Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним згідно Закону України «Про захист прав споживачів», вказавши, що 07.03.2007 року ним вимушено був підписаний кредитний договір № 354411/9425/0078-7, згідно з яким банк мав надати йому кредитні кошти для використання на споживчі цілі. Вважає, що вказаний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів, відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позичальником, тобто з ним, оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії відповідач не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає закон. Йому з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту) , яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Відповідно до ч.6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так як договір взагалі не містить порядку зміни договору, який враховував би інтереси споживача(позичальника), не містить порядок про припинення договору, то вважає, що договір в цілому суперечить п.8 ч.1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Все що написано в даному договорі можна трактувати досить широко і не на користь позичальника, особливо він не дає вибору відстояти свої інтереси у разі незгоди з підняттям відсоткової ставки. Вважає, що порушення вимог ст. 525 ЦК України при укладенні договору є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Також вважає, що від імені банку вказаний договір мав підписати [PERSON] та начальник відділення [PERSON]Також кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, адже єдиним платіжним засобом в Україні є гривня, а цивільним кодексом України встановлений обов'язок щодо вираження цивільного зобов'язання у гривні. Жодним законом чи іншим актом законодавства не передбачена можливість надання банком резидентом кредитів у іноземній валюті іншому резиденту для розрахунків на території України. Використання іноземної валюти у якості засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії національного банку України. Правочин, який суперечить законодавству є недійсним. Тому просить визнати недійсними кредитний договір № 354411/9425/0078-7 від 05.03.2007 року та договір іпотеки № 926 від 07.03.2007 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свою позовну заяву та просить її задоволити. В судовому засіданні представник відповідача Похітон О.О. позов не визнав, надав суду заперечення на позовну заяву про визнання кредитного договору недійсним від 27.11.2014 року за вх.. № 28924 та звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності, в якій вказав про те, що «порушення», на яке в якості доказів для задоволення заявлених позовних вимог посилається позивач, виникло 05.03.2007 року ( дата підписання кредитного договору). Згідно з положеннями ст.ст. 256, 257 ЦПК України строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (загальна позовна давність) встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності з ч.1 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про будь-які порушення своїх прав позивач міг дізнатися ще 05.03.2007 року , оскільки саме тоді він отримав на руки примірник кредитного договору. Таким чином, позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з 05.03.2007 року по 05.03.2010 року. Проте даними правами позивач в зазначений період не скористався. Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Тому просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог, в зв'язку з спливом строку позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що кредитний договір № 354411/9425/0078-7 від 05.03.2007 року та договір іпотеки № 926 від 07.03.2007 року, які позивач просить визнати недійсними, були підписані ним власноручно відповідно 05.03.2007 року та 07.03.2007 року та про будь-які порушення своїх прав позивач міг дізнатися ще 05.03.2007 року, оскільки саме тоді він отримав на руки примірник кредитного договору та мав право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з 05.03.2007 року в межах строку позовної давності, проте даними правами позивач в зазначений період не скористався. Відповідно до ст.ст. 256,257 ЦПК України строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (загальна позовна давність) встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності з ч.1 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed