Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив зменшити розмір аліментів, що стягуються на підставі наказу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2020 року на користь відповідачки на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і до досягнення нею повноліття, та просив змінити розмір аліментів, які з нього стягуються, на тверду грошову суму в розмірі 2000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебуває у цивільному шлюбі з [PERSON] , з якою має спільну дитину [PERSON] , [INFO] , а також від попереднього шлюбу [PERSON] має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який також перебуває на утриманні позивача. На цей час його цивільна дружина перебуває в декретній відпустці та фактично на його утриманні перебуває вся родина, що є підставою для захисту прав позивача у визначений в позові спосіб. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 травня 2020 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження і призначено судове засідання у справі. Також, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Позивач в судовому засіданні повністю підтримав позов та просив його задовольнити. Крім того, пояснив, що він працевлаштований, працює автомеханіком ТОВ «Елмє-Транс Україна», проте просить встановити тверду грошову суму аліментів в сумі 2000 грн. на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки сума 1/4 частки усіх видів заробітку є більшою, та він через зміну сімейного стану позбавлений можливості сплачувати таку суму. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Клопотання про розгляд справи у відсутність відповідача до суду не надходило. Враховуючи неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, заслухавши пояснення позивача, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , що не заперечується позивачем у справі. Відповідно до наказу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2020 року з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 зазначеної статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України«Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Такий припис доводить факт підвищеного захисту прав дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, виходячи зі змісту статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Як встановлено в ході судового розгляду, позивач також є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25.02.2020 року. За твердженням позивача, він проживає без реєстрації шлюбу з [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , [INFO] , а також від іншого шлюбу остання має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач наголосив, вся родина перебуває на його матеріальному утриманні, у зв`язку з чим він позбавлений можливості сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у встановленому судовим наказом розмірі. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Всупереч наведених норм діючого законодавства позивачем не надано суду доказів, що він дійсно проживає з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та утримує її та її дитину від іншого шлюбу, а також їхню спільну дитину. Посилання позивача в судовому засіданні на те, що батько дитини [PERSON] , [INFO] , не відомий та був вказаний у свідоцтві про його народження за вказівкою матері, у зв`язку з чим біологічний батько не утримає свою малолітню дитину, також не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Крім того, виходячи з наданих позивачем пояснень, він має регулярний дохід у вигляді заробітної плати, проте позивачем не надано суду довідки про доходи з місця роботи, останній лише наголосив, що тверда грошова сума, яку він просить з нього стягувати на утримання сина [PERSON] , [INFO] , є меншою, ніж сума в розмірі 1/4 від його доходів, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості оцінити матеріальний стан позивача на підставі належним і допустимих доказів, які останнім суду не надані. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено, що стягнення з нього на користь відповідача на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), може призвести до надмірного фінансового навантаження на позивача. Отже, враховуючи зазначені позивачем обставини та надані ним докази в обґрунтування позову в їх сукупності, враховуючи баланс інтересів дитини та матеріальних можливостей батька, приймаючи до уваги, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що встановлений наказом Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.04.2020 року № 645/1965/20 розмір аліментів є надмірним тягарем для позивача, суд дійшов висновку, що його зменшення не відповідає інтересам дитини. У зв`язку з наведеним, позов не підлягає задоволенню через його недоведеність належними, допустимими та достатніми доказами у справі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову суд залишає витрати по сплаті судового збору за позивачем. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed