Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача та просить визначити частки в квартирі за адресою: [ADDRESS], рівними по 1/3 між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS], після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO], та право власності на 1/3 частини вказаної квартири, після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO]. У підтвердження свої вимог позивач посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.02.1993 року, за №1636, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,6 кв. м., належить на праві приватної спільної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Після смерті батьків, [PERSON] прийняв спадщину, тому як він є спадкоємцем першої черги та інших спадкоємців немає. Одеська міська Рада, як відповідач, у судових засіданнях участі не приймала, хоча неодноразово сповіщалась про дату, час та місце слухання справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.02.1993 року, за №1636, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,6 кв. м. належить на праві приватної спільної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. На підставі ст.ст. 368, 370 ЦК України кожному з них належало по 13 частині квартири. [INFO], згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], померла [PERSON] - матір [PERSON] Відповідно п. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у томі числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Тобто, спадкоємцями першої черги були [PERSON] - чоловік померлої, та [PERSON] - син померлої, які прийняли спадщину, так як проживали разом з померлою та були зареєстровані в спадковій квартирі, а відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку він не заявив про відмову від неї. Також це підтверджується відповіддю з нотаріальної контори від 05.03.2014 року, в якій зазначається, що спадкова справа до майна [PERSON], померлої [INFO], не заводилася та свідоцтво про право на спадщину не видавалися. Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], [INFO] помер [PERSON] - батько позивача. За життя [PERSON] залишив заповіт від 26.02.1993 року, в якому заповів усе майно, яке належало йому на праві власності, [PERSON] Згідно спадкової справи, після смерті [PERSON], лише позивач звернувся до П'ятої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину в установленому законом порядку. Однак, згідно листа державного нотаріуса П'ятої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] від 05.02.2014 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначену квартиру та проведення державної реєстрації, оскільки дана квартира не зареєстрована в КП «Бюро технічної інвентаризації». Однак, те що свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], від 18.02.1993 року не було зареєстровано, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки відповідно до інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року, з якого вбачається, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту видачі свідоцтва про право власності, тобто право власності на вказану квартиру виникло саме з 18.02.1993 року, а не з моменту державної реєстрації даного свідоцтва, так як на той час не діяв ЦК 2004 року. Крім того, дане свідоцтво на право власності від 18.02.1993 року, на теперішній час є дійсним та не було визнано недійсним в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Також, згідно з ст. 370 ЦК України частки у майні, що є у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, тобто кожному з осіб, які вказані у свідоцтві про право власності від 18.02.1993 року, належало по 1/3 частини квартири, та відсутність вказівки про це в свідоцтві не може бути підставою для відмови у позові. Крім того, суд враховує, що в Постанові №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п.5 указано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). А в п.6 цього ж Пленуму прописано, що «Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, на думку суду, у позивача достатньо правових підстав для визнання за ним права власності на спадкове майно. Враховуючи, що після прийняття спадщини позивач фактично став власником всієї спірної квартири, суд вважає за необхідне визнати за ним право власності на всю цю квартири і не вказувати в резолютивній частині рішення частки в праві власності на квартиру, які належали померлим спадкодавцям. На підставі викладеного та

Outcome: approved