Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім нього, зареєстрований, у тому числі, і відповідач - колишній чоловік його дочки. Однак [PERSON] не проживає за місцем реєстрації уже більше року, не сплачує комунальні платежі, не бере ніякої участі у витратах пов`язаних із утриманням будинку та при будинкової території. Місця його фактичного проживання позивач не знає. У зв`язку з цим, позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Ухвалою від 04.11.2019 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд проводиться в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позов підтримав за обставин у ньому викладених, просив його заволити. Проти винесення заочного рішення не заперечив. Відповідач копію ухвали від 04.11.2019 та доданих до неї матеріалів отримав 18.11.2019, відзив до суду не направив, в судове засідання не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило (а.с. 18). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважав можливим провести заочний розгляд справи, про що постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). У вказаному будинку на погосподарському номері позивача на час розгляду справи зареєстровані: співмешканка [PERSON] , 1967 року народження; дочка [PERSON] , 1986 року народження; внук [PERSON] , 2010 року народження; зять [PERSON] , 1974 року народження (а.с. 7). Разом з тим, згідно рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області № 139/613/15-ц від 06.08.2015, що набрало законної сили 18.08.2015, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11). Відповідно до довідки Немерченської сільської ради № 453 від 15.07.2019 та акту перевірки матеріально-побутових умов проживання, [PERSON] в будинку позивача зареєстрований, однак протягом останніх років у ньому не проживає. Місце його проживання невідоме (а.с. 8, 10). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] - сільський голова с.Немерче Мурованокуриловецького району Вінницької області та [PERSON] - начальник військово-облікового стану Немерченської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області підтвердили, що [PERSON] більше п`яти років не проживає за місцем своєї реєстрації. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки в ході судового розгляду знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач є колишнім членом сім`ї власника будинку, понад один рік за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, суд приходить до висновку про можливість визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в сумі 768 грн 40 коп.

Outcome: approved