Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 05 червня 2019 року між ними було укладено шлюб, від якого неповнолітніх дітей не мають; на даний час їх сімейні стосунки припинені внаслідок різних характерів, між ними зникло почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, разом не проживають і не ведуть спільного господарства, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати. Позивач в підготовчому судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу в підготовчому засіданні без надання часу для примирення, оскільки він з дружиною близько шести місяців разом не проживають, подружніх відносин не підтримують, спільних інтересів, взаємних прав та обов`язків не мають, в зв`язку з чим подальше збереження шлюбу неможливе. Відповідачка була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час і місце проведення підготовчого судового засіданні за місцем реєстраційного обліку (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але своїм правом на участь не скористалась, про причини неприбуття не повідомила, надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. За змістом положень ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження у випадку визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 05 червня 2019 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1000. Від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Близько півроку сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, неповнолітніх дітей, спільних інтересів та сімейного бюджету не мають, примиритися не бажають, обоє наполягають на припиненні подружніх відносин, шлюб між подружжям носить формальний характер. При цьому, у відповідності до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України суд переконався, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому заявлений позов необхідно задовольнити з ухваленням рішення в підготовчому засіданні. Понесені [PERSON] у справі судові витрати по сплаті судового збору за його клопотанням залишаються за позивачем, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року по справі №442/6319/16-ц. На підставі викладеного,

Outcome: approved