Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Дворічанської селищної ради Дворічанського району Харківської області про визнання права на земельну частку (пай), обґрунтовуючи свої вимоги наступним. З 02 листопада 1987 року по 21 грудня 1995 року позивач був членом КСОП «ім. Шевченко» Дворічанського району Харківської області. Згідно довідки Дворічанського відділу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 13 червня 2020 року № Д-8/0-0-.23,17-12/138-20 він був включений в список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства на підставі Державного акту на право колективної власності на землю КСОП «ім. Шевченко» під № 132. Однак в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну чстку (пай) та в Книзі записів державних актів на право приватної власності запис на ім`я [PERSON] відсутній. У зв`язку з цим позивач просить суд визнати за ним право на земельну частку (пай) на території Дворічанської селищної ради Дворічанського району Харківської області в пайовому фонді КСОП «ім. Шевченко» В підготовче засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача Дворічанський селищний голова до суду не з`явився, надавши заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив справу розглянути в його відсутність. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. За результатами підготовчого провадження на підставі повідомлених позивачем обставин справи, наданих ним доказів встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. Відповідно до записів у трудовій книжці колгоспника серії [NUMBER] [PERSON] , 1948 року народження, 02 листопада 1987 року був прийнятий членом колгоспу ім. Шевченко Дворічанського району Харківської області на підставі протоколу № 11 від 31 листопада 1987 року, а 21 грудня 1995 року його виключено з числа членів на підставі протоколу № 18 від 21 грудня 1995 року. Згідно з довідкою від 03 березня 2020 року № Д-8/0-0-.23,17-12/138-20, наданою Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, громадянин [PERSON] був включений в список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства на підставі Державного акту на право колективної власності на землю КСОП «ім. Шевченко» під № 132. В Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) та в Книзі записів державних актів на право приватної власності запис на ім`я [PERSON] відсутній. Відповідно до довідки від 17 березня 2020 року № Д-14/0.0.23,17-14/138-20, наданою Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, середній розмір частки (паю) по КСОП «ім. Шевченко» складає 6,61 в умовних кадастрових га. Частина друга статті 14\~Конституції України визначає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно з ст. 125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності. Враховуючи викладене і відсутність іншого способу відновлення порушеного права, позивач обґрунтовано звернувся з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за ним права на право на земельну частку (пай) в судовому порядку. Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України\~(у редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Згідно п. 2 Указу Президента\~України «Про\~порядок паювання\~земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям»\~від 8\~серпня 1995\~року за № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). В судовому засіданні встановлено, що згідно записів у трудовій книжці колгоспника серії [NUMBER] [PERSON] , 1948 року народження, 02 листопада 1987 року був прийнятий членом косгоспа «ім. Шевченко» Дворічанського району Харківської області на підставі протоколу № 11 від 31 листопада 1987 року, а 21 грудня 1995 року його виключено з числа членів на підставі протоколу № 18 від 21 грудня 1995 року. Згідно з довідкою від 03 березня 2020 року № Д-8/0-0-.23,17-12/138-20, наданою Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, громадянин [PERSON] був включений в список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства на підставі Державного акту на право колективної власності на землю КСОП «ім. Шевчкенка» під № 132. В Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) та в Книзі записів державних актів на право приватної власності запис на ім`я [PERSON] відсутній. Згідно із ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у п. 23 роз`яснив, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25\~ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Зі змісту наведеного убачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акту на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Отже, [PERSON] на момент одержання Державного акту на право колективної власності на землю КСОП «ім. Шевченка» був його членом, працював в ньому та включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, під №132. Частиною 1 ст.16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ч. 3ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15\~ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений устатті 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із вимогами ч. 1ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності. Відповідно до ст.\~2\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)» документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), зокрема є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. При цьому, згідно вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України суд роз`яснює представнику відповідача наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті. Судом також встановлено, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалася позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved