Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом примусового виселення та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що 03 листопада 2015 року за Договором купівлі-продажу №1-2272 позивач через представника [PERSON] придбала квартиру у [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] за адресою: м Одеса, вул. Рабіна Іцхака, будинок 39 А, кв. 28. На момент продажу квартири в ній проживала та була зареєстрована представник продавця [PERSON] Відповідач зобов'язалась знятися з реєстрації всіх осіб, які зареєстровані в даній квартирі, а також виселитися з проданої житлової площі в термін до 10 листопада 2015 року. На сьогоднішній день [PERSON] проживає і зареєстрована в даній квартирі, чим робить неможливим заселення та проведення реєстрації в цій квартирі позивача, законного власника, що стало приводом для звернення з позовом до суду. У судовому засіданні представник\~позивача підтримав заявлені вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка в судові засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, за місцем реєстрації, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Згідно ст.169 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення у відсутності відповідачки, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом примусового виселення, про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В матеріалах цивільної справи є наявнимДоговір купівлі-продажу №1-2272 від 03 листопада 2015 року з якого вбачається, що [PERSON] через представника [PERSON] придбала квартиру у [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] за адресою: м Одеса, вул. Рабіна Іцхака, будинок 39 А, кв. 28. Згідно п. 2 договору, продаж здійснено за 870 527 грн., які представник продавця, а саме відповідач, отримала від представника покупця повністю до підписання цього договору і своїм підписом підтвердила факт повного розрахунку за продану квартиру і того, що не маєте жодних претензій до покупця. Згідно з довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 16 липня 2016 року на момент продажу квартири в ній проживала та була зареєстрована представник продавця [PERSON]. Встановлено, що відповідно до п. 5 Договору представник продавця стверджує, що особи, котрі проживають і (або зареєстровані) у квартирі на момент укладання договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з квартири в строки вказані в цьому договорі. Також в п. 5 зазначено, що відповідач зобов'язується зняти з реєстрації всіх осіб, які зареєстровані в даній квартирі, а також виселитися з проданої житлової площі в термін до 10 листопада 2015 року. З пояснень представника позивача встановлено, що позивач неодноразово звертався до [PERSON] з проханням виселення та зняття з реєстрації, на що відповідач постійно знаходила причини неможливості виконання своїх зобов'язань, а саме: численні тяжкі захворювання, поїздки на відпочинок за межі України, відрядження по Україні і т.д. В судовому засіданні були допитані свідки з боку сторони позивача, [PERSON], [PERSON], які підтвердили що [PERSON] проживає в квартирі за адресою: м Одеса, вул. Рабіна Іцхака, будинок 39 А, кв. 28 досі, хоча неодноразово обіцяла залишити квартиру та знятись з реєстрації до травня 2016 року. Цими діями, відповідач перешкоджає позивачу заселитись в свою квартиру та зареєструватися в ній. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 317 Цивільного Кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 321 ЦКУ, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. \~ Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, суд прийшов до висновку, що попередній власник втратив право користування спірною квартирою, продавши її позивачці. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені на користування житлом. Права відповідачки, яка не є власницею спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності припинилося і право користування житлом відповідачки. З цих підстав суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON], автоматично втратила право користування вказаним жилим приміщенням , оскільки її право є похідним від права власника. Що стосується позовних вимог про скасування реєстрації, то дані вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Закон України від 11.12.2003 року № 1382 1У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна або припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення про виселення особи з житлового приміщення. Таким чином рішення суду про виселення особи житлового приміщення є підставою для зняття даної особи з реєстрації. На підставі викладеного та

Outcome: partial