Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту перебування в місці примусового тримання тюрмі, яка розташовувалась у м. Володимир - Волинську Волинської області та яка на той час перебувала у розпорядженні німецької тимчасової окупаційної адміністрації. Свою заяву мотивує тим, що під час Великої Вітчизняної Війни він разом зі своїми батьками був примусово відправлений у Володимир-Волинський фашистський (німецький) концентраційний табір примусового утримання радянських громадян, де перебував вязнем в період з лютого 1944 року по червень 1944 року. В липні 2013 року заявник звертався до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради з заявою про надання статусу жертви нацистських переслідувань відповідно до вимог Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», однак у встановленні цього статусу йому було відмовлено, у звязку з відсутністю документів, які підтверджують факт нацистських переслідувань та перебування вязнем у концентраційному таборі. Заявником оскаржувалася дана відмова. Постановою суду від 07.11.2013 року в задоволенні адміністративного позову до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень та зобовязання вчинити дії відмовлено. При цьому, одним з мотивів відмови у задоволенні адміністративного позову було те, що факт і період перебування в місцях примусового тримання не встановлено в судовому порядку. На підставі наведеного просив суд встановити факт, що [PERSON] у період з лютого по червень 1944 року примусово перебував в місці примусового тримання тюрмі яка розташовувалась у м. Володимир - Волинську Волинської області та яка на той час перебувала у розпорядженні німецької тимчасової окупаційної адміністрації. Заявник та представник заявника на адресу суду надали заяву про розгляд справи у їхній відсутності, заявлені вимоги підтримали та просили заяву задовольнити. Представник Департаменту соціальної політики Луцької міської ради в поданих суду запереченнях, вказував, що позовні вимоги не визнає та заперечує щодо їх задоволення з підстав наведених у вказаних запереченнях (а.с. 20,21). Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», жертви нацистських переслідувань - особи, які в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни постраждали від нацистських переслідувань з мотивів політичного, національного і релігійного характеру, ворожого ставлення до націонал-соціалізму; нацистське переслідування визначено як злочинне позбавлення Німеччиною в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни волі мирного населення на тимчасово окупованій території України або за її межами шляхом ув'язнення його в концентраційних таборах, гетто, інших місцях примусового тримання, а також насильницьке вивезення мирного населення на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав. Міжнародною службою розшуку в Арользені на засіданні Міжнародної історичної комісії (18-19.01.2001року) скликаною Фондом ФРН «Память, відповідальність і майбутнє» було затверджено міжнародну класифікацію місць примусового увязнення, серед яких виділено: концтабори, виправно-трудові табори, тюрми гестапо, СД, пересильні табори, робочі табори, змішані табори військовополонених та цивільного населення, табори цивільного населення. У Законі України «Про жертви нацистських переслідувань»\~міститься класифікація місць примусового увязнення: концентраційний табір, гетто, інші місця примусового увязнення та примусових робіт: виправно-трудовий табір, табір примусової праці для осіб єврейської національності; табори знищення, гестапівські тюрми; медичні та дитячі заклади, в яких насильно утримувалися особи - донори, особи, над якими проводилися злочинні медичні експерименти, та особи, відібрані для онімечування, табори для заручників, пересувні загони (команди) з числа мирного населення, карантинні інфекційні табори, табори для членів сімей офіцерів. Ст. 6-1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»\~колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, надаються певні пільги. Згідно інформації, яка надана у листі Історичного музею м. Володимир-Волинського від 17.12.2012 року вих. № 127, до гетто не належали тодішня будівля місцевої тюрми та територія памятки археології «Городища». Тюрму у Володимир-Волинському збудовано орієнтовано у 1830-1940 роках. Отже від цих років та до 1955 року будівля тюрми виконувала своє функціональне призначення для утримання арештованих. З вересня 1939 року по червень 1941 року тюрма знаходилася у віданні полку НКВС, з червня 1941 року по липень 1944 року у розпорядженні німецької тимчасової окупаційної адміністрації. З липня 1944 року по 1953-1955 роки місцева тюрма знову в розпорядженні НКВС. Крім того, у листі Державного архіву Волинської області від 15.10.2015 року №1727/01.44 зазначено, що в монографії [PERSON] «Володимир-Волинський у боротьбі за незалежність» є списки громадян розстріляних у Володимир-Волинській вязниці. Отже, вищенаведене підтверджує факт наявності на території м. Володимир-Волинського у період окупації фашистською Німеччиною в роки Великої Вітчизняної Війни вязниці (тюрми), яка слугувала для примусового тримання громадян, а також в якій здійснювалися розстріли мирного населення. В судовому засіданні встановлено, що згідно архівної довідки №1111/01.44 від 13.10.2017 року по документах Луцької окружної біржі праці, яка діяла в період окупації Волинської області нацистськими загарбниками в 1941-1944 роки, встановлено, що [PERSON] народився у 1938 році в с. Окорськ, станом на 1942 рік проживав в складі сімї батьків [PERSON] та [PERSON] (по батькові не вказано) в с. Окорськ Торчинського району (а.с. 12) Згідно архівної довідки від 13.11.2017 року №3415/01.20 в документах Луцької біржі праці, яка діяла в період окупації Волинської області нацистськими загарбниками в 1941-1944 роки, є список жителів с. Окорськ тодішнього Торчинського району за 1942 рік де значиться: [PERSON] «прізвище-так в документі, по батькові не вказано», дружина [PERSON] «по батькові не вказано» їх діти: [PERSON], Олександр, [PERSON], батько [PERSON] «по батькові не вказано» (а.с. 26) Факт перебування [PERSON] в місці примусового тримання тюрмі, яка розташовувалася у м. Володимир Волинськ Волинської області та яка на той час перебувала у розпорядженні німецької тимчасової окупаційної адміністрації підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] та [PERSON] від 17.09.2015 року (а.с. 10) та нотаріально посвідченою заявою громадян [PERSON] та [PERSON] від 05.07.2012 року (а.с. 11) Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 234 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до ч. 1\~ст. 256 ЦПК України, визначено перелік справ по встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2\~ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто у даній частині\~ст. 256 ЦПК України, ідеться про умови, за яких можливе встановлення інших юридичних фактів, крім тих, які перераховані у ч. 1 у порядку\~ст. 256 ЦПК. До таких умов віднесено: 1) встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; 2)\~якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; -\~\~чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту перебування [PERSON] в місці примусового тримання тюрмі, яка розташовувалась у м. Володимир - Волинську Волинської області та яка на той час перебувала у розпорядженні німецької тимчасової окупаційної адміністрації, а тому заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved