Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, зазначивши третіми особами Фонд державного майна України, Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі ордеру, виданого адміністрацією взуттєвої фабрики «Оріль», на якій [PERSON] працював з 1983 по 2003 роки, разом із членами своєї родини заселився до гуртожитку, розташованого по [ADDRESS]. На підставі рішення Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку [ADDRESS] від 16 жовтня 2015 року родина [PERSON] заселилась до блоку 808 зазначеного гуртожитку та проживає в приміщеннях кімнат №№ 808,809. Проте, під час дії мораторію на відчуження гуртожитків, а саме: 03 березня 2016 року між ТОВ «КП-Комфорт» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу щодо відчуження кімнати № 808 гуртожитку, розташованого по [ADDRESS], на користь [PERSON] Судове рішення, на підставі якого ТОВ «КП-Комфорт» набуло право власності на вказану кімнату гуртожитку, в подальшому було скасовано рішенням суду вищої інстанції. Оскільки договір купівлі-продажу від 03 березня 2016 року був укладений між ТОВ «КП-Комфорт» та [PERSON] з порушенням ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України та в період дії мораторію на продаж гуртожитків, крім того судове рішення про визнання за ТОВ «КП-Комфорт» права власності на кімнату гуртожитку було скасовано, [PERSON] просив суд визнати недійсним зазначений договір купівлі-продажу. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що позивач не є та ніколи не був власником кімнати, яка стала предметом спірного правочину, а також на відсутність доказів того, що Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку [ADDRESS], який дозволив позивачу зайняти спірне приміщення, мав належний обсяг повноважень від власника гуртожитку для прийняття рішення про вселення позивача до кімнати № 808, при цьому згідно з будинковою книгою місце проживання позивача зареєстровано в кімнаті № 810, в гуртожитку відсутня кімната № 809, а до житлового приміщення № 808 входить кімнати № 808А та 808Б; відповідач на законних підставах набула права власності на спірну кімнату, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Також просила суд в порядку розподілу судових витрат стягнути з позивача на її користь в рахунок повернення витрат, пов'язаних з явкою до суду, 297,00 грн. Представники Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку [ADDRESS] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Представник Фонду державного майна України в судове засіданні не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю прибути в судове засідання, проте про причини неявки суд не повідомив, тому, а також враховуючи відсутність заперечень від інших учасників процесу проти продовження розгляду справи за відсутністю представника Фонду державного майна України, розгляд справи був продовжений без участі представника даної третьої особи. В матеріалах справи наявні письмові пояснення Фонду державного майна України, відповідно до яких рішення про визнання за ТОВ «ДП Комфорт» права власності на частину будівлі гуртожитку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 46 було скасоване, а отже фактично гуртожиток залишився у державній власності, тому позовні вимоги є обґрунтованими та мають бути задоволені. Вислухавши осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши докази по справі, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі №904/10561/15 були задоволені позовні вимоги ТОВ «КП-Комфорт» до ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності на передане йому як внесок до статутного фонду нерухоме майно будівлі гуртожитку літ.А-12 за адресою: [ADDRESS] /а. с. 110-111/. 03 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі за №279, за умовами якого ТОВ «КП-Комфорт» передало у власність [PERSON] належне йому на праві приватної власності на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі № 904/10561/15 житлове приміщення № 808 гуртожитку літ.А-12, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] /а. с. 50, 51-52/. Рішенням Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016 року було скасоване рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі №904/10561/15 та в задоволенні відповідних вимог було відмолено /а. с. 203-211/. Між тим, рішенням домового комітету «Лідер» будинку [ADDRESS] від 16 жовтня 2015 року мешканцям блоку № 810 ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]) дозволено переселитись в блок № 808, до якого прилегла кімната № 809 та у якій родина [PERSON] також проживає, а також дозволено переселення [PERSON] в блок № 810 /а. с. 16/. Також судом встановлено, що станом на день укладання спірного договору купівлі-продажу в приміщенні [ADDRESS] проживають громадяни [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які не набули на законних підставах право на користування цим приміщенням, а зареєстровані в приміщенні 810, що вбачається з довідки ТОВ «КП-Комфорт» № 0316 від 03 березня 2016 року /а. с. 55/. Відповідно до ст. 1 п. 1 розділу ІІ Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №84 від 27 квітня 2015 року, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Положеннями ст. 58 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Статтею 18 ЖК УРСР визначено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 86 ЖК УРСР обмін жилими приміщеннями не допускається якщо жиле приміщення є службовим або знаходиться в гуртожитку. Згідно з ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. [PERSON], звертаючись до суду за захистом своїх прав з даним позовом, посилається на те, що спірний правочин має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 цього кодексу. Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини в контексті викладених норм права, суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні як у необґрунтованих та недоведених, оскільки в ході судового розгляду даної цивільної справи суду не було надано належних доказів правомірності зайняття позивачем як житлового приміщення №810, так і житлового приміщення № 808 гуртожитку, розташованого по [ADDRESS], а саме: ордеру на зайняття приміщення, що є єдиною підставою для вселення до житлового приміщення гуртожитку (ст. 129 ЖК УРСР). Крім того, посилання сторони позивача на рішення органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку [ADDRESS] від 16 жовтня 2015 року як на підставу правомірності зайняття житлового приміщення № 808 гуртожитку суд не може прийняти до уваги у зв'язку з тим, що дана особа не є власником будівлі гуртожитку, відсутні докази наявності повноважень від власника гуртожитку для прийняття рішення про вселення позивача до приміщення № 808 гуртожитку. Слід також зазначити, що обмін жилими приміщеннями не допускається, якщо жиле приміщення знаходиться в гуртожитку (ст. 86 ЖК УРСР). Тобто, для зайняття [PERSON] житлового приміщення №808 замість житлового приміщення № 810 має бути виданий відповідний ордер, доказів видачі якого суду також не було надано. Суд також вважає за необхідне зазначити про те, що пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем був обраний невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки [PERSON] не є власником майна, що було відчужено за оспорюваним правочином, він не довів своє житлове право, а отже договір укладений між [PERSON] та ТОВ «КП-Комфорт» 03 березня 2016 року не може бути визнаний недійсним за вимогою [PERSON] Судові витрати, понесені позивачем не підлягають відшкодуванню позивачеві з огляду на результат вирішення справи. Між тим, враховуючи положення п. 3 ч. 2 ст. 79, ч. 1 ст. 85, ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача документально підтверджені витрати, пов'язані із явкою суду /а. с. 69, 106, 243, 244/, в загальному розмірі 297,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved