Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко Ірина Олександрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвина Леся Олексіївна, Приватний нотаріус Черкаського міського округу Левіцька Елеонора Антонівна, [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що 16 травня 2014 року, на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень, [PERSON], було придбано 63/100 частин нежитлових приміщень магазину «[INFO]», що розташовані в [ADDRESS], а саме: нежитлові приміщення з № 1-1 по №1-7, з № 1-9 по № 1-16, з № 2-1 по № 2-3, загальною площею - 706,2 кв.м. Ринкова вартість приміщень на сьогоднішній день становить еквівалент 1500000 доларів США, що за курсом НБУ долара США до гривні станом на 01.11.2016 року складає 38325000 грн. Вказаний договір купівлі-продажу 16.05.2014 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 5675805. 16 листопада 2016 року йому стало відомо, що 31 жовтня 2016 року, від його імені було укладено Договір дарування частини нежитлових приміщень магазину «[INFO]», а саме: нежитлових приміщень з № 1-1 по № 1-7, з № 1-9 по № 1-16, з № 2-1 по № 2-3, загальною площею - 706,2 кв.м., що розташовані в [ADDRESS]. Вказаний договір дарування від 31.10.2016 року було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О., зареєстровано в реєстрі за № 3109. Відповідно до умов договору дарування від 31.10.2016 року, належні йому приміщення були подаровані [PERSON], при цьому, вказаний договір від його імені було укладене [PERSON], який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. 26.10.2016 року № 1223. На підставі договору дарування від 31.10.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис 17222851, відповідно до якого власником спірного майна став [PERSON] Вказану довіреність від 26.10.2016 року він особисто не видавав, підпис на ній не ставив, з [PERSON] не знайомий та, відповідно, не уповноважував його на укладання договору дарування належних йому приміщень. Під час укладення договору «дарування частини нежитлових приміщень» від 31.10.2016 року не були додержані вимоги ст.ст. 203, 205 ЦК України та цей правочин був спрямований на незаконне заволодіння його майном, адже довіреність від 26 жовтня 2016 року ним не видавалась, тобто [PERSON] не володів необхідним обсягом цивільної дієздатності та на укладання договору дарування від 31.10.2016 року не було його волевиявлення, як власника майна, що відчужувалось. Таким чином, довіреність від 26.10.2016 року та укладений на її підставі договір дарування від 31.10.2016 року, укладені з порушенням вимог ст. 203 ЦК України - за відсутності його волевиявлення на їх вчинення, а також прямо суперечать статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319 321 ЦК України. Як зазначалося вище, на підставі договору дарування від 31.10.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31.10.2016 року було внесено запис про право власності № 17222851, відповідно до якого власником майна став [PERSON] У зв'язку з визнанням недійсним договору дарування від 31.10.2016 року, запис № 17222851 про право власності за [PERSON] також має бути скасований. У подальшому, 03 листопада 2016 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Лесею Олексіївною, зареєстрований за № 2759. Предметом договору дарування від 03.11.2016 року були спірні приміщення. На підставі договору дарування від 03.11.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 17267382, відповідно до якого власником приміщення став [PERSON] Враховуючи недійсність договору дарування від 31.10.2016 року, відповідно до положень ст. 216 ЦК України, та ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вищевказані реєстраційні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які вчинені внаслідок недійсного договору дарування підлягають скасуванню. [PERSON] безоплатно набув право власності на спірне приміщення на підставі договору дарування, укладеному з [PERSON], який сам набув право власності на приміщення на підставі недійсного правочину. Відповідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на день звернення до суду право власності на спірне приміщення зареєстровано за [PERSON], а тому незаконно відчужене майно підлягає витребуванню з володіння [PERSON] на підставі положень ч. 3 ст. 388 ЦК України. Крім того, йому стало відомо, що 10.11.2016 року [PERSON], з метою подальшого переходу права власності на спірне майно, уклав з [PERSON] іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левіцькою Е.А., реєстровий номер 8517. Предметом іпотечного договору є приміщення, право власності [PERSON] на які походить від недійсного договору дарування від 31.10.2016 року. У зв'язку з укладанням іпотечного договору від 10.11.2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32321785, 10.11.2016 року було здійснено запис про іпотеку: 17387615 від 10.11.2016 року. Також, у зв'язку з укладанням іпотечного договору на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32322744 від 10.11.2016 року; було здійснено запис про обтяження: 17388476 від 10.11.2016 року. Так як договір дарування від 31.10.2016 року є недійсним, а володіння [PERSON] спірним майном є незаконним, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» приміщення не могли бути предметом іпотечного договору від 10.11.2016 року, оскільки вони не належать іпотекодавцю, а тому іпотечний договір укладений всупереч зазначеної норми права. Станом на момент укладання іпотечного договору від 10.11.2016 року, [PERSON] не являвся законним власником майна, а лише незаконним володільцем, а тому фактично здійснив дії щодо передачі в іпотеку приміщень, які належать на праві власності йому. Таким чином, іпотечний договір, порушує його права, як власника приміщень та укладений всупереч ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 203 ЦК України, що відповідно до положень ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним. Просить суд визнати недійсною довіреність, видану 26 жовтня 2016 року від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. 26.10.2016 року за реєстровим № 1223. Визнати недійсним договір дарування 63/100 частин нежитлових приміщень магазину «[INFO]», що розташовані в [ADDRESS], укладений 31 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3109. Скасувати запис про право власності №17222851 від 31.10.2016 року про проведену державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, договору дарування частини нежитлових приміщень від 31.10.2016 року, що посвідченні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3109, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32158072 від 01.11.2016 року. Скасувати запис про право власності № 17267382 від 03.11.2016 року пре проведену державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, договору дарування частини нежитлових приміщень від 03.11.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2759, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32210340 від 03.11.2016 року. Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно - 63/100 частин нежитлових приміщень магазину «[INFO]», а саме: нежитлові приміщення з № 1-1 по №1-7, з № 1-9 по № 1-16, з № 2-1 по № 2-3, загальною площею - 706,2 кв.м., що розташовані в [ADDRESS], отримані на підставі договору дарування частини нежитлових приміщень від 03 листопада 2016 року та передати їх власнику [PERSON]. Визнати недійсним іпотечний договір, укладений 10.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON], серія та номер 8517, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левіцькою Елеонорою\~Антонівною.Зобов'язати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріальної округу Левіцьку Е.А. зняти заборону на відчуження частини нежитлових приміщень магазину «[INFO]», а саме: нежитлові приміщення з № 1-1 по № 1-7, з № 1-9 по № 1-16, № 2-1 по № 2-3, загальною площею - 706,2 кв.м., що розташовані в [ADDRESS], загальною площею 706,2 кв.м., номер запису про обтяження 17388476 від 10.11.2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32322744 від 10.11.2016 року та виключити записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також виключити запис про іпотеку 17387615 від 10.11.2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32321785 від 10.11.2016 року. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 травня 2018 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко Ірина Олександрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвина Леся Олексіївна, Приватний нотаріус Черкаського міського округу Левіцька Елеонора Антонівна, [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], [INFO], як правонаступника відповідача [PERSON], у якості третіх осіб - [PERSON] (18001 [ADDRESS]), Службу у справах дітей Черкаської міської ради (18002 м. Черкаси, вул. Благовісна, 170). Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, на попередніх судових засіданнях позовні вимоги визнавав та пояснив, що хтось використовуючи його втрачений паспорт громадянина України [NUMBER], виданий 21.02.1996 року уклав спірні договори від його імені стосовно спірних приміщень. Відповідач [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], [INFO], в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення на сайті, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, скерувала до суду заяву в якій зазначила, що 27.03.2018 року нею було зареєстровано заяву про відмову від прийняття спадщини, яка була зареєстрована у приватного нотаріуса Степаненко А.М. № 62202259. Одночасно просить врахувати інформацію про те, що [PERSON], [INFO] не подавав заяву до нотаріуса. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко Ірина Олександрівна в судове засідання не з'явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі та повідомити її про результати розгляду. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна в судове засідання не з'явилась, скерувала заяву про розгляд справи без її присутності. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвина Леся Олексіївна в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Приватний нотаріус Черкаського міського округу Левіцька Елеонора Антонівна в судове засідання не з'явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник служби у справах дітей Черкаської міської ради в судовому засіданні при вирішення питання по справі покладалися на думку суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що 01 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис № 22 та зареєстровано відділом РАЦСу Придніпровського району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 16 травня 2014 року [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 5675805, було придбано 63/100 частин нежитлових приміщень магазину «[INFO]», що розташовані за адресою: [ADDRESS], а саме: нежитлові приміщення з № 1-1 по №1-7, з № 1-9 по № 1-16, з № 2-1 по № 2-3, загальною площею - 706,2 кв.м. Частиною 1 статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 41 Конституції України наголошено, що кожен має право володіти, користуватись, розпоряджатись своєю власністю, результатами інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). 26 жовтня 2016 року, від імені [PERSON], видана довіреність, якою уповноважено [PERSON] подарувати [PERSON], належні 63/100 частини нежитлових приміщень магазину «[INFO]», а саме: нежитлові приміщення з № 1-1 по № 1-7, з №1-9 по № 1-16, з №2-1 по № 2-3, загальною площею - 706,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] 31 жовтня 2016 року, від імені [PERSON], [PERSON] та з другої сторони [PERSON] було укладено договір дарування 63/100 частини нежитлових приміщень магазину «[INFO]», а саме: нежитлових приміщень з № 1-1 по № 1-7, з № 1-9 по № 1-16, з № 2-1 по № 2-3, загальною площею - 706,2 кв.м., що розташовані в [ADDRESS]. Вказаний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О., зареєстровано в реєстрі за № 3109. На підставі договору дарування від 31.10.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис 17222851, відповідно до якого власником спірного майна став [PERSON] 03 листопада 2016 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Лесею Олексіївною, зареєстрований за № 2759. Відповідно до вказаного договору дарування [PERSON] подарував а [PERSON] прийняв у дар 63/100 частини нежитлових приміщень магазину «[INFO]», а саме: нежитлових приміщень з № 1-1 по № 1-7, з № 1-9 по № 1-16, з № 2-1 по № 2-3, загальною площею - 706,2 кв.м., що розташовані в [ADDRESS]. На підставі договору дарування від 03.11.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 17267382, відповідно до якого власником приміщення став [PERSON] В своїх письмових поясненнях [PERSON] зазначив, що восени 2015 року, перебуваючи на лікуванні в Дрогобицькому шкірдиспанчері в м. дрогобич, Львівської області, ним був втрачений паспорт громадянина України серії [NUMBER], виданий 21.02.1996 року. Відповідно до акту від 30.04.2016 року, затвердженого першим заступником начальника УДМС України в Черкаській області Уманець В.А., 30 квітня 2016 року списано та знищено шляхом спалення визнані недійсними паспорти за період з 31 березня 2016 року до 30 квітня 2016 року - [PERSON], серія [NUMBER], виданий Придніпровським РВ в Черкаській області 02.09.2005 року. 10 листопада 2016 року [PERSON] уклав з [PERSON] іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левіцькою Е.А., реєстровий номер 8517. Предметом іпотечного договору є 63/100 частини нежитлових приміщень магазину «[INFO]», а саме: нежитлових приміщень з № 1-1 по № 1-7, з № 1-9 по № 1-16, з № 2-1 по № 2-3, загальною площею - 706,2 кв.м., що розташовані в [ADDRESS]. У зв'язку з укладанням іпотечного договору від 10.11.2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32321785, 10.11.2016 року було здійснено запис про іпотеку: 17387615 від 10.11.2016 року. Також, у зв'язку з укладанням іпотечного договору на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32322744 від 10.11.2016 року; було здійснено запис про обтяження: 17388476 від 10.11.2016 року. В судовому засіданні встановлено, що згоди [PERSON], відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, на розпорядження спільним майном надано не було, в тому числі, на видачу довіреності від 26 жовтня 2016 року, укладену між [PERSON], та [PERSON] Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 листопада 2016 року внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України про те, що 11.11.2016 року до ЧВП ГУНП в Черкаській області 14.11.2016 року надійшло повідомлення від гр. [PERSON], [INFO] про те, що за адресою: [ADDRESS] до торгового приміщення, яке належить йому на праві приватної власності знайшли невстановлені особи та пред'явили завідомо підроблені документи відповідно до яких право власності на майно, розташоване за вказаною адресою перейшло від законного власника до [PERSON] Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 листопада 2016 року внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України про те, що 19.11.2016 року близько о 09 годині 30 хвилин, [PERSON] знаходячись за адресою: [ADDRESS], виявила, що невстановлена особа, самовільно, всупереч встановленому законом порядку, вчинила дії, направлені на припинення роботи магазину «[INFO] а саме зачинила вхідні двері на навісний замок з цепком, тим самим була порушена робота магазину. В межах розгляду даної цивільної справи судом була призначена судово-почеркознавча експертиза. Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 952/17-23/368/369/18-23/6391/6392/18-32/6393/18-33 від 16.04.2018 року: 1., 2. Підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» довіреності НВА 632994 від 26.10.2016 та підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» заяви НВА 632993 від 26.10.2016, виконані рукописно за допомогою пишучого приладу - ручки, без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. 3. Рукописний запис «[PERSON].», що міститься у графі «Підпис:» на зворотній стороні довіреності від 26.10.2016 /НВА 632994/, складеної від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстрованої в реєстрі за № 1223, виконаний не [PERSON], а іншою особою. 4. Підпис від імені [PERSON], що міститься у графі «Підпис:» на зворотній стороні довіреності від 26.10.2016 /НВА 632994/, складеної від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстрованої в реєстрі за № 1223, виконаний не [PERSON], а іншою особою. 5. Рукописний запис «[PERSON].», що міститься у графі «Підпис» заяви від 26.10.2016 /НВА 632993/, складеної від імені [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстрованої в реєстрі за № 1222, виконаний не [PERSON], а іншою особою. 6. Підпис від імені [PERSON], що міститься у графі «Підпис» заяви від 26.10.2016 /НВА 632993/, складеної від імені [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстрованої в реєстрі за № 1222, виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер, про що свідчить копія актового запису про смерть. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З копії спадкової справи номер у Спадковому реєстрі 62202259, номер у нотаріуса 20/2018 вбачається, що мати покійного - [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про відмову від прийняття спадщини, яка зареєстрована за № 62202259. [PERSON], яка діє від імені малолітнього сина [PERSON], [INFO] звернулася до нотаріуса про відмову від спадщини до майна померлого [INFO] року [PERSON]. [PERSON] звернулася до Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. з вимогою до спадкоємців в порядку ст. 1281 ЦК України, по зобов'язаннях спадкодавця заборгованість у розмірі 851666,67 грн. [PERSON] також звернувся до нотаріуса з вимогою до спадкоємців в порядку ст. 1281 ЦК України, по зобов'язаннях спадкодавця заборгованість становить 3786283,03 грн. [PERSON] звернувся до нотаріуса з вимогою до спадкоємців в порядку ст. 1281 ЦК України, по зобов'язаннях спадкодавця заборгованість становить 1299307,33 грн. Частина 4, 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є спадкоємцем за законом першої черги згідно ст.1261 ЦК України, та після смерті свого батька [PERSON], вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 1273 ЦК України батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Під час розгляду даної справи стороною відповідача не надано суду дозволу органу опіки та піклування на відмову від прийняття спадщини [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Оцінюючи доводи сторони позивача щодо недійсності довіреності від 26.10.2016 року, суд виходить з того, що за змістом ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю, яка є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відтак, видача довіреності є одностороннім правочином, на який розповсюджуються загальні правила щодо укладання правочинів, визнання їх недійсними та наслідків цього. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст. ст. 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Встановлення факту підроблення підпису особи, свідчить про укладення договору від імені особи, який підписаний не нею, а іншою особою, що свідчить про відсутність волевиявлення сторони правочину, та є підставою для визнання такого договору недійсним у відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України. Вказана правова позиція узгоджується з позицією викладеною в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року по справі № 371/1898/15-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.04.2017 року по справі № 683/390/16-ц, ухвалі Верховного Суду України від 23 травня 2016 року по справі № 6-1093цс16. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, в процесі судового розгляду стороною позивача доведено факт не укладання останнім доручення від 26.10.20116 року та відчуження приміщень за відсутності волевиявлення позивача, а тому зазначені договір дарування від 31 жовтня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та договір дарування від 03 листопада 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], в силу ст. 215 ЦК України є недійсними. Волевиявлення [PERSON] на укладення вказаних договорів дарування не було, що підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] наданими під час розгляду справи та висновком експерта № 1/6 від 12.01.2017 року у кримінальному провадженні, що зроблений під час досудового розслідування кримінального провадження. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В силу ч. 1 ст. 388 ЦК України, враховуючи те, що належне позивачу майно (нежитлові приміщення) вибули з його володіння, як власника не з його волі, вимоги позивача про витребування із незаконного володіння на його користь від відповідача підлягають до задоволення. Крім того, приписами ч. 2 ст. 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За таких обставин, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про визнання договору дарування недійсним, з урахуванням ст. 216 ЦК України, іпотечний договір від 10.11.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., також має бути визнаний недійсним. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Зважаючи на встановлені судом обставини, вимога про витребування спірних приміщень з незаконного володіння також підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст.77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у спростування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Позивачем [PERSON] при подачі позовної заяви був зайво сплачений судовий збір в розмірі 6890 грн. за квитанцією 0.0.665280119.1 від 07.12. 2016 року, який підлягає поверненню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, зокрема з [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], [INFO], [PERSON] на користь [PERSON] по 1286,80 грн. з кожного, оскільки загальна сума судових витрат складає 3860,70 грн.

Outcome: approved