз`яснив позивачу, що він не продає автомобілі, а надає послуги з адміністрування системи придбання товарів у групах. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Також у своїх поясненнях зазначив, що договір №731761 від 20.12.2017р. за своєю правовою природою є договором лізингу й оскільки він не був нотаріально посвідчений відповідно до ч.2 ст.806, ст.799 ЦК України, то вважається недійсним/нікчемним, а відтак відповідач має повернути позивачу сплачені кошти в сумі 44722,52 грн. Відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за адресою місцезнаходження, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (ч.11 ст.128 ЦПК України), що підтверджується відповідною публікацією від 19.04.2019р., але в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив; після заміни головуючого у справі судді відзиву на позов не подав. Водночас, в раніше наданому відзиві від 26.12.2018р. ТОВ «АВТО ПРОСТО» просило залишити позовну заяву [PERSON] без задоволення в зв`язку з її необгрунтованістю; зазначає, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» надає послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах у відповідності до вимог чинного законодавства та отриманої ліцензії; підписавши договір та додатки до нього, позивач засвідчив факт ознайомлення, розуміння та згоду з усіма визначеними умовами та змістом цих документів, сам договір містить детальний опис послуг, що надаються товариством, а додатковою гарантією повного усвідомлення кожним учасником своїх прав та обов`язків за договором є можливість односторонньої відмови від договору протягом 14 календарних днів від дати його підписання з поверненням всієї суми сплачених коштів; зобов`язання ТОВ «АВТО ПРОСТО» за договором (15 пунктів) переважають зобов`язання позивача (9 пунктів), що свідчить про відсутність істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а позивачем не доведено наявності хоча б однієї з ознак, необхідних для кваліфікації умов спірного договору несправедливими; договір містить умови про строк його дії (протягом 10 років, але в будь-якому разі до моменту виконання обома сторонами всіх зобов`язань) та термін отримання учасником автомобіля (починаючи з першого розподілу товару й до строку існування групи, до якої включено її учасника), який може бути прискорений шляхом механізму накопичення внесків; відповідальність товариства передбачена в п.13.1 розділу ІІ договору; ТОВ «АВТО ПРОСТО» не є постачальником автомобіля та не визначає його ціну, а надає послуги, спрямовані на його придбання та оплату; спосіб та механізм визначення поточної ціни автомобіля, можливість її зміни були погоджені між сторонами у договорі та не суперечать Ліцензійним умовам. Відповідач ТОВ «АТ СЕРВІС» був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за адресою місцезнаходження, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (ч.11 ст.128 ЦПК України), що підтверджується відповідною публікацією від 19.04.2019р., але в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив; після заміни головуючого у справі судді відзиву на позов не подав. Водночас, в раніше наданому відзиві від 26.12.2018р. ТОВ «АТ СЕРВІС» просило розглянути справу без участі їх представника та відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю; зазначає, що товариство отримані від [PERSON] кошти в сумі 16972,80 грн 28.12.2017р. перерахувало ТОВ «АВТО ПРОСТО» після включення позивача до групи №1278 та надання йому порядкового номера 88 у групі, чим у повному обсязі виконало умови укладеного між ними договору доручення та не допустило жодних порушень прав позивача; звертає увагу, що [PERSON] у позові не вказано жодної підстави, з якої на його думку потрібно визнати недійсним договір доручення. Тому, оскільки обидва відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, в яке не з`явились і не повідомили про поважність причин свого неприбуття, новому складу суду не подали відзиву на позов, то зі згоди представника позивача суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що 20 грудня 2017 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та [PERSON] (учасник) був укладений договір №731761 про надання фінансової послуги з адміністрування активів для придбання товару (автомобіля) у групі (далі - договір). Предметом даного договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через система АвтоТак. Невід`ємними частинами договору є додатки №1, №2 до нього. В додатку №1 до договору зазначено марку автомобіля - «Chery», модель - «Tiggo», поточна ціна, дійсна на день укладення договору, - 353600,00 грн, винагорода за послуги, пов`язані з включенням договору до системи АвтоТак та формування групи, - 4% + ПДВ (16972,80 грн), розмір періодичного платежу - 0,8333%, щомісячна винагорода - 0,415% + ПДВ, винагорода за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику - 3,00% + ПДВ. В додатку №2 до договору зазначено, що учасник, який протягом строку дії договору належним чином та у встановлений строк виконав усі свої зобов`язання зі сплати періодичних платежів разом зі щомісячною винагородою товариства, має право на сплату 50% від розміру щомісячної винагороди у складі кожного сплаченого авансового внеску. Зміст довідки про ознайомлення учасника групи із внутрішніми правилами підтверджує ознайомлення [PERSON] із Внутрішніми правилами надання фінансової послуги з адміністрування активів для придбання товарів у групах ТОВ «АВТО ПРОСТО», а терміни, визначення та умови правил йому зрозумілі, про що позивач засвідчив своїм підписом. На виконання даного договору згідно платіжних документів [PERSON] протягом січня-вересня 2018 року вніс на рахунок ТОВ «АВТО ПРОСТО» кошти на загальну суму 44722,52 грн. Крім того, 20 грудня 2017 року між ТОВ «АТ СЕРВІС» (повірений) та [PERSON] (довіритель) був укладений договір доручення №731761 (далі - договір доручення), за умовами якого довіритель уповноважив повіреного сплатити від імені довірителя винагороду ТОВ «АВТО ПРОСТО» в розмірі 16972,80 грн, отриману повіреним від довірителя. Обов`язок довірителя по сплаті винагороди ТОВ «АВТО ПРОСТО» виникає після повідомлення довірителю номера групи, до якої він належить, та дати створення групи. Повірений за рахунок довірителя зобов`язаний перерахувати винагороду ТОВ «АВТО ПРОСТО» одноразово шляхом безготівковим платежем протягом 10 календарних днів з дня отримання від ТОВ «АВТО ПРОСТО» повідомлення про дату створення групи, до якої включено договір про адміністрування, та номер групи в системі АвтоТак. На виконання зазначеного договору доручення згідно платіжного документа [PERSON] 20 грудня 2017 року сплатив ТОВ «АТ СЕРВІС» кошти в сумі 16972,80 грн. 23 жовтня 2018 року [PERSON] направив на адресу ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ТОВ «АТ СЕРВІС» претензію з пропозицією повернути сплачені ним кошти, оскільки свої договірні зобов`язання він виконав, проте бажаного автомобіля не отримав; укладені договори суперечать вимог законодавства про захист прав споживачів. Відомості про отримання відповідачами даної претензії та надання на неї відповіді відсутні. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст.203 ЦК України, а саме: 1/зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2/особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3/волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4/правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5/правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6/правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Приписами ст.6, 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; водночас у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За змістом положень ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами, можуть бути встановлені додаткові вимоги до змісту інформації про продукцію. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частина 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка визначає ознаки несправедливих умов договорів, що обмежують права споживача, до таких умов відносить, зокрема: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, проте згідно з вимогами ч.4 ст.18 цього Закону вони не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем. Згідно зі ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до п.11-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах відноситься до фінансових послуг. За змістом положень ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються суб`єктами господарювання на підставі договору , який повинен містити, зокрема: розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Отже, системний аналіз вищевказаних вимог законодавства та зміст оспорюваних позивачем правочинів дає підстави для висновку, що спірні правовідносини, окрім законодавства про захист прав споживачів, регулюються також нормами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Аналізуючи укладений між [PERSON] та ТОВ «АВТО ПРОСТО» договір про адміністрування №731761 від 20.12.2017р., суд вважає, що його зміст відповідає вимогам ст.203 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, своїми підписами на договорі та додатках до нього позивач засвідчив факт ознайомлення та згоду з умовами договору, які йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе; фінансова послуга, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав`язування з боку відповідача, що свідчить про безпідставність посилання [PERSON] на його необізнаність про предмет угоди (придбання автомобіля, а не отримання фінансових послуг для придбання товару). При цьому, суд також зважує і на ту обставину, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» мало відповідну ліцензію на діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Предметом оспорюваного договору є не купівля-продаж автомобіля, а надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АвтоТак, в зв`язку з чим ТОВ «АВТО ПРОСТО» не є постачальником автомобіля та не визначає його ціну, а лише надає послуги, спрямовані на його придбання та оплату. Водночас у договорі визначена поточна ціна транспортного засобу - 353600 грн, яка відповідає розміру фінансового активу на день укладення правочину; марка та модель транспортного засобу зазначені в додатку №1 до договору («Chery», «Tiggo»), що є цілком достатнім для визначення технічних характеристик автомобіля та відповідає терміну «Товар»; строк дії договору вказано в ст.5 розділу І договору, а умовами ст.5 розділу ІІ договору визначено мінімальний та максимальний терміни одержання права на отримання автомобіля, що спростовує твердження позивача на відсутність у договорі та додатках до нього відомостей про підприємство-постачальника товару, основних характеристик автомобіля, строків дії договору та отримання учасником автомобіля. В статтях 2, 4 розділу І оспорюваного договору встановлено обов`язки фінансової установи та учасника групи й їх порівняльний аналіз не дає підстав вважати більш жорсткими обов`язками позивача, умови договору не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін. Відповідальність ТОВ «АВТО ПРОСТО» як сторони правочину передбачена в п.13.1, 13.2 розділу ІІ договору. Пунктами 2.1, 2.2 розділу ІІ договору визначено, що поточна ціна автомобіля є критерієм-основою для розрахунку розміру періодичних платежів, винагороди товариства та інших платежів, передбачених договором; у разі зміни поточної ціни автомобіля товариство має право змінювати розмір поточних платежів та винагороди, які мають вноситися учасниками групи. Термін «Поточна ціна автомобіля», спосіб та механізм її визначення й можливість зміни були погоджені між сторонами, засвідчені їх підписами й не суперечать Ліцензійним умовам провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України №913 від 07.12.2016р. та іншим вимогам чинного законодавства. Щодо посилань позивача на недостовірність та неповноту наданої ТОВ «АВТО ПРОСТО» інформації про товар, недобросовісну його рекламу, то суд як зазначалося вище, позивач був ознайомлений зі змістом договору, особисто та усвідомлено підписав його, умови угоди містять необхідну, доступну та достовірну інформацію про предмет договору та строки його виконання, перед підписанням правочину позивач мав можливість скористатися юридичними послугами, а додатковою гарантією повного усвідомлення учасником своїх прав та обов`язків за договором є положення п.12.1.5 ст.12 розділу ІІ договору щодо односторонньої відмови від договору протягом 14 календарних днів без настання будь-яких санкцій та можливістю повернення всієї суми сплачених коштів. Відтак, з огляду на приписи ст.15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та специфіку укладеного між сторонами договору, який є договором про надання фінансової послуги, неможна погодитися з доводами позивача про несправедливість вищевказаних умов договору з адміністрування чи ведення ТОВ «АВТО ПРОСТО» нечесної підприємницької практики. Отже, позивачем всупереч вимогам ст.12, 81 ЦПК України не було доведено належними та допустимими доказами свої вимоги щодо недійсності укладеного з ТОВ «АВТО ПРОСТО» договору №731761 від 20.12.2017р. Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року по справі №235/1832/16-ц, від 08 червня 2018 року по справі №557/42/17-ц, від 01 серпня 2018 року по справі №371/292/17. В своїх поясненнях у судовому засіданні представник позивача на підставу недійсності укладеного [PERSON] з ТОВ «АВТО ПРОСТО» договору №731761 від 20.12.2017р. також послався на можливість його віднесення до договорів лізингу, що у відповідності з вимогами ч.2 ст.799, ч.2 ст.806 ЦК України потребувало обов`язкового нотаріального посвідчення правочину. Однак, в цих своїх поясненнях представник позивача фактично змінив підставу позову, вчинивши дану процесуальну дію з порушенням вимог ч.3, 5 ст.49 ЦПК України (несвоєчасно та у неналежній процесуальній формі). В зв`язку з цим, зазначені доводи представника позивача судом не приймаються до уваги і не можуть бути предметом даного судового розгляду. Підставою недійсності договору доручення №731761 від 20.12.2017р. з ТОВ «АТ СЕРВІС» [PERSON] зазначає, що даний правочин взаємопов`язаний і укладений з метою виконання попереднього договору №731761 від 20.12.2017р. з ТОВ «АВТО ПРОСТО» про надання фінансової послуги з адміністрування активів для придбання товару (автомобіля) у групі. Водночас, суд приймає до уваги ту обставину, що хоча зазначені правочини й є взаємопов`язаними, проте укладений позивачем з ТОВ «АТ СЕРВІС» договір доручення носить самостійний характер, має свій предмет, строки, містить притаманні йому права та обов`язки сторін, їх відповідальність та ін. Крім того, суд зважує і на те, що позивач погодився з умовами договору доручення, підписавши його та вчинивши дії на його виконання шляхом сплати ТОВ «АТ СЕРВІС» коштів в сумі 16972,80 грн, як то і обумовлено угодою; ТОВ «АТ СЕРВІС» також виконало свої зобов`язання за цим правочином, про що свідчить відсутність майнових претензій у ТОВ «АВТО ПРОСТО». Відтак, договір доручення між [PERSON] та ТОВ «АТ СЕРВІС» від 20 грудня 2017 року укладений з дотриманням вимог ст.203 ЦК України, не суперечить іншим вимогам чинного законодавства й підстав для визнання його недійсним не вбачається. Оскільки вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачів грошових сум, сплачених на виконання оспорюваних договорів (застосування реституції), є похідними від основних його вимог про визнання недійсними цих правочинів, у задоволенні яких судом відмовляється, то вказані вимоги позивача також не підлягають задоволенню. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими і не підлягають задоволенню. Оскільки позивач при подачі заяви до суду був звільнений від сплати судового збору, спір вирішений не на його користь, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України судові витрати з розгляду даної справи слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed