Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення сум за несвоєчасне виконання рішення суду. У обґрунтування позову посилається на те, що 28.11.2007 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно вимог якого він передав [PERSON], а той отримав від нього грошові кошти в сумі 70000,00 Євро, які зобовязувався повернути позивачу до 01.02.2008 року. На підтвердження укладеного договору і переданих коштів відповідач написав і передав [PERSON] розписку. Відповідач [PERSON] своїх зобовязань за договором позики не виконав. Рішенням колегії суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 17.09.2013 року вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 70\~000 Євро, що становить 762300 грн. 00 коп. заборгованості за договором позики та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 68607 грн. Всього стягнути 830907 грн. 00 коп. та судові витрати в сумі 956 грн. 15.11.2013 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області видано виконавчий лист № 2-268/2011, який позивачем предявлено до виконання за місцем проживання боржника до відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Державним виконавцем відділу ДВС постановою від 09.12.2013 року відкрите виконавче провадження № 41128197 про стягнення з [PERSON] 70\~000 євро, що становить 762300 грн. заборгованості за договором позики, 3 % річних від простроченої суми в розмірі 68607 грн., судові витрати в сумі 956 грн. Всього 831863 грн. 00 коп. У звязку з невиконанням відповідачем грошового зобовязання за договором позики, отриманої ним 28.11.2007 року, та постановленої до стягнення судовим рішенням 17.09.2013 року, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні витрати, три відсотки річних від суми боргу та проценти за користування чужими коштами з часу постановлення судом рішення, а саме за період з 18.09.2013 року по 14.06.2016 року. З прикладеного до позову розрахунку за період прострочення повернення суми боргу за договором позики від 28.11.2007 року з часу постановлення судового рішення, а саме з 18.09.2013 року по 14.06.2016 року сума на яку збільшується борг внаслідок інфляційних процесів становить 679681грн. 93 коп., сума 3% річних за вказаний період прострочення складає 68262 грн. 94 коп. Також, враховуючи встановлену чинним законодавством та практикою судів презумпцію оплатності договору позики, і те, що умовами договору позики від 28.11.2007 року не передбачено інше, на думку позивача є всі підстави для стягнення з відповідача процентів за користування наданою позикою в порядку\~ст.1048 ЦК України, які згідно прикладеного розрахунку за період з 18.09.2013 року по 14.06.2016 року складають 392281 грн. 03 коп. В подальшому позивачем зменшено позовні вимоги, уточнивши розрахунок позову. Розрахунок процентів за користування чужими коштами відповідно до ст.1048 ЦК України та розрахунок 3 відсотків річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України підлягає зміні, а саме сума основного боргу для нарахувань визначається у іноземній валюті, Євро, і згідно прикладеного розрахунку за період прострочення повернення суми боргу 70\~000,00 Євро за договором позики від 28.11.2007 року з часу постановлення судового рішення, а саме з 18.09.2013 року по 14.06.2016 року сума процентів за користування чужими коштами становить 33047,82 Євро, що станом на 14.06.2016 року становить 929790 грн. 83 коп., а сума 3% річних за вказаний період прострочення складає 5750,83 євро, що станом на 14.06.2016 року становить 161774 грн. 58 коп. Позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат просив залишити без розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав змінені позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просив задовольнити позов згідно заявлених позовних вимог. Представник позивача [PERSON] підтримала позов заявлений позивачем та просила його задовольнити. Додатково пояснила, що відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.09.2013 року вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 70\~000 Євро, що становило 762300 грн. 00 коп. заборгованості за договором позики та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 68607 грн. Виконавчий лист був звернутий до виконавчої служби, однак станом на даний час виконавче провадження відкрито і жодних сум стягнуто не було. З часу постановлення рішення суду від 17.09.2013 року про стягнення з відповідача основної суми боргу, що становить 70\~000 євро і по даний час вказане рішення не виконане. Існують договірні зобовязання з приводу договору позики. Договір позики припиняється шляхом належного виконання. Оскільки немає виконання основного договору позики, судове рішення не є підставою для припинення договірних зобовязань. Договірні зобовязання з приводу договору позики існують між позивачем та відповідачем до теперішнього часу. За цей період з моменту постановлення Апеляційним судом рішення і по даний час позивач має право вимагати від відповідача відповідно до ст. 625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми, а також відповідно до ст. 1048 ЦК України - проценти за користування чужими коштами. Вказані проценти встановлюються на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно уточненого розрахунку, період за який позивач просить стягнути дані кошти, складає з 18.09.2013 року і по день предявлення позову, тобто 14 червня 2016 року. За цей період часу виходячи з основної суми боргу, що становить 70\~000 євро, враховуючи облікову ставку за певні періоди, згідно розрахунку, сума процентів за користування чужими коштами становить 33047,82 Євро, що станом на 14.06.2016 року складає 929790 грн. 83 коп., а сума 3% річних за вказаний період прострочення - 5750,83 євро, що станом на 14.06.2016 року становить 161774 грн. 58 коп. Всього стягнути з [PERSON] на користь позивача 38798,65 Євро, що станом на 14.06.2016 року становить 1\~091\~565 гривень 41 коп. [PERSON] є обізнаним, що сума боргу є така велика ще з 2013 року і її треба повертати. Він скривається тільки через те, щоб не повертати вказану суму боргу. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, але це не перешкоджає вирішенню спору в порядку ч.1 ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач проти цього не заперечує, а відповідач був належно повідомлений про дату, час і місце слухання справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.09.2013 року, вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 70\~000 євро, що становить 762300,00 грн. заборгованості за договором позики та 3% річних від простроченої суми в розмірі 68607 грн. Всього стягнути 830907 грн. 00 коп. та судові витрати в сумі 956 грн. ( а.с. 7-10). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частини першої статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.Частиною 4 вказаної статті передбачено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Як зазначено у частині першій і третій статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Із копії постанови винесеної старшим державним виконавцем ВДВС Самбірського МРУЮ [PERSON] від 09.12.2013 року, відомо про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу № 2-268/2011, 2/452/15/2013 виданому 15.11.2013 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 70\~000 євро, що становить 762\~300 грн. заборгованості за договором позики та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 68\~607 грн. і судовий збір в розмірі 956 грн. Всього до стягнення 831\~863 грн. 00 коп. ( а.с. 11, 12 ). Згідно довідки, виданої Самбірським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 23.05.2016 року № 877/09-44/3558 відомо, що загальна сума заборгованості за вказаним виконавчим листом становить 831\~863, 00 грн. Заборгованість [PERSON] не погашена. ( а.с. 13). Відповідно до\~ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу.\~ У відповідності до ч. 1\~ст. 598 ЦК України,\~зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Як зазначено у ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, виходячи із змісту наведених норм, належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2\~ст. 625 ЦК України. Наявність судового рішення про стягнення боргу за договором позики за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. З огляду на викладене, зобов'язання за договором позики укладеним між позивачем та [PERSON] 28.11.2007 року з визначеним терміном повернення позики 01.02.2008 року є такими, що станом на даний час відповідачем не виконані, тобто тривають у зв'язку з відсутністю підстав припинення зобов'язань, встановлених чинним законодавством. Згідно ч. 1\~ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2\~ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 01.10.2014 року по справі №6-113цс14, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Крім того, відповідно до\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до\~ч. 1 ст. 536 ЦК України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Рішенням апеляційного суду Львівської області встановлений факт, що 28.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримав гроші в сумі 70\~000,00 євро та зобов'язався повернути їх до 01.02.2008 року. У договорі позики не було вказівки на те, що договір є безпроцентним. У такому разі, виходячи зі змісту Постанови Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-36цс14, у ч.1\~ст.1048 Цивільного кодексу України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений\~ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2\~ст. 1048 Цивільного кодексу України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України №3-57гс10 від 20.12.2010 року діюче законодавство не виключає можливості звернення кредитора до суду з вимогою про стягнення з боржника суми на яку заборгованість за грошовими зобов'язаннями збільшилась в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за період після прийняття судом рішення про стягнення відповідної заборгованості. Право вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів є способом захисту майнових прав та інтересів, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних витрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Ухвалення судом рішення про стягнення боргу, який не повернуто, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним зобов'язання та не позбавляє позичальника права вимагати покладення на останнього відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, зокрема, стягнення процентів за користування коштами до їх повернення з часу поза межами періоду, за який вони стягнуті рішенням у іншій справі. (ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 року справа №6-24161ск15, постанова Верховного Суду України від 07.09.2016 року № 6-1412 цс 16) Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У п. 12 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у разі якщо кредит правомірно виданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути\~кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст.533 ЦК України. Оскільки, борг отриманий відповідачем у іноземній валюті Євро, а відтак суми, що підлягають до стягнення за невиконання судового рішення є похідними від суми основного боргу та повинні прирівнюватися в кінцевому рахунку до стягнення у іноземній валюті, Євро. ( рішення Апеляційного суду Львівської області від 15.12.2015 року, справа №444/904/15 залишене без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого суду від 31.03.2016 року). Згідно повідомлення Національного Банку України від 14.06.2016 року на 14.06.2016 року встановлений офіційний курс гривні до іноземної валюти 100 Євро=2813,4710 гривні. (а.с. 25). Незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, позовні вимоги заявлені в іноземній валюті привязуються до грошового еквіваленту у національній валюті гривні. Виходячи з наведеного, встановлено судом, що відповідач [PERSON] порушує умови договору, не виконуючи взяті на себе зобовязання. За таких обставин суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення із відповідача процентів за користування чужими коштами та 3 % річних, а відтак даний позов підлягає до задоволення в повному обсязі заявлених вимог.

Outcome: approved