Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. В позові [PERSON] зазначив, що перебував у шлюбі із [PERSON] . Від шлюбу мають сина [PERSON] , 2011 року народження. 05.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу відповідач із сином проживає в м.Кодима Одеської області. Позивач проживає в м.Одесі і намагається брати активну участь у вихованні сина, однак домовленості з відповідачкою щодо порядку спілкування з дитиною виконуються лише частково. На неодноразові звернення до відповідача із проханням дозволити іноді брати сина до свого місця проживання в м.Одесу з метою спілкування з ним, здійснення купівлі особистих речей, іграшок, відвідування розважальних дитячих закладів, відповідач знаходить ряд причин для відмови. Зазначає, що при спробах зустрічі з сином відповідач намагається обмежити спілкування з ним. Позивач вважає, що його права як батька є порушеними. Вказує, що численні спроби вирішити дане питання мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок позитивного результату не дали, тому змушений звернутися до суду із даним позовом, в якому просить усунути перешкоди у спілкуванні із сином шляхом визначення вказаного ним порядку зустрічей із сином. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач позов визнала частково, згодна на зустрічі позивача із сином без виїзду за межі м.Кодими. Свою позицію мотивувала тим, що позивач не приділяє належної уваги сину, що призвело до перелому руки останнім під час стрибання на батуті. Зазначила, що після поїздок із батьком, дитина хворіє. Аналогічні пояснення були викладені у відзиві на позовну заяву. Вказала також, що заперечує проти зустрічей позивача із сином поза межами м.Кодими, оскільки, на її думку, це суперечить принципу 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина не може бути розлучена зі своєю матір`ю. Представник служби у справах дітей Кодимської РДА Одеської області в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без їх участі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що перебувала із відповідачем на курсах в м.Одесі. Туди відповідач, на прохання позивача, привезла сина. Під час перебування на лекціях свідок бачила, що відповідачу постійно телефонував [PERSON] . На дзвінки остання відповідала за межами аудиторії, тому вона особисто не чула їх розмов, однак повернувшись відповідач розповідала свідку, що позивач через проблеми на роботі не має можливості бути з дитиною, тому відповідач змушена була залишати сина у своєї сестри. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.ч. 7, 8 та 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що 19.02.2011 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 05.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено та не спростовується сторонами, що між ними існують неприязні стосунки, які є перешкодою для спільного вирішення питань, пов`язаних з вихованням дитини, а також участі позивача, як батька, який проживає окремо, в спілкуванні з нею. Позивач у судовому засіданні зазначив, що тривалий час він вживає заходи для захисту своїх прав на спілкування з дитиною, намагаючись узгодити це питання з відповідачем. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За змістом статті 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Виходячи з наведеного, суд вважає вимоги позивача щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною обґрунтованими. Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Згідно з ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. В матеріалах справи міститься витяг з наказу начальника Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 11.04.2018 року, відповідно до якого майора поліції [PERSON] призначено оперуповноваженим міжрайонного відділу №2 управління захисту економіки в Одеській області. За місцем роботи позивач зарекомендував себе як грамотний фахівець, ініціативний і принциповий співробітник, дисциплінований, грамотний, ввічливий, тактовний, користується авторитетом та повагою в колективі. Відповідно до довідки, виданої головою правління ОСББ «Чорномор-5» [PERSON] проживає на [ADDRESS] один з 2015 року. За час проживання зарекомендував себе як зразковий громадянин, в конфліктних ситуаціях не перебував, громадський порядок не порушував, дружелюбний, нарікань та скарг від сусідів на нього не надходило. Із довідок АТ «ПриватБанк» вбачається, що позивач регулярно сплачує на рахунок відповідача грошові кошти на утримання сина. Відповідно до ч.ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в п.54 рішення від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України» зазначає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. В рішенні Європейського суду з прав люди в справі «Савіни проти України» зазначено, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Враховуючи викладене вище, вік дитини, її постійне проживання з матір`ю та її вплив на формування світогляду дитини, суд вважає доведеними твердження позивача щодо перешкод з боку відповідача в його спілкуванні з дитиною, а також його бажання спілкуватися з дитиною та вжиття заходів для налагодження контакту з нею з урахуванням тривалості часу, протягом якого йому в цьому чиняться перешкоди з боку відповідача. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Савіни проти України» наголосив, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. В статті 18 Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 4 Конвенції дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. За змістом статті 12 Закону України « Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 Закону передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Судом встановлено, що позивач, як батько дитини, піклується про сина та любить його, активно і стабільно проявляє бажання своєї участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, позитивно характеризується, є матеріально-забезпеченою людиною, має постійне місце роботи та має належні житлові умови. Жодних обставин підтверджених належними та допустимими доказами, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, судом не встановлено, відповідачем не доведено і будь-яких доказів цьому останньою не надано. Щодо твердження відповідача про порушення прав, передбачених Конвенцією про права дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, на який посилалася відповідач, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо участі у вихованні та встановлення зустрічей із дитиною, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі змісту ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Тож, встановлення графіку зустрічей позивача із сином з можливістю вивезення його до свого місця проживання не є розлученням із матір`ю, оскільки батько має рівні права та обов`язки із матір`ю щодо дитини. Суд не приймає до уваги пояснення відповідача щодо ненадання позивачем належної уваги сину, що призвело до травмування та перелому дитиною руки, оскільки відповідачем не доведено, що дана подія мала місце в результаті саме умисної поведінки позивача. Надаючи оцінку поясненням свідка, суд також не бере їх до уваги, оскільки свідок працює з відповідачем в одній установі і факти щодо взаємин сторін відомі їй зі слів відповідача. Враховуючи викладене, вирішуючи питання щодо порядку та місця спілкування позивача з малолітнім сином, суд приймає до уваги вік дитини, стосунки, які склалися між сторонами, а саме неприязні відносини один до одного та відсутність спільного бажання вирішення ситуації, яка склалася в родині та приходить до висновку про те, що спосіб спілкування позивача з сином не повинен перешкоджати йому разом з дитиною проводити свій час з урахуванням інтересів дитини та її розвитку. Згідно висновку органу опіки і піклування Кодимської РДА Одеської області від 31 травня 2019 року рекомендовано визначити порядок і спосіб участі батька, [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , 2011 року народження шляхом систематичних зустрічей з 10:00 год. суботи до 18:00 год. неділі, не менше 2-х разів на місяць на території м.Кодима та з правом виїзду за межі Кодимського району, попередньо повідомивши про це матір дитини [PERSON] ; спільного відпочинку в літній період, терміном до 30 днів, за попередньо домовленістю батьків та обумовленням дати та місяця, з якого починається відпочинок (батьки між собою вирішують періодичність та час побачень); необмежене спілкування з дитиною засобами телефонного, поштового та електронного зв`язку. Зустрічі батька з дитиною здійснюються за попередньою домовленістю батьків, без обмеження місця прогулянок, з урахуванням необхідності навчання, відпочинку та інших потреб дитини. З даним висновком суд частково не погоджується та вважає за необхідне визначити жорсткий графік участі позивача у вихованні дитини, з метою недопущення маніпулювання сторонами своїми правами на участь у вихованні дитини, враховуючи, що між сторонами існують неприязні відносини. При цьому суд враховує, що сторони, з урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб, не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини. Що стосується встановлення місця зустрічей батька з дитиною, заявленого в позові, суд виходить з наступного. Як зазначено вище, малолітній [PERSON] народився в 2011 році, тобто на даний час досяг 8-річного віку. Як дитина такого віку він має певні навички та бажання, в тому числі в частині організації свого відпочинку, як фізичного, так і культурного, які здатний висловити. Батько з дитиною знають інтереси один одного і, з точки зору суду, можуть організувати свої зустрічі на свій розсуд та з урахуванням спільних інтересів. Виходячи з викладеного вище, віку дитини та її інтересів у цьому віці, суд не вважає за доцільне ставити організацію зустрічей дитини з батьком в залежність від певного місця. Щодо решти вимог позивача, зокрема щодо встановлення зустрічей кожен день народження діда [PERSON] без обмеження місця прогулянок та кожен день народження баби [PERSON] без обмеження місця прогулянок суд зазначає наступне. Відповідно до статті 7 Сімейного Кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 257 СК України передбачено, що баба та дід мають право спілкуватися зі своїми внуками, брати участь у їх вихованні. Батьки, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійснені бабою, дідом своїх прав щодо виховання внуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Тож аналіз змісту ст.257 СК України свідчить, що законодавцем визначено механізм здійснення права баби та діда на виховання внуків і закріплено їх право на звернення до суду з позовом про усунення в разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Враховуючи клопотання позивача, судові витрати покладаються на нього.

Outcome: partial