Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що він на початку серпня 1997 року уклав угоду з [PERSON] про придбання домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] і належить на праві приватної власності відповідачу. 15 серпня 1997 року позивачем були сплачені [PERSON] грошові кошти в сумі 3709 грн., як сума вартості домоволодіння, визначена відповідачем, після чого останній передав [PERSON] у приватне володіння вказаний будинок із земельною ділянкою, на якій той розташований. Після укладання угоди позивач переїхав проживати в домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], де і мешкає по теперішній час. Проте у зв'язку з тим що сторонами не було нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння, останнє досі належить на праві приватної власності [PERSON], що позбавляє позивача повноцінно користуватися належним йому майном. Оскільки позивач добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується вищевказаним домоволодінням і є єдиним володільцем та користувачем, то вважає, що має право бути визнаний власником домоволодіння за набувальною давністю, у зв'язку із чим звернувся до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS]. Свої вимоги останній обґрунтовував тим, що [PERSON] 15 серпня 1997 року придбав у відповідача спірне домоволодіння і до даного часу утримує його, користується прибудинковою територією, тобто відкрито, безперервно користується і володіє вказаним майном, що свідчить про фактичне набуття останнім права власності на домоволодіння. З незалежних від волі позивача причин домоволодіння наразі не переоформлено і юридично належить на праві приватної власності відповідачу, який вимог щодо повернення йому майна не заявляв, а отже є підстави для визнання права власності на домоволодіння за позивачем. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали і просили в їх задоволенні відмовити. В своєму письмовому запереченні на позовну заяву представник відповідача підтверджує факт укладання угоди між сторонами про купівлю-продаж спірного домоволодіння і зазначає, що через відсутність коштів у [PERSON] на сплату державного мита, договір купівлі-продажу домоволодіння нотаріально посвідчений не був. В подальшому між позивачем та відповідачем виникли суперечності, пов'язані із витратами на ремонт будинку, у зв'язку з чим [PERSON] погодився повернути грошові кошти за домоволодіння позивачу, з умовою повернення майна, проте [PERSON] відмовився і від отримання коштів, і від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння. Оскільки домовленість сторін про купівлю-продаж домоволодіння нотаріально посвідчена не була, відповідачу належить право користування, володіння та розпоряджання вказаним майном. [PERSON] не заперечує проти того, щоб позивач користувався домоволодінням, проте вважає, що право власності на вказане нерухоме майно належить йому. Посилаючись на ст. 153, ч. 1 ст. 154, ст. 227 ЦК УРСР, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978, п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справи від 07.02.2014 року №5, ст.ст. 316,317 319,321 ЦПК України представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Руськополянської сільської ради Черкаського району в судове засідання не з'явився, проте від секретаря виконкому Руськополянської сільської ради на адресу суду надійшов лист про визнання позовних вимог та відсутність заперечень щодо розгляду справи без представника сільської ради. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила той факт, що в 1997 році позивач придбав у її сина будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що у 2007 році позивач просив [PERSON] підписати договір купівлі-продажу будинку, проте останній відмовився і запропонував йому повернути гроші. Натомість [PERSON] відмовився брати грошові кошти у [PERSON] у зв'язку з тим, що ціна на придбання іншого житла зросла. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач в 1997 році придбав у [PERSON] будинок, який розташовувався поряд з її житлом, на підтвердження чого пред'явив їй розписку про сплату коштів за домоволодіння. [PERSON] постійно звертався до відповідача з проханням нотаріального посвідчення права на будинок, на що [PERSON] відмовлявся і уникав зустрічей з позивачем. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши надані письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Згідно рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 19.01.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Руськополянська сільська рада Черкаського району, нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Ворона О.О. про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння дійсним та визнання права власності на домоволодіння вбачається: 15 серпня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] була укладена домовленість, згідно якої [PERSON] передав [PERSON] належний йому житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], а останній передав відповідачу грошові кошти в сумі 1400 доларів США, проте сторони не дійшли згоди по укладеній письмовій угоді купівлі-продажу спірного будинку і його нотаріального посвідчення. Оскільки момент вчинення такого правочину пов'язується з нотаріальним посвідченням та реєстрацією у виконкомі місцевої Ради народних депутатів, тому він не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін, а тому в позові [PERSON] судом було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 22.07.2015 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до довідки виконкому Руськополянської сільської ради Черкаського району від 31.08.2015 року № 1144, [PERSON] проживає без реєстрації в [ADDRESS] з серпня 1997 року і по час, коли була видана довідка. На підставі ч. 1 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач не довів, що є добросовісним набувачем, оскільки йому було відомо про належність спірного домоволодіння на праві приватної власності відповідачу. Тобто [PERSON] знав про відсутність у нього жодної підстави для набуття права власності на домоволодіння, оскільки він неодноразово звертався до відповідача з вимогою укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірного будинку, та отримував відмову щодо цього. Ці обставини свідчать про те, що ст.344 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини. Також факт того, що позивачу було відомо про належність [PERSON] на праві приватної власності домоволодіння по [ADDRESS] і відсутність згоди на нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані в судовому засіданні Згідно з ч.3 ст.13 ЦК України не допускається зловживання правом в будь-яких формах. Враховуючи вказані обставини, суд вважає позовні вимоги не доведеними, а тому такими, що не підлягають до задоволення. На підставі п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст.13, 328, 344 Цивільного кодексу України, ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed