Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 3000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.12.2013 року у звязку з усною домовленістю між позивачем та відповідачем, позивач взяв у кредит телевізор згідно з договором №2007395357, а відповідач зобовязалася повернути йому кошти за телевізор. У звязку з тим, що громадянка [PERSON] не повернула позивачу кошти, він був змушений звернутися до дільничого інспектора Британа А.А. в присутності якого відповідач 17 грудня 2015 року написала розписку, відповідно до якої зобовязується повернути позивачу суму коштів у розмірі 3000 грн. Проте, у встановлений трьохмісячний строк [PERSON] ні коштів, ні телевізора так і не повернула, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судові засідання, призначені на 25.04.2016р. та 12.05.2016р. не зявлялася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача (площа Гагаріна, 4/1, кв. 82, 82а, м. Вінниця), а також за адресою фактичного місця проживання відповідача, повідомленого позивачем ([ADDRESS]). Конверти з повістками про виклик в судове засідання в усіх випадках повернулися на адресу суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання». Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Отже, оскільки судові повістки надсилалися судом на адресу зареєстрованого та фактичного місця проживання відповідача та повернуті до суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання», суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Крім того, відповідач викликалася в судове засідання призначене на 12.05.2016р. телефоном, що підтверджується телефонограмою від 25.04.2016р., однак відповідач в судове засідання не зявилася, не повідомивши про причини неявки. Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.12.2013 року, у звязку з усною домовленістю між позивачем та відповідачем, позивачем [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про надання споживчого кредиту №2007395357, відповідно до якого позивачем придбано телевізор Saturn LED 32 A NEW (а.с. 8). Відповідно до пункту 1 договору загальна сума кредиту складає 2057,92 грн. З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що телевізор був придбаний для відповідача - [PERSON], за її проханням, та на даний час телевізор перебуває у відповідача. У звязку з тим, що громадянка [PERSON] не повернула позивачу кошти за придбаний ним та отриманий нею телевізор, позивач був змушений звернутися до дільничого інспектора Британа А.А. в присутності якого відповідач 17 грудня 2015 року написала розписку, відповідно до якої відповідач зобовязалася повернути позивачу грошову суму в розмірі 3000 грн., які вона йому заборгувала за придбаний позивачем для відповідача телевізор. (а.с. 10) Відповідно до зазначеної вище розписки відповідач зобовязалася повернути кошти за період три місяці з моменту написання даної розписки. Однак, у строк встановлений розпискою відповідач кошти позивачу не повернула. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що позивач свої обовязки за договором виконав, надавши відповідачу придбаний ним телевізор. Однак, визначену сторонами суму коштів в розмірі 3000 грн. відповідач у передбачений розпискою строк не повернула. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач прострочила виконання зобов'язання, визначеного договором позики (розпискою) від 17.12.2015 року, оскільки не виконала зобовязання щодо повернення коштів у встановлений договором (розпискою) строк. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів (ст.. 11 ЦПК). Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача заборгованості за договором позики (розпискою) від 17.12.2015 року в загальній сумі 3000 грн. Згідно частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи положення частини 1 статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved