Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 04.05.2007 року померла [PERSON], у звязку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно, до якого ввійшла земельна ділянка площею 3,1212 га на території Чернечослобідської сільської ради та житловий будинок в с. Чернеча Слобода, вул. Ковалівка,40. Спадщину прийняв її син [PERSON] і частково оформив, отримавши в нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну ділянку. 20.05.2016 року останній помер. До відкритої після його смерті спадщини ввійшла земельна ділянка площею 3,1212 га та зазначений житловий будинок, що були успадковані ним після смерті матері, а також земельна ділянка площею 0,0811 га для будівництва та обслуговування будинку та площею 0,2475 га для особистого селянського господарства, на які були видані відповідні державні акти. Спадщину прийняв позивач та [PERSON], які узгодили між собою частки у спадщини. [PERSON] успадковує земельну ділянку площею 3,1212 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва а позивач житловий будинок та земельні ділянки на яких він розташований. Однак позивач не може оформити свою частку в спадщині, оскільки правовстановлюючий документ на будинок відсутній. Просив визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами. Представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримала, просила справу розглянути без її участі, про що надала заяву. Представник відповідача позов визнав, просив справу розглянути без його участі, повідомивши суд письмово листом. Третя особа [PERSON] в задоволення позову не заперечувала просила справу розглянути без її участі, про що надала до суду письмову заяву. Приймаючи до уваги, що сторони в судове засідання не явилися, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 травня 2007 року померла [PERSON], яка проживала в [INFO], у звязку з чим відкрилася спадщина, до якої ввійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1212 га відповідно до державного акта серії СМ №165404 та житловий будинок, розташований по вулиці Ковалівка,40 в с. Чернеча Слобода. Спадщину прийняв її син [PERSON] в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України, що вбачається з довідки Чернечослобідської сільської ради, свідоцтва про право на спадщину, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, матеріалами спадкової справи №4/2014 (а.с.8,16,17). 20.05.2016 року [PERSON] помер в с. Чернеча Слобода Буринського району Сумської області (а.с.18). До складу його спадщини ввійшла земельна ділянка площею 3,1212 га, на яку останній за життя отримав свідоцтво про право на спадщину та житловий будинок в с. Чернеча Слобода, вул. Ковалівка,40, який юридично оформлений не був. Крім того до спадкової маси ввійшли земельні ділянки площею 0,0811 га для будівництва та обслуговування будинку (державний акт ЯК №579522 від 28.04.2010 року) та площею 0,2475 га для особистого селянського господарства (державний акт ЯК №579546 від 28.06.2010 року), розташовані в с. Чернеча Слобода, вул. Ковалівка,40. Спадщину після смерті останнього прийняли його рідні брат [PERSON] та сестра [PERSON], подавши згідно ст.1269 ЦК України до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, являючись при цьому спадкоємцями за законом першої черги, що підтверджується, свідоцтвами про народження позивача та третьої особи, матеріалами спадкової справи №193/2016. В силу ч.3 ст.1267 ЦК України, 12.05.2017 року останні уклали між собою нотаріально посвідчений договір про поділ спадкового майна за яким позивачу відходить дві земельні ділянки розташовані в с. Чернеча Слобода, вул. Ковалівка,40, де розташований житловий будинок, а третій особі земельна ділянка площею 3,1212 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При цьому спадкоємці погодилися, що житловий будинок, успадкований після смерті їхньої матері померлим [PERSON], також буде належати позивачу. Між тим, останній не може отримати свідоцтво про право на спадщину на цей будинок, оскільки на нього відсутні правовстановлюючі документи, що вбачається з відмови нотаріуса, довідки ТОВ «Буринське БТІ» (а.с.14,25). Разом з тим судом встановлено, що даний будинок з господарськими спорудами був збудований матірю спадкоємців на протязі 1971 року, і був зареєстрований за нею в по господарській книзі №03 особовий рахунок №211 Чернечослобідської сільської ради, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, довідкою сільської ради про перейменування вулиць (а.с.10-13). Зазначений житловий будинок з господарськими будівлями був зареєстрований за спадкодавцем в погосподарській книзі виконавчого комітету Чернечослобідської сільської ради за №0193-1 (а.с.13). Земельна ділянка, на якій збудований будинок, була оформлена спадкодавцем [PERSON] у власність згідно державного акта на право на земельну ділянку серії ЯК №579522 від 28.04.2010 року (а.с.22). При цьому в 1971 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26.08.1948 року), який втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від\~\~26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.\~ Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.\~ Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.\~\~\~ Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок, на той час, був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.\~ Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.\~ Однак будь-які документи щодо прийняття в експлуатацію житлового будинку на теперішній час не збереглися і позивачем не надані, а згідно довідок санітарної служби та МЧС, вказаний будинок збудований відповідно до державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, і без порушень протипожежних вимог. Відповідно до «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних, будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 24.06.2011 року №91 і зареєстрованого в Мінюсті України 11.07.2011 року за №830/19568 (із змінами від 13.06.2012 ) документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законів, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Даний порядок діяв до 30.01.2013 року. Крім цього, згідно п.42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року №868, який з 01.01.2016 року втратив чинність, для проведення державної реєстрації речових прав на обєкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий обєкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на обєкт нерухомого майна. Таким чином, документом, який підтверджує технічні характеристики обєкта нерухомого майна є, в тому числі, технічний паспорт. За таких обставин суд приходить до висновку, що [PERSON], побудувавши в 1971 році житловий будинок з господарськими спорудами набула статусу власника житлового будинку та згідно зі ст.86 ЦК Української РСР 1963 року набула право, в межах установлених законом, володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. З огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, враховуючи, що позивач прийняв спадщину, але не може скористатись в повному обсязі своїм правом власності на частину спадкового майна шляхом нотаріального оформлення спадщини, суд приходить до висновку про обґрунтованість його вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved