Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]-доньки та [PERSON]- внучці, 3 особа- Дрібінська Ю.В. про визнання розпорядження ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних машин» № 022 від 05.07.1999 р. частково недійсним в частині зазначення в ньому відомостей про приватизацію квартири [ADDRESS] відповідачами та просить внести зміни до свідоцтва про право власності на житло, яке видано ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних машин», згідно з розпорядженням від 05 липня 1999 року № 022, зареєстрованого комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 07.07.1999 року за № В-49160, виключивши із числа учасників приватизації [PERSON] і [PERSON] Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 05.06.1999 року ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі» згідно розпорядження № 022 від 05.06.1999 року було видано Свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS] ( нині Григорівське шосе)в м.Харкові. Згідно із свідоцтвом квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON], дружині [PERSON]І.( померла 08.08.2016 р.)_, донькам [PERSON], [PERSON], онуці [PERSON] На думку позивача, при приватизації порушена процедура оформлення права власності, оскільки [PERSON] постійно не проживала в квартирі з 1993 р., хоча була зареєстрована, не давала письмової згоди на приватизацію, оскільки проживала окремо від батьків, онука [PERSON]на момент приватизації була малолітньою і в силу свого віку не мала можливості надати таку згоду, тому, з посиланням на ст.ст. 202, 203, 215, 217 ЦПК, позивач просить визнати такий правочин частково недійсним. Не погоджуючись з позовом, представником відповідача [PERSON]- адвокатом [PERSON] надано відзив,в якому зазначається, що [PERSON] звертався з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло по аналогічним обставинам і рішенням суду від 10.11.2017 р. відмовлено у задоволенні позовних вимог. Відповідно до довідки з місця проживання , [PERSON], [INFO] тільки 29.05.1999 р. зареєструвала своє місце проживання в кв. 139 по Григорівському шосе, 57-А в м.Харкові, тобто за місяць до приватизації, а тому у позивача навіть не виникло право звертатися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Крім того, позивач був зареєстрований за даною адресою також у цей день. Спірна квартира видана на імя [PERSON] на підставі ордеру , де були вказані і відповідачі. Вважає, що приватизація відбулася з повним дотриманням п.п. 18, 20, 21 «Порядку передачі квартир ( будинків) у власність громадян» та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду. Вказує, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження порушення прав [PERSON] приватизацією та ним обрано не той спосіб захисту щодо частини вимог про внесення змін до свідоцтва про право власності на житло та виключення відповідачів із числа учасників приватизації. ( а.с.46-49). Представник [PERSON] адвокат [PERSON] подав відзив на позовну заяву , вважає її такою, що не грунтується на законі та вказує, що приватизація відбулася зі згоди всіх повнолітніх осіб, зареєстрованих в квартирі, з 1999 р. [PERSON] був обізнаний про порушення свого права, а тому ним пропущено строк позовної давності і з цих підстав просить відмовити у позові ( а.с. 80-83). У відповіді на відзив [PERSON] посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 10.11.2017 р., яке набрало законної сили постановою Апеляційного суду Харківської області, позивачеві відмовлено у задоволенні позову через недоведеність обставин, тому в процесі розгляду даної справи вважає за необхідне допитати свідків та надати оцінку письмовим доказам. Крім того , зазначає, що позов предявлено з інших підстав і він не є тотожним з позовом, що вже розглянуто судом ( а.с. 107-110, 130-132). Суд,\~ вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи,\~ оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Сторони не заперечують, що чотирикімнатна квартира 139 по вул.Григорівське ( колишня Комсомольське) шосе, 57-А в м.Харкові надана [PERSON] на сімю у складі пяти осіб: її самої, чоловіка [PERSON], доньок [PERSON], [PERSON], внучки [PERSON] За довідкою з місця проживання, а також даних паспортів сторін випливає, що сторони зареєстровані в квартирі, з 1999 р., зокрема позивач [PERSON] з 29.05.1999 р., відповідач [PERSON]- з 29.05.1999 р.( а.с. 11,19,73). Розпорядженням органу приватизації -ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі » від 05.07.1999 р. № 022 квартира 139 по вул.Григорівське ( колишня Комсомольське) шосе, 57-А в м.Харкові передана у спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до свідоцтва про право власності від 05.07.1999 р., реєстраційний № 6-99-022 квартира належить на праві власності сторонам. Право власності зареєстровано в КП «Харківське міськБТІ» ( а.с. 13-17). Згідно ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції на час приватизації спірної квартири, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Враховуючи викладене, свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом на спірну квартиру, яке підтверджує право власності на неї не тільки позивача [PERSON], а і відповідачів [PERSON], [PERSON] Згідно зі статтею 1, частиною 1 статті 5, статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. За вимогами частини 1 статті 5 цього Закону до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. За положеннями частини 1, 2 статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій\~відсутності наймача\~або членів\~його \~сім'ї\~ за\~ними зберігається\~жиле приміщення\~протягом шести\~місяців.\~ Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, визначених ч.3 ст. 71 ЖК УРСР. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] стверджували, що донька [PERSON]-[PERSON] після заміжжя з батьками не проживала та у спірну квартиру не вселялась. Між тим, на час приватизації відповідачі були зареєстровані лише місяць в спірній квартирі, з урахуванням них надана чотирикімнатна квартира, вони разом з батьками перебували на обліку та їх не визнавали такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Отже, відповідачі, як особи, що мали право користування жилим приміщенням, разом з іншими членами сімї скористалися своїм правом отримання квартири у власність шляхом приватизації. Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідачі з 1993 р. в спірній квартирі не мешкали, [PERSON] на час приватизації була неповнолітньою та проживала разом з матірю, а тому письмової обовязкової згоди [PERSON] на приватизацію не давала, оскільки факт проживання в квартирі на час приватизації не повязаний з можливістю подачі заяви на приватизацію при наявності згоди всіх повнолітніх членів сімї, які визнавали право на житло за відповідачами. Даючи згоду на свою участь в приватизації квартири відповідач [PERSON] діяла як від свого імені, так і як законний представник від імені та в інтересах своєї малолітньої дочки [PERSON] Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону. За таких обставин, позбавлення особи права власності повинно у повній мірі відповідати та ґрунтуватися на нормах матеріального і процесуального права, але вимоги позивача не відповідають приписам закону. [PERSON] тривалий час , понад 16 років, визнавав за дочкою і внучкою право власності на частину квартири. Ніяким чином, права та інтереси позивача приватизацією не були порушені, він був згоден на передачу квартири у власність йому і всім зареєстрованим в квартирі членам сімї На теперішній час в квартирі зареєстрований і проживає позивач [PERSON], що підтверджується довідкою дільниці №65 КП «Жилкомсервіс». Дружина позивача [PERSON] померла 08.06.2016 р.( а.с. 18-19). У звязку з тим, що діти спадкодавця відмовилися від спадщини на користь батька [PERSON], а дочка [PERSON] намагається отримати право на частину квартири в порядку спадкування після смерті матері, позивач вважає, що таким чином відповідач [PERSON] позбавляє його квартири. 01.06.2017 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, [PERSON], [PERSON], 3 особа- Стрельбіцька ([PERSON]) Ю.В. про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло в частині визнання права власності на квартиру за дочкою і внучкою. Обгрунтування вимог аналогічно мотивам позову про визнання розпорядження органу приватизації частково недійсним ,внесення змін до свідоцтва про право власності на житло. Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 10.11.2017 р., яке набрало законної сили постановою Апеляційного суду Харківської області від 10.01.2018 р. у задоволенні позову [PERSON] відмовлено ( а.с. 62-70). Суд вважає помилковими доводи позивача про недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1-3 та ч.6 ст. 203 ЦПК України. За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно з частинами 1 і 3 ст. 203 ЦК України, на які посилається позивач, зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, формування волевиявлення має бути вільним від чинників, що могли б викривати уяву особи про зміст правочину. Сторони мали намір вчинити правочин, їх воля відповідала власним потребам і вони досягли своєї мети, висловивши своє волевиявлення письмово, звернувшись із заявою про приватизацію. Зміст такого правочину відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного жи лового фонду» та не суперечить Положення про порядок передачі квартир у власність громадян. З огляду на викладені обставини суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню. Відхиляє доводи\~ представника\~відповідача [PERSON]-адвоката\~[PERSON]\~відмови у\~позові через\~пропущення строку\~позовної давності,\~оскільки відповідно\~до розяснень,\~що містяться\~в п.\~11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення» , встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахування того, що суд відмовляє позивачу у задоволенні його позову через його необгрунтованість, то відмова в задоволенні цього ж позову з підстав пропуску позивачем загального строку позовної давності не грунтується на вимогах процесуального закону. У відзивах на позовну заяву представники відповідачів просили стягнути з [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. на користь кожного з відповідачів. Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. 19.04.2018 р. представник [PERSON], представник відповідача [PERSON] подали до суду письмовий відзив на позовну заяву, проте ні договору про надання правової допомоги, ні орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які понесли відповідачі чи які очікують понести у зв`язку із розглядом справи надано не було, незважаючи на те, що на час подання відзиву договір, додаткова угода до нього про визначення вартості правової допомоги був укладений ( 03.04.2018) , сума гонорару у цьому договорі визначена та сплачена за відповідними квитанціями 11.04.2018 р. (а.с. 74, 86). Оскільки відповідачі або його представники, подаючи відзив на позовну заяву не виконали вимог ст. 134 ЦПК України , підстави для стягнення витрат на правову допомогу відсутні. Посилання на те, що у відзиві було вказано про те, що гонорар за надання правничої допомоги складає 6000 грн. не може бути підставою для задоволення заяви про стягнення судових витрат, оскільки попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесла сторона і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи передбачає надання саме детального опису робіт ( наданих послуг), виконаних адвокатом, а не лише зазначення суми гонорару. Це пов`язано з тим, що інша сторона може доводити неспівмірність таких витрат та подати клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed