Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення 4794,23грн. індексації невиплаченої заробітної плати за період з 01.11.2014 року по 30.04.2015р. в сумі 4794,23грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2014р. по 30.04.2015р. в сумі 49824,12грн. та моральної шкоди в сумі 10000,00грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 14.11.2012 р. на підставі наказу №137/12-к від 14.11.2012р. його було прийнято до ДП „Державний проектний інститут „Запоріжцивільпроект на посаду директора. 23.12.2013р. позивач звільнився за власним бажанням, про що видано наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово комунального господарства України №727К/ОС від 23.12.2013 року. На підприємстві заробітна плата виплачувалась невчасно та не в повному обсязі на дату звільнення перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2013 року по грудень 2013 року. Жовтневим районним судом м.Запоріжжя видано накази про стягнення заборгованості по заробітній платі: №2-н/331/651/13 (331/8897/13-ц) від 04.11.2013р. на суму 13153,72грн.; № 2-н/331/807/13(331/9900/13-ц) від 06.12.2013р. на суму 3986,88грн.; № 2-н/331/14/14 (ЄУН 331/62/14-ц ) від 15.01.2014р. на суму 7600,66грн. Всі накази знаходяться на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Запорізькій області, що підтверджує лист від 19.05.2015р. № 3877-4/11. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04.02.2015р. № 22ц/778/607/15 на користь [PERSON] було стягнуто індексацію невиплаченої заробітної плати в розмірі 4139,29грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2013р. по 30.10.2014р. в сумі 84707,98грн. Посилаючись на зазначені обставини просить суд, стягнути з відповідача суму індексації невиплаченої заробітної плати за період жовтень-грудень 2013 року у розмірі 4794,23 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.11.2014 року по 30.04.2015 року у розмірі 49824,12 грн., моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн., а всього 64618,35 грн. Позивач та його представник в судове засідання не зявились, представник позивача надав суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду гне відомі. За клопотанням представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 14.11.2012 р. на підставі наказу №137/12-к від 14.11.2012р. [PERSON] прийнято до ДП „Державний проектний інститут „Запоріжцивільпроект на посаду директора. 23.12.2013 р. [PERSON] звільнився за власним бажанням, про що видано наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово комунального господарства України №727К/ОС від 23.12.2013 року. Жовтневим районним судом м.Запоріжжя видано накази про стягнення заборгованості по заробітній платі: №2-н/331/651/13 (331/8897/13-ц) від 04.11.2013р. на суму 13153,72грн.; № 2-н/331/807/13(331/9900/13-ц) від 06.12.2013р. на суму 3986,88грн.; № 2-н/331/14/14 (ЄУН 331/62/14-ц ) від 15.01.2014р. на суму 7600,66грн. Вищевказані судові накази знаходяться на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Запорізькій області, що підтверджує лист від 19.05.2015р. № 3877-4/11. Відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Запорізькій області від 19.05.2015р. № 3877-4/11, заборгованість із заробітної плати, що підлягає стягненню на користь [PERSON] згідно з наказів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя №2-н/331/651/13 (331/8897/13-ц) від 04.11.2013р.; № 2-н/331/807/13(331/9900/13-ц) від 06.12.2013р.; № 2-н/331/14/14 (ЄУН 331/62/14-ц ) від 15.01.2014р. є непогашеною. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04.02.2015р. № 22ц/778/607/15 на користь [PERSON] стягнуто індексацію невиплаченої заробітної плати в розмірі 4139,29грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2013р. по 30.10.2014р. в сумі 84707,98грн. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в день звільнення - 23.12.2013 р., або на наступний робочий день з позивачем розрахунків не було проведено. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред'явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. \~Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. \~Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно з довідкою про доходи ДП ДПІ «Запоріжцивільпроект» від 28.10.2014 року № 774, та розрахункового листа табельний номер 0606 за квітень 2013 року та листопад 2013 року, середній денний заробіток [PERSON] за час роботи на підприємстві складає 486, 68 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням утримань, за період з 01.11.2014 р. по 30.04.2015 р. складає 49824,12 грн. Постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. N 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, до даного порядку додається Приклад обчислення суми компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Відповідно до розрахунку індексації, наданого позивачем, який суд перевірив та вважає обґрунтованим, оскільки його виконано з дотриманням даного Порядку та Прикладу, індексація невиплаченої заробітної плати за період з 01.11.2014 р. по 30.04.2015 р., з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, складає 4794,23 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналогічним чином питання обовязків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Відповідачі, кожен в окремості, не надали жодного доказу в обґрунтування своєї позиції з приводу позовних вимог позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] суми індексації невиплаченої заробітної плати за період жовтень квітень 2013 року у розмірі 4794, 23 та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.11.2014 року по 30.04.2015 року у розмірі 49824,12 грн. є законними та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону. Як роз'яснено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із наступними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем в обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди не зазначено жодного доказу, не доведено наявності такої шкоди та причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, у звязку з недоведеністю.

Outcome: partial