Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, зазначив, що у жилому будинку № 71 по вул. Ніжинській в місті Одесі знаходиться нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 62,3 кв. м, над яким розташована належна йому квартира № 1. Указане приміщення є допоміжним і відповідно до рішення Конституційного Суду України від\~2 березня 2004 року № 4-рп/2004 належить співвласниками будинку на праві спільної власності, в тому числі і йому. Однак він дізнався, що без його згоди, на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2005 року, право власності на спірне приміщення оформлено на імя [PERSON] Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги, [PERSON] просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірне приміщення від 11 квітня 2000 року, визнати нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 62,3 кв. м. по вулиці Ніжинській в м. Одесі допоміжним приміщенням багатоквартирного житлового будинку, зобовязати [PERSON] звільнити зазначене нежитлове підвальне приміщення. Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було заявлено зустрічний позов, уточнивши його вимоги, до [PERSON] про витребування на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради нежитлове підвальне приміщення, по вулиці Ніжинській в м. Одесі, площею 63,5 кв.м., та усунути перешкоди в користуванні шляхом виселення [PERSON] з цього приміщення та передати на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Зазначена цивільна справа слухалася в судах неодноразово. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява [PERSON] та зустрічний позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь нежилий фонд місцевих рад, розташованих в межах територіальних меж міста, у тому числі спірне нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 62,3 кв. м, у жилому будинку по вулиці Ніжинська, 71 в м. Одесі. Відповідно до свідоцтва про право власності від 11 квітня 2000 року № 029782, яке видано на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 11 квітня 2000 року № 327р підвальне приміщення, яке знаходиться по вулиці Ніжинська, 71 в м. Одесі, загальною площею 62,3 кв. м, належить [PERSON] Інформацію про видачу свідоцтва про право власності 11 квітня 2000 року № 029782, на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 11 квітня 2000 року № 327р на імя [PERSON] було підтверджено довідкою КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» від 16.01.06 року № 01-13/282. Розпорядження Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 327р від 11.04.2000р. відсутнє в матеріалах справи, скільки наявність його в Одеській міській раді не значиться. Згідно з листом юридичного управління Одеської міської ради від 9 лютого 2006 року в архівних справах виконавчого комітету Одеської міської ради не значаться відомості про видачу виконавчим комітетом Одеської міської ради свідоцтва на підвальне приміщення на імя [PERSON] До своєї довідки від 16.01.06 року № 01-13/282 КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» було додано розпорядження Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 327 від 31.03.2000р., яке, нібито було підставою для видачі свідоцтва про право власності підвального приміщення на думку КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості». Але цей документ не враховується судом як доказ в справі, оскільки не стосується ні вказаного підвального приміщення, ні [PERSON], а стосується відчуження житла неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Крім того, ні номер зазначеного розпорядження, ні дата його видачі не збігаються з даними, вказаними у свідоцтві про право власності 11 квітня 2000 року № 029782 щодо дати та номеру документу, на підставі якого воно було видано. В матеріалах справи міститься Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2008 року, на який посилається [PERSON] та Департамент комунальної власності Одеської міської ради, як на доказ, яким встановлено певні факти, що не потребують доказування у цій справі, згідно з яким встановлено, що свідоцтво про право власності від 11 квітня 2000 року № 029782, на підставі якого власником нежилого приміщення, яке знаходиться за адресою: вул. Ніжинська, 71 в м. Одесі, загальною площею 62,3 кв. м став [PERSON], є підробленим. Але, згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що вказаний Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2008 року суду по кримінальній справі постановлений відносно осіб, що не є сторонами у вказаній цивільній справі. Також, судом встановлено, що ані відносно [PERSON], ані відносно [PERSON], ані відносно [PERSON] вирок не постановлявся. Таким чином, суд не бере до уваги Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2008 року, оскільки останній є неналежним доказом в розумінні норм цивільного процесуального законодавства щодо заявлених позовних вимог. У рішенні Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення обєднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. У той же час законодавство розрізняє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення. Стаття 1 Закону України «Про об'єднання співвласників\~\~\~\~багатоквартирного будинку» визначає поняття допоміжних приміщень та нежитлових приміщень. Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування\~\~мешканців\~\~будинку\~\~(сходові\~\~клітини,\~\~вестибюлі, перехідні\~\~шлюзи,\~\~ позаквартирні\~\~коридори,\~\~колясочні,\~\~кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Таким чином, допоміжне приміщення і нежиле приміщення є різними частинами багатоквартирного будинку, а тому положення ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приміщення, які відносяться до нежилих, не поширюється. Крім того, позивачем за первісним позовом - [PERSON] не доведено яким саме чином порушені його права за умови, що спірне приміщення є нежилим, а не допоміжним, відношення до якого він не має. Згідно п. п. 21 - 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.29014р. № 5, спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Так, відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з ч. 1 статті 316 Цивільного кодексу України, «правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб». Таким чином, держава гарантує право власності, яке набуте у відповідності із нормами чинного законодавства. У відповідності до статті 317 Цивільного кодексу ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а також згідно із статтею 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Департаментом комунальної власності Одеської міської ради не надано документів та не доведено факту володіння спірним майном, а саме у підтвердження наявності таких факторів в сукупності, як: несення витрат на утримання майна з листопада 1991 року, перебування майна на балансі будь - якої комунальної установи чи підприємства, наявності факту інвентаризації вказаного приміщення до 29.11.2005 року, фактичного приймання вказаного приміщення на підставі відповідного акту приймання-передачі. З 01.01.2004 року, дати набрання чинності Цивільним Кодексом України, було введено норму, а саме ст. 334 (ч. 4), відповідно до якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Адже, на підтвердження факту набуття права власності на спірне нежитлове підвальне приміщення по вул. Ніжинська, 71 в м. Одесі та його державної реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради чи будь-якої іншої установи, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради до суду не надано. З чого вбачається, що територіальна громада м. Одеси ніколи не була власником спірного майна. З цього також витікає і відсутність факту вибуття спірного майна з володіння територіальної громади м. Одеси. Таким чином, вимога про витребування майна від добросовісного набувача внаслідок вибуття майна з володіння власника поза його волі згідно до положень ст. 388 Цивільного кодексу України не підлягає задоволенню. За наведених обставин, позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради не підтверджені належними та допустимими доказами і не підлягають задоволенню. Представником відповідача було заявлено заяву про застосування строків позовної давності в порядку ст. 256 ЦК України щодо позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, але зазначена заява не підлягає задоволенню у звязку зі своєю необґрунтованістю. Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд згідно ст. 212 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що ні позивачем за первісним позовом [PERSON], ні позивачем за зустрічним позовом Департаментом комунальної власності Одеської міської ради не обґрунтовано та не підтверджено належним чином свої позовні вимоги суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed