Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 117 796,57 гривень. До вказаного позову долучено заяву про поновлення строку позовної давності. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 10 липня 2002 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики у вигляді письмової розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику у розмірі 2 600,00 доларів США, що станом на 01 лютого 2014 року за офіційним курсом НБУ (1 долар США=7,99 гривень) складає 20 774,00 гривні. У розписці відповідач зобов'язався повернути кошти до 10 серпня 2002 року. Оскільки відповідач не мав можливості повернути борг вчасно та викликав у позивача відчуття глибокої поваги та довіри, строк повернення за усною домовленістю було неодноразово пролонговано. 01 березня 2004 року відповідач в рамках попередніх домовленостей додатково отримав від позивача грошові кошти у розмірі 7 160,00 доларів США строком на 1 рік (до 01 березня 2005 року) під 4,5% на місяць, з помісячним погашенням процентів у розмірі 322,2 доларів США, про що власноруч склав відповідну розписку. Додатково в зазначеній розписці відповідач зазначив, що сума боргу з врахуванням процентів, яку потрібно повернути станом на 01 лютого 2014 року за офіційним курсом НБУ (1 долар США=7,99 гривень) складає 97 022,57 гривень. Однак, в зазначений термін і до теперішнього часу відповідач свого зобов'язання не виконав. Станом на день подання зазначеної позовної заяви, незважаючи на неодноразові звернення позивача, коштів наданих у борг відповідачу та процентів за користування ними сплачено так і не було. Загальна сума боргу відповідача станом на 01 лютого 2014 року становить 14 743,00 доларів США, що станом на 01 лютого 2014 року за офіційним курсом НБУ (1 долар США=7,99 гривень) складає 117 796,57 гривень. Незважаючи на те, що строк повернення коштів сплинув ще 01 березня 2005 року, на прохання відповідача позивач постійно пролонгував строк погашення. Однак, у зв'язку з тим, що за значний проміжок часу відповідачем не вчинено жодних дій щодо повернення отриманих коштів, не запропоновано жодних варіантів вирішення спірного питання, позивач у жовтні 2013 року звернувся з заявою щодо протиправних дій відповідача до Жовтневого районного відділу ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Згідно висновку оперуповноваженого СКР Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Ткаченко Д.В. від 15 листопада 2013 року, ознак кримінального правопорушення в діях відповідача не виявлено. Відповідно до заяви про поновлення строків позовної давності, позивач зазначає, що саме з жовтня 2013 року він дізнався про порушення своїх прав з боку відповідача. А необхідність звернення до суду за захистом свого порушеного права виникла у нього з моменту отримання висновку за результатами звернення до правоохоронних органів. Крім того, позивач отримав інформацію щодо позовної давності, строків та порядку звернення до суду, передбачених цивільним законодавством, лише у жовтні 2013 року, під час юридичної консультації, яку надали йому адвокати. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розгляд справи провести без його та позивача участі, на підставі документів, наявних в матеріалах справи. Проти розгляду справи в заочному порядку також не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 10 липня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у вигляді письмової розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику у розмірі 2 600,00 доларів США (а.с. 7), що станом на 01 лютого 2014 року за офіційним курсом НБУ (1 долар США=7,99 гривень) складає 20 774,00 гривні. У розписці відповідач зобов'язався повернути кошти до 10 серпня 2002 року. Cтрок повернення за усною домовленістю було неодноразово пролонговано. 01 березня 2004 року відповідач в рамках попередніх домовленостей додатково отримав від позивача грошові кошти у розмірі 7 160,00 доларів США строком на 1 рік (до 01 березня 2005 року) під 4,5% на місяць, з помісячним погашенням процентів у розмірі 322,2 доларів США, про що власноруч склав відповідну розписку (а.с. 8). Додатково в зазначеній розписці відповідач зазначив, що сума боргу з врахуванням процентів, яку потрібно повернути станом на 01 лютого 2014 року за офіційним курсом НБУ (1 долар США=7,99 гривень) складає 97 022,57 гривень. Однак, в зазначений термін і до теперішнього часу відповідач свого зобов'язання не виконав. Станом на день подання зазначеної позовної заяви, незважаючи на неодноразові звернення позивача, коштів наданих у борг відповідачу та процентів за користування ними сплачено так і не було. Загальна сума боргу відповідача станом на 01 лютого 2014 року становить 14 743,00 доларів США, що станом на 01 лютого 2014 року за офіційним курсом НБУ (1 долар США=7,99 гривень) складає 117 796,57 гривень. Незважаючи на те, що строк повернення коштів сплинув ще 01 березня 2005 року, на прохання відповідача позивач постійно пролонгував строк погашення. Однак, у зв'язку з тим, що за значний проміжок часу відповідачем не вчинено жодних дій щодо повернення отриманих коштів, не запропоновано жодних варіантів вирішення спірного питання, позивач у жовтні 2013 року звернувся з заявою щодо протиправних дій відповідача до Жовтневого районного відділу ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 9). Згідно висновку оперуповноваженого СКР Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Ткаченко Д.В. від 15 листопада 2013 року, ознак кримінального правопорушення в діях відповідача не виявлено (а.с. 15). Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних справ та обов'язків. Статтею 208 ЦК України закріплено, що правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У відповідності до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 525 та 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Приписами ст.ст. 1046, 1047 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому п. 2 ч. 1 ст.1049 ЦК України встановлює, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. Таким чином, відповідач не виконує свої зобов'язання за договором належним чином, та його загальна заборгованість перед [PERSON] становить 117 796,57 гривень. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Стосовно заяви позивача про поновлення строку позовної давності, то суд прийшов до такого. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 5 статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 267 ЦК України та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки відповідачем не заявлено про застосування строків позовної давності, враховуючи вищевказані норми законодавства, необхідність визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та його поновлення відсутня. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати по справі покласти на відповідача та стягнути з останнього на користь держави судовий збір у розмірі 1 178,37 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved