Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, посилаючись на те, що 11 липня 2011 року між ним і відповідачкою був укладений договір позики, що підтверджується копією розписки. Відповідно до вищезазначеного договору відповідач отримала в борг 18000 грн. Позивач пред'явив вимогу до відповідача 30 вересня 2015 року, тому строк виконання зобов'язання відповідачем настав 29 жовтня 2015 року. Відповідно до розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем на 06.07.2016 року заборгованість відповідача складається: 18000 грн. - сума отримана відповідно до розписки, 3 % річних - 371 грн., пеня - 5184 грн. 99 коп., втрати від інфляції: 1189 грн., разом: 24744 грн. 99 коп. Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики, пеню, інфляційні, 3% річних та судовий збір. Позивач в судове засідання не з'явився, від його представника надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, від його представника надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність, проти позову заперечували, посилаючись на те, що сплив строк позовної давності, крім того рішенням Сумського районного суду Сумської області від 02 жовтня 2014 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було надано правову оцінку розписці, яка є доказом в даній справі та встановлено, що дана розписка не є належним доказом та не може бути взята до уваги, оскільки з її змісту не відомо, на чиє ім'я вона виписана та з яких підстав. Рішення набрало законної сили. Дослідивши письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим і таким,що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11 липня 2017 року сторони уклали договір позики. Відповідно до договору [PERSON] отримала від [PERSON] 18000 гривень, які повинна була повернути з 1 серпня по січень кожного місяця по 2000 гривень. На підтвердження даного договору позивач надав копію розписки (а.с.6) Станом на 06.07.2016 року заборгованість відповідача складається: 18000 грн. - сума отримана відповідно до розписки, 3 % річних - 371 грн., пеня - 5184 грн. 99 коп., втрати від інфляції: 1189 грн., разом: 24744 грн. 99 коп. Відповідач в добровільному порядку борг не повертає, чим порушує права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як в десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.( ст. 1047 Цивільного кодексу України). Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, укладений у письмовій формі договір, за яким сторони домовилися про всі істотні умови позики та розписка, яка є також договором позики, укладеним у простій письмовій формі, відповідають змісту ст. 1047 ЦК України. В силу ст. 1049 ЦК України [PERSON] як позичальник зобов'язана повернути позикодавцеві - [PERSON] позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані їй позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак [PERSON] цього обов'язку в повній мірі не виконала. [PERSON] в судовому засіданні, оспорюючи позов, послалась на те, що між нею та [PERSON] ( матір*ю позивачки) був укладений договір купівлі-продажу будинку. До посвідчення договору у нотаріуса вона повністю віддала [PERSON] обумовлену суму грошей - 28000 гривень, що і було зазначено в договорі купівлі-продажу. В подальшому [PERSON] стала стверджувати, що гроші ні вона, ні її мати як продавець, не отримувала, хоча ці гроші були передані нею дочці [PERSON]- [PERSON] до підписання договору. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд вважає встановленим, що написана [PERSON] розписка є саме борговою розпискою, яка підтверджує факт укладення договору позики між сторонами. Та обставина, що раніше між [PERSON] та [PERSON] ( матір*ю позивачки [PERSON].) виникли цивільно-правові відносини, пов*язані з укладенням договору купівлі-продажу належного [PERSON] будинку, не впливають на сутність правовідносин, які склалися між [PERSON] та [PERSON] Суд вважає встановленим, що грошові кошти в сумі 18000 гривень були дійсно отримані [PERSON] від [PERSON] за договором позики, а чи були ці гроші в подальшому передані [PERSON] [PERSON] в рахунок оплати вартості будинку за договором купівлі-продажу, чи були використані на власний розсуд самою [PERSON] визначального значення для вирішення справи немає. Та обставина, що боргова розписка була написана саме відповідачкою, не оспорювала в судовому засіданні і сама [PERSON] Свідок [PERSON] підтвердила, що вона особисто була присутня при написанні відповідачкою розписки, копія якої мається у справі ( ар.с.30). В подальшому від [PERSON] вона неодноразово чула, що [PERSON] винна їй гроші. Посилання [PERSON] на ту обставину, що гроші від [PERSON] вона не отримувала і розписку вона написала на прохання [PERSON], яка начебто хотіла пред*явити її спадкоємцям чи родичам після смерті [PERSON] не може бути прийнято судом до уваги, оскільки [PERSON] не могла пояснити, яке значення зазначена розписка, на її думку, має значення для родичів чи майбутніх спадкоємців [PERSON] [PERSON] пояснила, що позиція [PERSON] є надуманою і спрямованою на те, щоб не повертати гроші, отримані нею за договором позики, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою. Посилання представника [PERSON] на те, що розписка відповідачки не є належним доказом, оскільки з її змісту не відомо, на чиє ім'я вона виписана та з яких підстав, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки сама [PERSON] не оспорювала, що розписка написана нею, а той факт, що розписка надана суду позивачкою свідчить про те, що розписка була видана позивачці саме відповідачкою, [PERSON] не надала доказів на підтвердження того, що розписка, копія якої є у справі( ар.с.6), була надана нею будь-якій іншій особі, крім [PERSON] Оспорюючи позов, представник відповідача також послався на пропуск позивачкою строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила( ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.( ст. 267 ЦК України). Посилання представника [PERSON] на те, що сплив строк позовної давності, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред*явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред*явлення позикодавцем вимог про це, якщо інше не встановлено договором. Вимога про повернення позики була пред*явлена позивачкою відповідачу 30 вересня 2015 року, тому строк виконання зобов*язання настав 29 жовтня 2015 року. Позивач повторно звернулася до відповідача з вимогою від 1 серпня 2016 року( ар.с. 55), отже, виходячи з положень статей 1049, 261,257 ЦК України строк позовної давності для [PERSON] закінчується 29 жовтня 2018 року. Таким чином, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав в межах визначеного законом строку давності, тому порушені права підлягають судовому захисту. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності з укладеним між сторонами договором позики [PERSON] повиння сплатити [PERSON] 18000 гривень. Отже, 3 відсотка річних складають 371 гривню, пеня - 5184, 99 грн., інфляційні витрати - 1189 гривень, а всього 24744, 99 грн. В судовому засіданні [PERSON] оспорювала лише факт отримання грошей і не оспорювала порядок і методику розрахунку, наданого представником позивача( ар.с. 32). Таким чином, вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] необхідно також стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved