Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про звернення стягнення на предмет застави. В обґрунтування позову зазначив, що 08 серпня 2014 року між ним (позивачем) та відповідачем було укладено договір позики. Згідно умов укладеного договору, позивач позичив гроші в сумі 50 000 грн., які відповідач зобов'язувався повернути протягом року. В забезпечення виконання умов договору позики між сторонами було укладено договір застави майна - автомобіля марки «CITROEN», модель JUMPY, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER]. Відповідно до умов договору застави, у випадку невиконання відповідачем покладених на нього грошових зобов'язань за договором позики від 08.08.2014 року, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателя. Враховуючи, що після закінчення строку обумовленого в договорі позики, відповідач кошти не повернув, добровільно виконувати договірні зобов'язання відмовився, а тому позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості по договору позики звернути стягнення на заставне майно, визнати право власності на зазначений автомобіль, та покласти на відповідача судові витрати. До початку судового засідання представник позивача [PERSON] подав суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності, щодо постановлення заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідач не з'явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. За погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 08.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору [PERSON] передав у власність [PERSON], а [PERSON] прийняв грошові кошти в сумі 50 000 грн., які останній зобов'язався повернути згідно визначеного договором графіку, а саме в строк до 08 серпня 2015 року (а.с.6). Проте, в строки, передбачені Договором позики, умови договору відповідачем не виконані та сума боргу не повернута. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України , інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В забезпечення виконання зобов'язань за Договором позики, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 08.08.2014р. було укладено Договір застави транспортного засобу, який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. та зареєстровано в реєстрі за №1043 (а.с.8). Відповідно до п. 1.1 Договору застави транспортного засобу, забезпечуються вимоги Заставодержателя, що випливають з Договору позики (а.с.7). Пунктом 3.1 Договору застави транспортного засобу встановлено, що предметом застави за даним договором є автомобіль марки «CITROEN», модель JUMPY, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER]. Обтяження даного автомобіля внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна за №47327275 (а.с.16). Відповідно до п. 6.3. укладеного між сторонами Договору застави транспортного засобу, у разі невиконання заставодавцем (Відповідачем) умов основного зобов'язання заставодержатель (Позивач) має право звернутися до уповноважених органів за захистом своїх прав, в порядку, встановленому законодавством. Застоводержатель має право на власний розсуд обрати один із позасудових способів звернення стягнення на предмет застави( і Заставодавець згоден із такими способами звернення стягнення): -передача предмету застави у власність Заставодержателя в рахунок виконання Позичальником фактичних вимог Заставодержателя; -продаж Заставодержателем або іншими уповноваженими Заставодавцем особами Предмету застави в тому числі комісіонерам, третім особам на користь Заставодержателя; -вчинення виконавчого напису нотаріусом; -на публічних торгах; -будь-які інші способи, що не передбачені в цьому Договорі, але які не суперечать чинному Законодавству. Крім того, згідно п. 6.4, вищезазначеного договору у випадку та з моменту настання заставного випадку, право володіння Предметом застави переходить від Заставодавця (чи будь-яких третіх осіб) до Заставодержателя (а.с.8). 11.02.2015р. позивачем на адресу відповідача було направлено лист-вимогу про необхідність повернення грошових коштів за договором позики від 08.08.2014 року у розмірі 50 000 грн. до 12 березня 2015 року. Також, повідомлено, що у випадку невиконання погашення заборгованості у вказаний строк позивачем буде звернене стягнення на предмет застави шляхом переходу права власності до Заставодержателя. Однак, відповідач жодним чином не відреагував на даний лист-вимогу (а.с.11). В силу ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках передбачених законом чи договором - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором, звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Статтею 589 ЦК України передбачено право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави у разі невиконання зобов'язання, що нею забезпечено. Частина 2 ст. 589 ЦК України, передбачає право заставодержателя задовольнити за рахунок предмета застави в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. В силу ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, оскільки відповідачем [PERSON] не виконані належним чином, відповідно до умов укладеного договору позики, зобов'язання щодо повернення грошових коштів у визначені строки, чим було суттєво порушено його умови та порушені цивільні права позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачами судових витрат підлягають до задоволення.

Outcome: approved