Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 03 вересня 2011 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №2201, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2018 року. За час шлюбу, 03 липня 2014 року сторонами за спільні кошти придбана квартира, що складає 1/20 частку квартир [ADDRESS] . З червня 2014 року по серпень 2017 року в цій квартирі проживали [PERSON] , [PERSON] та їхня дочка [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на норми чинного законодавства, що визначають правовий режим спільного сумісного майна подружжя, позивач просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру, що складає 1/20 частку квартир [ADDRESS] , визнати за ним право власності на Ѕ частку зазначеної квартири та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. 28 березня 2019 року [PERSON] подала відзив на позовну заяву, де зазначає, що позовна вимога [PERSON] про поділ майна подружжя не враховує інтереси їх доньки, яка після розірвання шлюбу проживає з нею, щодо необхідної жилої площі для дитини. При цьому зазначає, що позивач не сплачує аліменти на доньку на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2018 року, не працевлаштований та не має постійного місця роботи, що, на її думку, ставить під сумнів можливість своєчасної сплати аліментів. Тому просила визнати за позивачем право власності на 5 кв.м квартири, що складає 1/20 частку квартири [ADDRESS] , в решті залишити на праві власності за [PERSON] , а також припинити право спільної власності на квартиру. Позивач відповідь на відзив на позовну заяву не подав. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. Щодо заперечень відповідача, то вказував на відсутність підстав при поділі майна для відступлення від рівності часток. Відповідач [PERSON] , її представник [PERSON] в судовому засіданні не заперечували, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, разом з тим наголошували на відступлення від рівності часток, підтримавши поданий відзив на позов. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 03 вересня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2018 року (справа №127/12742/18) (а.с.8). 03 липня 2014 року на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М.В., зареєстрованого в реєстрі за №2254 придбана квартира [ADDRESS] , загальною площею 20,8 кв.с, житлова 15,6 кв.м, яка складає 1/20 частку квартир [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М.В. за №6203088 (а.с.43). За даними довідки від 20 лютого 2019 року №756, виданої МК «Управляюча компанія «Київська», в цій квартирі проживає відповідач [PERSON] та донька [PERSON] Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах\~Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №\~404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина також визнається і відповідачем у справі. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно\~з ст.\~70\~СК України\~в разі\~поділу майна,\~що є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором.\~При вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно\~до роз`яснень,\~викладених в\~постанові Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~року №11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя»,\~при вирішенні\~спору про\~поділ майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~суд згідно\~з частинами\~2,\~3\~ст.\~70\~СК України\~в окремих\~випадках може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя,\~враховуючи обставини,\~що мають\~істотне значення\~для справи,\~а також\~інтереси неповнолітніх\~дітей,\~непрацездатних повнолітніх\~дітей (за\~умови,\~що розмір\~аліментів,\~які вони\~одержують,\~недостатній для\~забезпечення їхнього\~фізичного,\~духовного розвитку\~та лікування).\~Під обставинами,\~що мають\~істотне значення\~для справи,\~потрібно розуміти\~не тільки\~випадки,\~коли один\~із подружжя\~не дбав\~про матеріальне\~забезпечення сім`ї,\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї,\~але і\~випадки коли\~один із\~подружжя не\~мав з\~поважної причини\~(навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~чи доходу\~(ч.\~1\~ст.\~60\~СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою\~статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року в справі № 456/828/17. Відповідач свою позицію обґрунтовує наявністю в позивача заборгованості зі сплати аліментів відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2018 року в справі №127/26801/18, що підтверджується довідкою Замостянського ВДВС м.Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області від 25 лютого 2019 року №7564/1524-25/10, відповідно до якої [PERSON] не отримувала аліменти протягом 4 місяців з 23 жовтня 2018 року по 25 лютого 2019 року. Наразі, як встановлено в судовому засіданні, станом на 27 березня 2019 року заборгованості не має (довідка Замостянського ВДВС м.Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області від 27 березня 2019 року № 13137/15.24-25). При цьому, як пояснила відповідач [PERSON] в судовому засіданні позивачем в жовтні 2018 року була сплачена сума 806 грн, а про відкриття виконавчого провадження вона звернулася 21 лютого 2019 року. З огляду на викладене, в суду відсутні підстави стверджувати, що вказані обставини є підставою для відступлення від рівності часток. Наявність же в позивача аліментних зобов`язань, самі по собі не дають суду підстави збільшити частку відповідача в цьому майні відповідно до ст. 70 СК України. Щодо посилання [PERSON] на розмір житлової площі, яка припадає на неї з дитиною та порушення прав дитини, то вказане не заслуговує на увагу, зважаючи, що суд, вирішуючи спір щодо поділу квартири між співвласниками, визначає їх частки в праві власності на спірну квартиру, а не встановлює порядок користування нею. Інших доводів щодо відступлення від засад рівності часток подружжя відповідач не зазначила та доказів не надала. Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та підлягає поділу між ними в рівних частках, а позов підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи на задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2228,00 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved