Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він та відповідачка знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2003 року, шлюб було зареєстровано Слов'янським міським Відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 597. Від шлюбу сторони мають дорослу дочку. Шлюбні відносини на теперішній час між ними припиненні, в зв'язку з тим, що останнім часом їх стосунки погіршилися, в сім'ї виникали конфліктні ситуації з різних причин, із їх відносин зникло взаємопорозуміння, а натомість виникло взаємне відчуження. Сторони не мешкають разом з вересня 2013 року. Після цього позивач та відповідачка ще намагалися поновити сімейні відносини, але спроби залишилися безрезультатними. Спору про розподіл спільного майна між ним та відповідачкою не має. Просить суд розірвати шлюб. Відповідачка відмовляється розірвати шлюб в органах РАЦС, постійно ухиляється від подання відповідної заяви, чим унеможливлює розірвання шлюбу через органи РАЦС. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, але надав до суду Заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив позовні вимоги задовольнити (а.с. 9). Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але надала до суду Заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.20). 17 березня 2014 року відповідачка [PERSON] у судовому засіданні висловила клопотання, в якому просила надати їм з позивачем строк на примирення терміном один місяць, оскільки вона бажає зберегти сім'ю. Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду від 17 березня 2014 року сторонам було надано строк для примирення до 17 квітня 2014 року. Після спливу строку для примирення відповідач не бажає зберегти шлюб з відповідачкою. Примирення між ними не можливе. Подальше спільне життя з відповідачкою і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 25 вересня 2003 року, який був зареєстрований Слов'янським міським Відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 597 (а.с. 8). Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. З вересня 2013 року стосунки між позивачем та відповідачкою погіршилися, сторони не мешкають разом. Протягом місяця, наданого судом для примирення сторін сімейні відносини так і не були поновлені. Примирення не відбулося. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище «[PERSON]». На підставі викладеного,

Outcome: approved