Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних. Зазначив, що виконавчий лист № 2-476/2010 від 30.12.2010, виданий Ладижинським міським судом на виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 29463,82 грн, та який знаходиться на виконанні в відділі державної виконавчої служби, по даний час не виконаний. Протягом 8 років через інфляцію значно підвищились ціни на товари та послуги. Позивач зазначив, що з огляду на те, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011 у справі № 22ц-1110/2011 встановлено суму основного боргу та присуджено стягнення трьох процентів річних і збитків від інфляції за період з 30.09.2009 по 30.03.2010, а також враховуючи те, що відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про відсутність його вини у порушенні грошового зобов`язання, не надано доказів виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області або сплати суми основного боргу, тому він, на підставі положень ст. 625 ЦК України, вправі вимагати нарахування трьох процентів річних та збитків від інфляції за період з грудня 2010 року по січень 2019 року. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом і згідно наданого розрахунку просив стягнути з відповідача 93145,37 грн боргу з індексом інфляції та трьох процентів річних в сумі, яка згідно наданого розрахунку включає 86958 грн боргу з індексом інфляції та 6187,37 грн 3 % річних за період з грудня 2010 року по грудень 2019 року включно. Також просив стягнути 233942,31 грн упущеної вигоди, яку обґрунтував тим, що при умові своєчасного виконання рішення суду в 2011 році він хотів купити долари по 8 грн за 1 дол. США, покласти їх в банк під 13 % річних, що дало б йому можливість насьогодні мати на рахунку в банку 8664,53 дол. США, що становить 233942,31 грн. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача 50000 грн моральної шкоди, яку йому завдано систематичним невиконанням боржником [PERSON] рішення суду, та яка виразилась у неотриманні своєчасно ним та знеціненні боргу, неможливістю користуватись своєю власністю, порушенням звичайного образу життя, перенесенням психологічного стресу, а також матеріальними та моральними втратами, пов?язаними з судовими процесами та неодноразовим спілкуванням з посадовцями органів державної виконавчої служби, хвилюванням та переживанням з приводу невиконання рішення суду. Позивач в судове засідання не з`явився. Подав суду заяву, згідно якої просив задовольнити позов у його відсутність. Відповідач викликався в судове засідання на розгляд справи, однак в судове засідання не з`явився. Кореспонденція із повістками про виклик в судове засідання направлялась відповідачу за його зареєстрованою адресою місця проживання. Окрім того, відповідач викликався шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Заперечень проти позову, клопотання про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи за наявності поважних причин до суду не направив. Зважаючи на неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд розглядає справу за відсутності відповідача відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого. Згідно положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно положень п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов?язані не приховувати докази. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов?язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість з орендної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 17332 грн 26 коп., пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в сумі 5302 грн, заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 6589 грн 56 коп., а також судові витрати в розмірі 240 грн. Загальна сума вказаної заборгованості становить 29463,82 грн. Відомостей про те, що вказана заборгованість стягнута в примусовому порядку чи погашена [PERSON] суду не надано. Згідно ухвали Ладижинського міського суду від 17.02.2015 по справі № 135/1719/14-ц та ухвали цього ж суду від 03.01.2018 по справі № 135/113/16-ц встановлено, що на час розгляду вказаних справ виконавче провадження по виконанню виконавчого листа по справі № 2-476/2010 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 29463,82 грн не виконане. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року по справі № 6-113цс14. Відтак, враховуючи положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд вважає необхідним врахувати вказані висновки при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, судом встановлено, що у [PERSON] перед [PERSON] є невиконане зобов`язання із сплати грошей, яке є грошовим зобов`язанням. Оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що грошове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] не виконано, тому суд вважає, що [PERSON] має право на стягнення втрат від інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми боргу по сплаті орендної плати, пені за несвоєчасне її внесення, комунальних платежів, судових витрат. Разом з тим, визначаючи розмір грошового зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] , суд виходить із такого. Встановлено, що заявлена у позовній заяві [PERSON] сума боргу 29463,82 грн складається з таких складових частин: - заборгованість з орендної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 17332 грн 26 коп.; - пеня за несвоєчасне внесення орендної плати в сумі 5302 грн; - заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 6589 грн 56 коп.; - судові витрати в розмірі 240 грн. Така структура заборгованості чітко визначена як в мотивувальній так і в резолютивній частині рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011. Із вказаного рішення чітко видно, що сума 17332 грн 26 коп. включає заборгованість із орендної плати з урахуванням індексу інфляції. Тобто, дана сума містить дві складові: заборгованість із орендної плати та нарахована на таку заборгованість сума втрат від інфляції. Крім того, судом встановлено, що 10.03.2016 Ладижинським міським судом було винесено рішення по справі № 135/113/16-ц (провадження № 2/135/38/16), згідно якого видно, що з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 10830,67 грн втрат від інфляції та 1819,7 грн трьох процентів річних, нарахованих за прострочення за період з грудня 2010 року по грудень 2015 року грошового зобов?язання, яке [PERSON] має перед [PERSON] по сплаті коштів в розмірі 12131, 56 грн. При цьому вказані кошти 12131,56 грн і є складовою заборгованості по орендній платі та за комунальні послуги, пені, судових витратах, що визначені у рішенні Апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011. Крім того, вказаним рішенням Ладижинського міського суду від 10.03.2016, яке набрало законної сили, було встановлено обставини, які в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню в даній справі, а саме - щодо того, що збитки від інфляції частково стягнуті апеляційним судом при винесенні рішення від 12.07.2011. Що підтверджується і самим рішенням суду апеляційної інстанції від 12.07.2011. При цьому ні в рішенні апеляційного суду, ні в позовній заяві не вказано, конкретно розмір кожної із складових вказаної суми окремо, тобто суму заборгованості із орендної плати та суму нарахованих на таку заборгованість втрат від інфляції. Крім того, судом достеменно встановлено, що зазначена в рішенні Апеляційного суду Вінницької області сума 10918 грн є розміром заборгованості з орендної плати на який відповідач дав розписку, тобто лише та заборгованість яка свого часу визнавалась відповідачем. Із змісту рішення апеляційного суду видно, що дана сума врахована як доказ наявності самої заборгованості з орендної плати. Однак вказана сума не є чітко визначеним розміром заборгованості без інфляційних втрат, як складова 17332 грн 26 коп. (при цьому, такий висновок судом зроблено із врахуванням, зокрема, незначного рівня інфляції, який був в період з вересня 2009 року по березень 2010 року). А тому суд не може включити дану суму при проведенні розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних. Відтак, оскільки позивачем як у позові, за результатами розгляду якого Ладижинським міським судом було винесено рішення від 10.03.2016, так і по даному позові не доведено розмір суми заборгованості із орендної плати, а зазначено лише сукупний розмір заборгованість із орендної плати з урахуванням індексу інфляції, то суму 17332 грн 26 коп. слід виключити із розрахунку, який наведено позивачем. Оскільки повторне нарахування інфляційних втрат на борг з урахуванням інфляційних втрат є неприпустимим та суперечить ч. 2 ст. 625 ЦК України, так як стягнення інфляційні втрат є мірою відповідальності, а не самим грошовим зобов`язанням. А з доданих до позову доказів вбачається, що суд сам позбавлений можливості провести розрахунки та самостійно розщепити на дві складові суму 17332 грн 26 коп.. Крім того, згідно позовної заяви позивач просить стягнути втрати від інфляції та три проценти річних за прострочення виконання зобов?язання за період з грудня 2010 року по грудень 2018 року включно. Разом з тим, судом встановлено, що згідно рішення Ладижинського міського суду від 10.03.2016 (провадження № 2/135/38/16) вже було стягнуто відповідні суми за період несплати заборгованості з грудня 2010 року по грудень 2015 року. Відтак, за наявності вказаного рішення суду, вимоги позивача про повторне стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з грудня 2010 року по грудень 2015 року задоволенню не підлягають. При цьому, перевіривши правильність самого порядку проведеного розрахунку та зазначені індекси інфляції, судом встановлено, що механізм розрахунку проведено позивачем вірно. Однак, такий розрахунок слід проводити за період з січня 2016 по грудень 2018 року включно із суми боргу за виключенням 17332 грн 26 коп. Тобто, розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі наявних у справі доказів можна проводити лише із суми заборгованості в розмірі 12131,56 грн, що складається із 5302 грн пені за несвоєчасне внесення орендної плати; 6589,56 грн заборгованость з оплати комунальних послуг; а також 240 грн судових витрат (12131,56=5302+6589,56+240). Таким чином, виходячи із доведеної суми заборгованості 12131,56 грн, втрати від інфляції за період з січня 2016 року включно по грудень 2018 року включно (повних три роки) становлять 4891,82 грн. Втрати від інфляції обраховані таким чином. Сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції з січня 2016 року включно по грудень 2018 року включно розрахована як добуток 12131,56 грн (заборгованість) на індекс інфляції за вказаний період/100). Таким чином, 12131,56 х 112,4/100 х 113,7/100 х 109,8/100 = 17023,38 грн. А самі збитки від інфляції (оскільки сума боргу вже стягнута за рішенням суду) складають 4891,82 грн (4891,82 = 17023,38 - 12131,56). Три проценти річних за несплату боргу за 2016-2018 роки обраховані таким чином. Три проценти річних за 2016-2018 роки розраховано, виходячи із доведеної суми заборгованості 12131,56 грн., та становлять 1091,84 грн (12131,56 х (3 / 100) х 3 = 1091,84 (3% від 12131,56 грн. за повні три роки з 2016 по 2018). Щодо вимог позивача про стягнення упущеної вигоди в сумі 233942,31 грн та моральної шкоди в сумі 50000 грн, суд вважає, що ці вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Так, вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, з огляду на те, що правовідносини з приводу невиконання рішення суду носять зобов?язальний характер і відшкодування моральної шкоди в такому випадку законом не передбачено. Такого висновку дійшов, зокрема, Верховний Суд, виклавши його в постанові від 23.01.2019 по справі № 320/7215/15/16-ц. Відтак, суд вважає необхідним застосувати такий висновок і до спірних правовідносин. Крім того, певна компенсація за тривале невиконання грошового зобов?язання стягнута з відповідача по даній справі у вигляді трьох процентів річних, що встановлено ч. 2 ст. 625 ЦК України, така сума по суті є певною санкцією для боржника та сатисфакцією за прострочення зобов?язання для кредитора. До того ж позивачем не доведено протиправності дій відповідача, оскільки до позову не додано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач умисно не виплачує заборгованість. Натомість, позивач посилається на бездіяльність саме органів виконавчої служби при здійсненні виконавчого провадження. Недоведеною є і вимога позивача про стягнення упущеної вигоди в сумі 233942,31 грн. Оскільки цю вимогу позивач у тексті позовної заяви не обґрунтовує взагалі. Наведене обґрунтування у доданому до позовної заяви розрахунку, згідно якого зазначається, що при умові своєчасного виконання рішення у 2011 році позивач хотів купити долари США та поставити їх на депозит, за цей час курс долара зріс. Такі вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого доходу, пов?язаного з придбанням іноземної валюти, курс якої зріс, а також отримання доходу від відсотків по депозиту. Разом з тим, суд вважає вимогу про стягнення упущеної вигоди недоведеною, оскільки позивачем не додано жодних доказів на підтвердження свого бажання придбати саме долари США, а не іншу валюту. Не доведено те, що позивач взагалі планував поставити кошти в банк, не вказано конкретну фінансову установу, те, що вона існувала як в 2011 році так і на даний час, не доведено і існування в будь-якому банку протягом всього періоду заборгованості відсоткової ставки в 13 % річних на вклад в доларах США, не враховано введення податку на дохід від відсотків по депозиту. Розрахунки позивача є теоретичними, побудованими на можливих діях та очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені жодними доказами і документами, що свідчили б про конкретний розмір можливого доходу, який міг би отримати позивач. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є єдиною достатньою підставою для його стягнення. Крім того, суд враховує і висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 14.06.2017 по справі №923/2075/15, відповідно до яких зазначено, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій. Відтак, вказані вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди, базуються на його припущеннях, на яких не може ґрунтуватись доказування по справі. Враховуючи викладене, суд вважає частково доведеними позовні вимоги позивача, а тому з відповідача підлягають стягненню збитки від інфляції в сумі 4891,82 грн та три проценти річних в сумі 1091,84 грн за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 12131,56 грн (що складається із 5302 грн пені за несвоєчасне внесення орендної плати; 6589,56 грн заборгованость з оплати комунальних послуг; а також 240 грн судових витрат) за період з січня 2016 року включно грудень 2018 року включно. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що в разі здійснення позивачем належного розрахунку та надання доказів розміру заборгованості з орендної плати окремо, тобто без інфляційних втрат, позивача не позбавлено права на звернення до суду за захистом прав, які на його думку є порушеними, в межах доведеної суми невиконаного грошового зобов`язання (без інфляційних втрат). Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду, тому судовий збір підлягає стягненню із відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial