Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ЗАТ «Фірма «[PERSON]» про стягнення заробітної плати за роботу на території гірського населеного пункту. У обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 02.08.2001 року по 13.06.2005 року та з 02.08.2006 року по 01.02.2008 року працював у відповідача оператором заправної станції, яка розташована у смт. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області, що має статус гірського населеного пункту. Зазначив, що з 15.02.1998 року він має посвідчення встановленого зразка про те, що є громадянином, який проживає та працює на території гірського населеного пункту, а тому вважає, що відповідач повинен був виплачувати йому надбавку за роботу на території гірського населеного пункту в розмірі 25%. Враховуючи те, що відповідач у добровільному порядку відмовляється виплатити йому зазначену заборгованість по заробітній платі за роботу на території гірського населеного пункту, він був змушений звертатися до суду із даним позовом. У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог, а також письмових поясненнях на заперечення відповідача проти позову, надав пояснення, аналогічні наведеним у позові та заяві про його уточнення, з урахуванням поданих письмових пояснень на заперечення проти уточненого позову. Належним чином уповноважена представник відповідача ЗАТ «Фірма «[PERSON]» - [PERSON]-М.С. у судовому засіданні проти задоволення уточнених позовних вимог заперечила з підстав, наведених у письмовому запереченні проти позову. Додатково надала пояснення, згідно з якими позивач під час роботи оператором заправних станцій і до часу звільнення з займаної посади не представив жодних документів про надання йому статусу особи, яка працює у гірському населеному пункті і. відповідно, не підтвердив такий свій статус. Вказала на те, що пільги по оплаті праці, про які йдеться у позовній заяві, розповсюджуються тільки на посадові оклади і тарифні ставки працівників, визначені генеральною, галузевою та регіональною угодами, як мінімальні гарантії в оплаті праці. У випадках, коли фактично встановлені посадові оклади і тарифні ставки працівників, які працюють у гірських населених пунктах, вищі на 25% і більше за визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами мінімальної гарантії в оплаті праці, підвищення даних посадових окладів і тарифних ставок із наведених підстав не проводиться. Незважаючи на те, що ЗАТ «Фірма «[PERSON]» не є стороною генеральної угоди, угоди на галузевому чи регіональному рівнях, однак працівникам АЗС, які розташовані у смт. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області, встановлено підвищені годинні ставки на 25% за роботу у гірських умовах, у зв'язку з чим позивач не може претендувати на додаткові виплати у розмірі 25%. На підставі наведеного, просила суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач з 02.08.2001 року по 13.06.2005 року та з 02.08.2006 року по 01.02.2008 року працював у відповідача оператором заправної станції, яка розташована у смт. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області, що має статус гірського населеного пункту. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка. Правила видачі посвідчення громадянина, що проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому у встановленому законодавством порядку надано статус гірського, врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 року № 345. Відповідно до п. 2 Положення посвідчення є документом, який підтверджує, що громадянину надано статус особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського. На підставі цього посвідчення підприємством, установою чи організацією надаються пільги та гарантії, встановлені ст. ст. 3, 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні». Судом встановлено, що позивачу 13.02.1998 року Завадківською сільською радою Сколівського району Львівської області видане посвідчення серії А № 421771 громадянина, який проживає і працює на території гірського населеного пункту. Однак, як вбачається з письмової заяви, зробленої директором ПАТ «Фірма «[PERSON]» [PERSON] від 04.11.2015 року на адресу суду колишнім працівником вказаного товариства [PERSON] посвідчення громадянина, який проживає і працює на території гірського населеного пункту представлене не було. Таким чином, упродовж всього часу роботи на вказаному підприємстві аж до дня звільнення, позивач не пред'являв посвідчення на таке підприємство, де працював, для отримання пільг, передбачених ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», а тому у відповідача не було підстав для надання таких пільг. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» встановлено, що на підприємствах, в установах, організаціях, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25%. Таким чином пільги, передбачені ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» і зазначеною вище Постановою розповсюджуються лише на ті тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці. Із змісту вказаної норми випливає, що у випадках, коли фактично встановлені посадові оклади і тарифні ставки працівників, які працюють у гірських населених пунктах вищі на 25% і більше за визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами мінімальні гарантії в оплаті праці, підвищення даних посадових окладів і тарифних ставок на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» не проводиться. Як встановлено судом, відповідач ПАТ «Фірма «[PERSON]» не є членом генеральної угоди, угод на галузевому та регіональному рівнях, які б визначали тарифні ставки і посадові оклади працівників згаданого товариства, як мінімальні гарантії в оплаті праці. У такому товаристві не укладався також колективний договір та не створювалася первинна профспілкова організація. Такими чином, аналіз зібраних по справі доказів підтверджує відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі за роботу на території гірського населеного пункту, оскільки суд встановив, що позивачем відповідне посвідчення для виплати гірських у ПАТ «Фірма «[PERSON]» упродовж усього періоду роботи на пред'являлось, а тому не було підстав для проведення їх нарахування. Разом з тим, відповідач довів той факт, що, незважаючи на неподання позивачем відповідного посвідчення, погодинна тарифна ставка оператора АЗС 3-го розряду, у тому числі і позивачатвключала в себе надбавку 25% за роботу у гірських умовах (була підвищеною на 25% за роботу на території гірського населеного пункту). За вказаний період позивачу нараховано до оплати заробітну плату у розмірі, що не був меншим за встановлені гарантованою погодинною тарифною ставкою з урахуванням 25% гірських. З огляду на вказане, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі у зв'язку з його безпідставністю.

Outcome: dismissed