Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, у якому просить визнати за ним та [PERSON] право власності по 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] (далі [ADDRESS] ). У обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 28.10.2004 року він уклав шлюб із відповідачем, який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області. Дітей за час шлюбу у сторін немає. 30.10.2013 року рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі придбали житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , за 244 589 грн. Позивач зазначив, що пропонував відповідачу добровільно та за взаємною згодою зробити розподіл належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку з господарськими будівлями, але відповідач відмовилась. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Захарчук Ю. В. у судовому засіданні позов підтримали з наведених у ньому підстав. Позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у 2007 році вони з відповідачем за спільні кошти придбали спірний житловий будинок, а також земельні ділянки (біля будинку та в полі), які він обробляв, вирощував городину. Зазначив, що вів домашнє господарство, а відповідач постійно знаходилася на роботі, лише зрідка навідувалася. Ствердив, що у с. Лядському, а саме у спільному будинку, проживав до лютого 2017 року - до моменту, коли [PERSON] отруїла його голубів та викликала поліцію. Так як будинок придбаний за час перебування у шлюбі з відповідачем та за спільні кошти, частину з яких у сумі 2500 Євро дала його сестра для придбання будинку, просить позов задовольнити. Представник позивача адвокат Захарчук Ю. В. у судовому засіданні пояснив, що позивача було позбавлено житла у 2017 році, тому строк на звернення до суду з даним позовом ним не пропущено. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] щодо задоволення позовних вимог заперечили, у позові просять відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що житловий будинок у [ADDRESS] , купила за свої особисті кошти у 2007 році, а позивач відбував покарання в установі, де вона працювала кладовщицею. На прохання батьків позивача допомогла йому, дозволила проживати у батьковій квартирі, що в смт Богородчани Івано-Франківської області, сама ж проживала у гуртожитку. [PERSON] без її відому зареєстрував своє місце проживання у вказаній квартирі. Для придбання спірного будинку позичила ще 5000 грн у своєї сестри [PERSON] . Позивач грошей не мав, він ніде не працював, часто застосовував до неї фізичну силу, у зв`язку з чим його було піддано кримінальній відповідальності. Після розлучення з позивачем у жовтні 2013 році вона не допускала його до даного житла, проте, маючи ключі, він завжди міг вільно зайти. Ствердила, що з грудня 2013 року відповідач вже не проживав у спірному житлі. Представник відповідача адвокат Бахір Р. Д. у судовому засіданні пояснив, що з листопада грудня 2013 року позивач не проживав у спірному будинку, тому саме з цього часу слід обраховувати строк позовної давності. У відзиві на позовну заяву зазначили, що [PERSON] є особою раніше судимою та в період з 26.03.2003 року по 06.05.2004 рік перебував під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань №12. За час відбування покарання [PERSON] був помічником [PERSON] , яка в той час працювала кладовщицею у вищевказаній установі. Позивач [PERSON] увійшов в довіру відповідача [PERSON] та після виходу на волю попросив її укласти з ним шлюб, тимчасово поселити в належній їй квартирі в смт Богородчани Івано-Франківської області та дати можливість взяти її прізвище. На вказану пропозицію відповідач [PERSON] погодилася із суто доброзичливих спонукань. Після шлюбу [PERSON] проживала до кінця 2010 року в [ADDRESS] , в гуртожитку установи виконання покарань у зв`язку з виробничими питаннями. [PERSON] з моменту укладення шлюбу за згодою [PERSON] проживав в смт Богородчани Івано-Франківської області. Таким чином, відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] взагалі спільно не проживали, спільного господарства не вели, не мали взаємних прав та обов`язків, сім`єю не були, подружжям були лиш формально. 28.02.2007 року [PERSON] за свої зароблені і частково позичені у сестри [PERSON] кошти придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за 25 000 грн, які сплачені покупцем [PERSON] продавцю ще до підписання цього договору. Будь-яких застережень про те, що частина коштів сплачена чоловіком покупця [PERSON] у договорі немає, як і немає посилань на те, що чоловік є покупцем житлового будинку, крім того, що зазначено лише про згоду чоловіка на придбання житлового будинку. Те, що [PERSON] придбала житловий будинок за свої кошти підтверджується довідкою з місця роботи про її зарплату, отриману за період з 2004 по 2010 роки. Також частково кошти були позичені, що може підтвердити сестра [PERSON] . Зазначають, що позивачем не надано суду будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що вищевказаний житловий будинок є об`єктом права спільної власності подружжя. Крім того, 30.10.2013 року розірвано шлюб між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] , а позов про поділ майна подано у вересні 2017 року. З того часу до моменту звернення до суду з позовом пройшло більше чотирьох років. Одразу ж після розірвання шлюбу відповідач вигнала позивача [PERSON] з дому та з того часу проживає одна. Позивач [PERSON] увесь цей час проживав у батьків. З приводу того, що [PERSON] позбавляє [PERSON] права на житло, він сам особисто заявляв у судовому засіданні в ході розгляду кримінальної справи №603/718/13-к, будучи допитаним як обвинувачений. У зв`язку з наведеним, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даною позовною заявою. Подані позивачем довідки Лядської ради Монастириського району Тернопільської області від 30.03.2015 року №127, від 13.07.2016 року №195, а також переписка з різними установами жодним чином не доводять, що позивач проживав за адресою: [ADDRESS] , після грудня 2013 року, і не відповідають дійсності, оскільки позивач перестав проживати за вказаною вище адресою з грудня 2013 року. Відповідачка вигнала його через те, що він неодноразово вчиняв відносно неї насильство. Таким чином, з грудня 2013 року він довідався чи міг довідатися про порушення свого права. Позов вважають безпідставним і таким, що не підлягає до задоволення. У відповіді на відзив представник позивача адвокат Захарчук Ю. В. зазначає, що [PERSON] пропонував відповідачу добровільно, за взаємною згодою провести розподіл належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку з господарськими будівлями, але вона відмовилась. Довідки Лядської сільської ради від 30.05.2015 року №127, 13.07.2016 року №195 підтверджують те, що [PERSON] дійсно проживав без реєстрації по [ADDRESS] з колишньою дружиною [PERSON] . Також це підтверджується перепискою з прокуратурою Тернопільської області, прокуратурою Монастириського району, Монастириським РВ УМВС в Тернопільській області, Управлінням МВС України в Тернопільській області. Уся кореспонденція була адресована [PERSON] в с. Лядське. З приводу пояснень позивача, наданих під час допиту у справі №603/718/13-к, то [PERSON] указував на те, що [PERSON] бажає позбавити його права на житло, а не права власності на житловий будинок. Даний факт мав місце у зв`язку з тим, що [PERSON] намагалась зняти з реєстрації позивача, який був зареєстрований в її квартирі за адресою: [ADDRESS] . Виселення [PERSON] із житлового будинку по [ADDRESS] відбулось у лютому 2017 року. Саме з цього часу порушено право позивача на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю житловим будинком за вказаною адресою. У запереченнях відповідач [PERSON] зазначила, що позивачем не надано жодних доказів виселення із спірного житлового будинку саме у лютому 2017 року. Подані ним довідки не засвідчені належним чином та видані в Тернопільський апеляційний суд, який на той час мав назву «Апеляційний суд Тернопільської області». Станом на 30.03.2015 року справа за №603/576/17 не існувала, тому не зрозуміло з якою метою і для чого видана довідка №127 від 30.03.2015 року. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною сестрою [PERSON] , яка у 2007 році придбала житловий будинок в [ADDRESS] , за власні кошти, а частину - у сумі 5000 грн позичила у неї. [PERSON] також дала сестрі меблі, килим, інші речі. [PERSON] коштів не мав. Деякий час він працював на току, звідти його вигнали за крадіжку зерна. У 2013 році [PERSON] зателефонувала до неї і просила приїхати, бо [PERSON] її побив. [PERSON] допомагала доглядати за господарством сестри. Після розлучення з грудня 2013 року позивач вже проживав у с. Межигірці Галицького району Івано-Франківської області та більше у даному будинку не появлявся, тільки приїхав одного разу, щоб забрати голубів. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснив, що до 2020 року обіймав посаду сільського голови, окрім цього, проживає по - сусідству з [PERSON] . Пояснив, що у силу своїх посадових обов`язків неодноразово видавав різні довідки, характеристики на позивача і відповідача, що пов`язано з тим, що до сусідів часто приїжджали працівники поліції за викликом [PERSON] . Після розгляду судом кримінального провадження стосовно [PERSON] по факту нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] , в якому він був свідком, між ними виникли недобросусідські відносини. Пояснив, що позивач вирощував голубів, у зв`язку з чим на нього часто скаржилися мешканці села. Після розгляду кримінального провадження судом у 2013 році часто бачив позивача у житловому будинку, як він займався голубами. Однак, не може ствердити, з якого часу позивач не проживає у спірному житлі. При цьому посилається на існування між ними недобросусідських відносин. Що ж стосується виданих ним довідок про проживання позивача у спірному житлі без реєстрації, суду пояснив, що видав вказані довідки на звернення позивача без проведення обстеження домоволодіння та складення відповідних актів, оскільки часто бачив [PERSON] , зокрема в селі, однак, не перевіряв, чи дійсно він проживав із [PERSON] . У 2007 році [PERSON] купила житловий будинок, коли ще працювала, а вже з 2008 року доглядала за господарством. З якого часу [PERSON] не проживає з [PERSON] не може пригадати. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає неподалік від [PERSON] та знав, що між позивачем та відповідачем часто виникали суперечки. Із [PERSON] працював на току, а з грудня 2013 року позивач більше не працював, з цього часу він не бачив його у селі. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає по сусідству з [PERSON] . За господарством завжди доглядала [PERSON] . Позивач не появлявся у домогосподарстві відповідача з грудня 2013 року, у зв`язку з чим він постійно допомагав [PERSON] по господарству і не бачив позивача ні у будинку, ні на городі. Лише двічі бачив, як [PERSON] ніс якісь речі в напрямку від будинку. Також йому відомо, що позивач приходив у сільську раду. Судом установлено такі обставини. Сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 28.10.2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області, який розірвано згідно рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 30.10.2013 року, справа №338/1490/13-ц. 28.02.2007 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який посвідчений приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу Пензей Г. Г. та зареєстрований за № 193, згідно якого відповідач [PERSON] придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за 25000,00 грн, які сплачені покупцем ( [PERSON] ) продавцю повністю, ще до підписання договору (п. 3 договору). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13811551 від 06.03.2007 року, виданого КП «Монастириське районне бюро технічної інвентаризації», власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] . Як убачається зі змісту довідки №4/1/1-69-17 від 13.11.2017 року [PERSON] дійсно працювала в Івано-Франківському слідчому ізоляторі, її заробітна плата за 2004 2010 роки склала 158165, 14 грн. Відповідно до довідки №2/3/1-3086 від 25.10.2017 року [PERSON] , 1976 року народження, перебував під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань (№12) з 26.03.2003 року по 06.05.2004 року. Згідно довідки №7/1/1-7317/Б-95 від 17.11.2017 року у зв`язку з виробничими питаннями в період з 2003 2010 роки [PERSON] було надано ліжко-місце в гуртожитку установи, де вона проживала за адресою: [ADDRESS] . Із змісту довідки №127, виданої 30.03.2015 року виконкомом Лядської сільської ради в Тернопільський апеляційний суд, слідує, що [PERSON] проживає без реєстрації по [ADDRESS] . Відомостей про те, що [PERSON] працював у с. Лядське в ТзОВ «Любава-Агро» та ПСП «Оскар» у сільській раді немає. Згідно довідки №195, виданої 13.07.2016 року виконкомом Лядської сільської ради, [PERSON] дійсно проживає без реєстрації по [ADDRESS] з колишньою дружиною [PERSON] . Також до заяви-клопотання, поданого до Тернопільського апеляційного суду, позивачем долучено ксерокопії листів з прокуратури Монастириського району (19/р-14 від 27.08.2014 року, №24/1 р-14 від 16.12.2014 року, 19/р-16 від 29.02.2016 року), Монастириського РВ Управління МВС України в Тернопільській області (№14193 від 31.12.2014 року, №2274 від 23.02.2015 року, №5053 від 04.05.2015 року, №11068 від 20.10.2015 року), Секретаріату КМУ, Управління держпраці у Тернопільській області (№301/4.2-05/15 від 01.10.2015 року), Державної фіскальної служби України (№2850917/99-99-13-04-01-17 від 23.08.2019 року), Монастириського ВП Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області (№1782 від 23.02.2016 року, №2224/111/01-2016 від 01.04.2016 року), СУ ГУНП в Тернопільській області (№Б-50/9/2/1-2016 від 25.04.2016 року), Тернопільської обласної державної адміністрації (№Д-11/466 від 14.03.2016 року), які адресовані [PERSON] , жителю с. Лядське. Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 07.03.2017 року позивач змінив прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис №12. Відповідно до довідки №6, виданої 13.05.2021 року виконкомом Монастириської міської ради, зі слів жителів с. Лядське, [PERSON] , 1976 р. н., з грудня 2013 року в будинку, що належить [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживав і не був зареєстрованим, що можуть підтвердити [PERSON] , [PERSON] . Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 08.10.2013 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП з накладенням стягнення у виді п`ятдесяти п`яти грн. Згідно даної постанови [PERSON] 04.10.2013 року біля 15 год 00 хв, перебуваючи по місцю свого проживання за адресою: с. Лядське, вчинив насильство в сім`ї, яке виразилося в психічному тиску над своєю дружиною [PERSON] , під час якого ображав та висловлювався в її адресу нецензурними словами, шарпав за одяг, внаслідок чого міг заподіяти шкоду фізичному та психічному здоров`ю останньої. 26.12.2013 року згідно постанови Монастириського районного суду Тернопільської області [PERSON] за вчинення насильства в сім`ї по відношенню до [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП з накладенням стягнення у виді сто сімдесяти гривень штрафу. Суд, заслухавши учасників судового засідання, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з такого. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Правилами ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншоїматеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Отже, ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження (№ 61-2446св18), від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), у постанові Великої Палати Верховного Суду\~від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.07.2021 року у справі № 640/23008/18 (провадження № 61-2638св20). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Із матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , придбано сторонами за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно договору купівлі-продажу спірного будинку вбачається, що чоловік покупця [PERSON] дає згоду на придбання вказаного житлового будинку з надвірними будівлями, що свідчить про те, що такий житловий будинок було куплено відповідачем в інтересах сім`ї. Доводи відповідача та її представника про те, що спірний житловий будинок є особистою власністю [PERSON] , оскільки придбаний відповідачем за особисті кошти, не підтверджено достатніми належними і допустимими доказами. Довідка №2/3/1-3086 від 25.10.2017 року, видана ДУ «Івано-Франківською установою виконання покарань №12», зі змісту якої вбачається, що [PERSON] , 1976 р.н., перебував під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань №12 з 26.03.2003 року по 06.05.2004 року, довідка №4/1/1-69-17 від 13.11.2017 року, згідно якої [PERSON] дійсно працювала в Івано-Франківському слідчому ізоляторі, і її заробітна плата за період 2004 2010 рр. становила 158165,14 грн, які надані відповідачем на обґрунтування заперечень на позов, не доводять факту придбання спірного будинку за особисті кошти відповідача та того, що він є її особистою власністю. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що придбаний у період шлюбу як спільне майно подружжя. Відповідні правові позиції зазначені у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року, у справі №725/1776/18, постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження й те, що сторони разом не проживали та не вели спільного господарства. Так, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] на території спірного домоволодіння займався розведенням голубів, працював на городі разом із [PERSON] , працював на току в с. Лядське. Заперечуючи проти позовних вимог відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] також посилаються на пропущення позивачем строку позовної давності та заявили клопотання про застосування позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦПК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №584/1319/16-ц (провадження №61-19445св18) та від 06.11.2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). У обґрунтування звернення до суду за захистом своїх прав в межах строку позовної давності позивач посилається на вищевказані довідки №127 від 30.03.2015 року, №195 від 13.07.2016 року, видані виконкомом Лядської сільської ради, згідно яких [PERSON] станом на дату їх видачі проживав без реєстрації по [ADDRESS] . Як стверджує позивач, спірне житло він залишив у лютому 2017 року після звернення відповідача до органів поліції, тобто вимушено. Вказує, що саме з цього часу слід обраховувати строк позовної давності. На обґрунтування своїх доводів вже у ході судового розгляду позивач подав суду письмову заяву про долучення до матеріалів справи диску, на якому міститься відеозапис від 10.01.2017 року, яким підтверджується ведення ним домашнього господарства у спірному житловому будинку. Однак, протокольною ухвалою суду вищевказана заява [PERSON] на підставі положення ст. 126 ЦПК України залишена без розгляду. Заяви про поновлення чи продовження процесуальних строків для подання доказів не заявляв. Суд оцінює критично і відкидає довідки №127 від 30.03.2015 року, №195 від 13.07.2016 року, видані виконкомом Лядської сільської ради, згідно яких [PERSON] станом на дату їх видачі проживав без реєстрації по [ADDRESS] , оскільки, як ствердив колишній голова сільської ради [PERSON] , будучи допитаним як свідок у судовому засіданні, він видав ці довідки без належного з`ясування фактичного проживання позивача. Також, позивач посилається на наявні у матеріалах справи ксерокопії відповідей, надісланих йому на адресу в с. Лядське різними державними органами. Однак, на переконання суду, вищевказані листи - відповіді не можуть слугувати беззаперечним доказом проживання позивача за вищевказаною адресою станом на дату їх надіслання. Відповідач у судовому засіданні ствердила, що вигнала позивача з дому наприкінці 2013 року, так як він продовжував вчиняти щодо неї насильницькі дії вже і після винесення судом вироку суду від 02.10.2013 року, про що свідчать долучені нею копії постанов суду від 08.10.2013 року, 26.12.2013 року. Виходячи з пояснень допитаних у судовому засіданні свідків, даних довідки №6 Монастириської міської ради від 13.05.2021 року, позивач перестав проживати у спірному житловому будинку, що в [ADDRESS] , з грудня 2013 року. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Інших доказів на підтвердження факту свого проживання у спірному житлі до лютого 2017 року, з яким він пов`язує момент, з якого дізнався про порушене право, позивач не надав. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положенням ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених\~ст. 89 ЦПК України\~щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому. Суд, заслухавши учасників судового процесу, проаналізувавши докази у справі, враховуючи, що позивач звернувся до суду із цим позовом у вересні 2017 року, вважає, що ним пропущено строк звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного права. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови у позові. На підставі наведеного, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного права. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed