Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з [PERSON] він перебував в зареєстрованому шлюбі з 14 травня 1982 року до 15 грудня 2008 року. В період перебування у шлюбі, а саме 12 серпня 2002 року, за спільні кошти ними було придбано 30/100 частин приміщень та споруд дитячого оздоровчого табору «Донецька юність» в м. Святогірськ на земельній ділянці Святогірської міської ради. Вказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] . Згідно з рішенням Виконкому Святогірської міської ради №138 від 26 травня 2004 року змінено цільове призначення будівль та споруд дитячого оздоровчого табору « [INFO] » на базу відпочинку батьків з дітьми, розташовану за адресою [ADDRESS] . 21 грудня 2004 року 15/100 часток приміщень та споруд дитячого оздоровчого табору « [INFO] », що знаходиться у [ADDRESS] на земельній ділянці земель Святогірської міської ради відчужено [PERSON] на користь [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу від 21 грудня 2004 року. В подальшому , 10 січня 2008 року до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно був внесений запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на ј частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] . Згідно зі ст. 22 КпШС України, яка діяла на час придбання нерухомого майна, ј частка нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] спільна сумісна власність [PERSON] та [PERSON] . Шлюбний договір між [PERSON] та [PERSON] не укладався. [PERSON] не визнає його право власності на майно, зазначаючи, що воно належить їй на праві приватної власності, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване за нею. За взаємною згодою, відповідно до ч.2 ст. 69 Сімейного кодексу України, поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності вони не мають можливості, внаслідок не визнання його майнових прав [PERSON] на вказане нерухоме майно. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі. Просив суд поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а саме ј частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташовані за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , шляхом - Визнання за ним, [PERSON] , права приватної власності на 1/8 частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] ; - Визнання за [PERSON] права приватної власності на 1/8 частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] змінив предмет позову, заявив додаткову позовну вимогу про визнання права особистої приватної власності на ј частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ним, [PERSON] . Просить суд - поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а саме ј частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташовані за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , шляхом - Визнання за [PERSON] права приватної власності на 1/8 частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] ; - Визнання за [PERSON] права приватної власності на 1/8 частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на ј частину нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 14 травня 1982 року до 15 грудня 2008 року вона перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Вважає справедливим поділ ј частки нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] шляхом виділення їй 1/8 частки від ј частки [PERSON] та [PERSON] 1/8 частки від власно зареєстрованої за ним згідно наданих офіційних даних. Також вказала, що вона, [PERSON] , придбала 30/100 частин приміщень та споруд дитячого оздоровчого табору «Донецька юність» в м. Святогірськ на земельній ділянці Святогірської міської ради ( на теперішній час це ј частина нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] ), право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за нею, [PERSON] , не за рахунок спільно нажитих з [PERSON] коштів, а за рахунок займаних коштів, які повертає самостійно до теперішнього часу та частина яких не повернута. Згідно наданої суду боргової розписки вона придбала спірне нерухоме майно не за рахунок спільно нажитих з [PERSON] коштів, а за рахунок займаних коштів, які повертає самостійно та до теперішнього часу частина яких не повернута. Просить суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] ј частину нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за нею, [PERSON] . Визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/8 частину нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] , тобто половину від долі, зареєстрованої на праві власності за [PERSON] . Визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/8 частину нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] , тобто половину від долі, зареєстрованої на праві власності за [PERSON] . У судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] ,та його представник адвокат Сокольська О.О. свій первісний позов підтримали в повному обсязі, на обґрунтування яких послалися на обставини, викладені у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову та просили його задовольнити, заперечували проти задоволення зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Моїсеєнко К.О. , первісний позов не визнали в повному обсязі, заперечували проти його задоволення, підтримали зустрічні позовні вимоги, на обґрунтування яких послалися на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві та просили суд задовольнити зустрічну позовну заяву. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON] , у них добрі родинні стосунки, на теперішній час вони разом проживають. Їй відомо, що нерухоме майно в 2002 році [PERSON] придбала за гроші, які [PERSON] тримала у борг. Приблизно у липні серпні 2002 року [PERSON] приїхала до неї на роботу, у будівлю по [ADDRESS] та повідомила, що разом з [PERSON] їздила до м. Слов`яногірська і знайшли місце під базу відпочинку. Їй відомо, що подружжя [PERSON] разом їздили, дивилися базу, їм було цікаво. Вони разом вибирали майно, [PERSON] була цікава думка її чоловіка. У сторін в м. Донецьку була будівля, частину якої вони здавали в оренду. Вони допомагали один одному в бізнесі, у них були добрі стосунки, вони разом подорожували. [PERSON] бажала розпочати новий бізнес. Також [PERSON] повідомила, що її чоловік [PERSON] заперечує проти цього. Вона особисто чула, як [PERSON] казав [PERSON] , що грошей на придбання нерухомого майна в м. Слов`яногірську він не дасть. Гроші в родині [PERSON] та [PERSON] були, але на придбання нерухомості в 2002 році [PERSON] грошей не давав. Ініціювала придбання нерухомого майна, а в подальшому розвиток бази відпочинку саме [PERSON] . [PERSON] розвитком бази відпочинку не займався. [PERSON] облагородив базу відпочинку і вона стала красивішою. Свою частку в нерухомому майні базі відпочинку в подальшому [PERSON] придбав за спільні кошти сім`ї. Відносини між [PERSON] та [PERSON] до розірвання шлюбу були гарні. Їй відомо, що [PERSON] для придбання нерухомості в 2002 році взяла в борг гроші у людини з кримінальним минулим. Також відомо, що [PERSON] потім повертала цей борг, [PERSON] участі у поверненні боргу не приймав. Вона працювала на базі відпочинку « [INFO] » з жовтня 2006 року до 13 листопада 2017 року. Зі слів [PERSON] їй відомо, що та придбала в 2002 році частину нерухомого майна у [PERSON] . Шлюб між сторонами було розірвано у 2008 році. [PERSON] на теперішній час цивільний чоловік [PERSON] . Вона познайомилася з [PERSON] у 2006 році, коли той приїздив до них у « [PERSON] », але вона з ним не спілкувалася. Свідок [PERSON] , допитана в порядку\~ст.92\~ЦПК України пояснила, що в 2002 році разом з чоловіком - [PERSON] вони займалися пошуком об`єкта нерухомості. Відвідали багато місць, зупинилися на м. Слов`яногірськ. Їм сподобався об`єкт нерухомості частина дитячого табору і вони вирішили, що він їм підходить. Разом з [PERSON] , який представляв власника нерухомого майна, вони обговорювали умови купівлі, але [PERSON] сказав, що грошей на придбання цього нерухомого майна він не дасть. Вона особисто взяла у борг гроші у [PERSON] і у серпні місяці 2002 року придбала частку нерухомого майна. [PERSON] допомагав їй в будуванні бази відпочинку, сплачував роботи по будівництву. База почала розвиватися. В 2004 році вона продала частину нерухомого майна [PERSON] , повернула борг [PERSON] , а залишок грошових коштів від продажу витратили на подальший розвиток бази відпочинку. Потім частину нерухомого майна вона продала [PERSON] . Проблем з клієнтами у них не було, база розвивалася і вона та [PERSON] разом вирішили придбати у [PERSON] приналежну йому частину нерухомого майна. З цією метою вони продали частину приналежного їм майна в м. Донецьку і за ці грошові кошти в 2008 році придбали у [PERSON] частину нерухомого майна, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . В 2005 році між нею та [PERSON] виник конфлікт і 15 грудня 2008 року шлюб між ними було розірвано. Частку в дитячому оздоровчому таборі в 2002 році вона придбала за рахунок коштів, які отримала від [PERSON] в борг. Ця частка була оформлена на її ім`я, оскільки це була її ідея, вона знайшла грошові кошти. [PERSON] це було не цікаво. Вона сплатила борг [PERSON] в 2004 році. В 2008 році виникла необхідність визначити частки співвласників нерухомого майна, а саме: нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі « [PERSON] », розташованих за адресою: [ADDRESS] і розприділити між ними майно. Це було спільне рішення - її особисто, [PERSON] та [PERSON] за спільною згодою усих співвласників. Вони - всі співвласники вирішили зафіксувати за кожним його право власності. І за згодою всих співвласників було визначено, що їй, [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить кожному по ј частині нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] - 1/2 частина нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] . На той час у неї та [PERSON] була можливість оформити Ѕ частину, тобто дві 1/4 частини нерухомого майна, на її ім`я або на ім`я [PERSON] , але вони цього не зробили. Свідок [PERSON] пояснив, що в червні місяці 2002 року колишній мер м. Святогірська запропонував йому зустрітися з жінкою, яка має намір придбати в м. Святогірську нерухомість для розвитку готельного бізнесу. У нього на той час був товариш [PERSON] , який підшукував співвласників для бізнесу. З ним зустрілися подружжя [PERSON] , яким він показав частину нерухомого майна та земельну ділянку, які можливо було придбати і назвав ціну. Разом з подружжям [PERSON] вони обговорювали перспективу розвитку і [PERSON] це було цікаво. Але [PERSON] повідомив, що у нього це інтересу не викликало. Також [PERSON] сказав, що потрібно багато грошей, а він [PERSON] грошей не дасть. Через тиждень [PERSON] зателефонувала йому та повідомила, що вона готова придбати частку нерухомості. В період часу з 2002 року до 2008 року він спілкувався з [PERSON] суто професійно. Він пропонував варіанти будівництва бази, але у [PERSON] чоловік [PERSON] дизайнер і вона сприймала його пропозиції. Йому не відомо, за які саме грошові кошти [PERSON] придбала нерухоме майно у серпні 2002 року. На теперішній час, з середини 2009 року у нього з [PERSON] цивільний шлюб і вона його цивільна дружина. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та розподіл спільного майна подружжя підлягають задоволенню частково, зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та розподіл спільного майна подружжя підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з вимогами\~ст. 55 Конституції України\~права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~«Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (\~ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1\~ст.\~13\~ЦК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~ Суд на підставі ст. ст.\~12,\~13,\~43,\~81 ЦПК України\~розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї ( частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , з 14 травня 1982 року до 15 грудня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Вказані обставини в судовому засіданні підтверджені сторонами. Стаття 63 Сімейного кодексу України, розвиваючи закріплений в Конституції України базовий принцип сімейних відносин рівність прав подружжя, передбачає рівні права чоловіка та жінки на володіння і розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності. Верховний суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини час придбання майна, кошти, за які таке майно було придбано ( джерело придбання), мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі статті 60 Сімейного Кодексу України. В судовому засіданні встановлено і не заперечується сторонами, що в період перебування у шлюбі, на підставі Договору купівлі продажу, укладеного 12 серпня 2002 року між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , як покупцем, [PERSON] було придбано 30/100 частин приміщень та споруд дитячого оздоровчого табору «Донецька юність» в м. Святогірськ на земельній ділянці Святогірської міської ради.( том 1 а.с. 11-12). Згідно з рішенням Виконкому Святогірської міської ради №138 від 26 травня 2004 року змінено цільове призначення будівль та споруд дитячого оздоровчого табору « [INFO] » на базу відпочинку батьків з дітьми, розташовану за адресою [ADDRESS] ( том 1 а.с. 13). 21 грудня 2004 року 15/100 часток приміщень та споруд дитячого оздоровчого табору « [INFO] », що знаходиться у [ADDRESS] на земельній ділянці земель Святогірської міської ради відчужено [PERSON] на користь [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу від 21 грудня 2004 року ( том 1 а.с.14-16). 10 січня 2008 року до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно був внесений запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на ј частки нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] ( том 1 а.с. 51-52). Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Дія сімейного законодавства у часі підпорядковується загальному правилу: нові нормативно - правові акти поширюються на ті відносини, які виникають після введення в дію нових актів. Відповідно до ст. 94 Конституції України закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. Зміст цього положення й аналіз опублікованих законів свідчать про те, що новий закон може набрати чинності: по перше, після 10 днів від дня його офіційного оприлюднення ( опублікування); по друге, від дня оприлюднення закону чи від строку, зазначеному в ньому. Так, СК України був прийнятий 10 січня 2002 року, а набрання ним чинності у ч.1 Прикінцевих положень Кодексу було пов`язано з набранням чинності ЦК України. Прикінцеві та перехідні положення ЦК України цією датою визначили 1 січня 2004 року. У відповідності до вимог частини 3 статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Це правило дублюється в п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Сімейний кодекс аналогічного правила немає. Згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного Кодексу України зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно правових актів у часі ( частина перша статті 58 Конституції України), норми Сімейного Кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного Кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Із матеріалів справи вбачається, що подружнє правовідношення між сторонами по справі виникло під час дії КпШС( 1969 року) 14 травня 1982 року. У свою чергу права й обов`язки, яких сторони набувають у зв`язку з поділом спільного майна, виникають уже після того, як набув чинності Сімейний кодекс України. У зв`язку з цим, порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються КпШС (1969 року), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами Сімейного кодексу України. За таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами Сімейного кодексу України ( статті 70,71). Роз`ясненнями п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», яка узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотню дію в часі законів та інших нормативно правових актів визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно правових актів у часі ( ч.1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права і обов`язки визначаються на підставах передбачених СК України. Тобто, з урахуванням положення ч.1 ст. 58 Конституції України закріплений принцип зворотної дії в часі закону та інших нормативно правових актів, у випадку коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного майна ј частки нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] та його правовий режим у спорі між [PERSON] та [PERSON] повинен визначатися КпШС ( 1969 року) України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейним Кодексом України. За таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами СК України. На підставі частини другої статті 13 КпШС України ( 1969 року) права та обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів громадянського стану, а згідно частини третьої цієї статті час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно зі ст. 22 КпШС України ( 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Заявлена [PERSON] до розподілу ј частка нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , як спільно нажите майно, та підстави набуття нерухомого майна підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: Договором купівлі- продажу від 12 серпня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В.І.,Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №32904690 ( том 1 а.с. 11-12, 51-52). Представлені у справі докази свідчать, що період набуття права власності на нерухоме майно - ј частину нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , що стало предметом розгляду в суді, співпадає з періодом перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Зазначений факт сторонами також не оспорюється. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Таким чином, законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним належить тому, хто заперечує.( Постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідачем за первісним позовом [PERSON] не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростовували презумпцію належності ј частки нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] до їх спільного з [PERSON] , як подружжя майна, або її частка у придбанні даного майна є більшою. На підтвердження спростування презумпції належності частини нерухомого майна, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , позивачем за зустрічним позовом надано докази - показання свідка. Оцінюючи показання свідка позивача за зустрічним позовом, допитаної у якості свідка в порядку\~ст.92\~ЦПК України суд зазначає, що у нього немає підстав ставити під сумнів достовірність обставин, повідомлених свідком, однак, зауважує, що ці докази не є достатніми у розумінні ч.1\~ст.80 ЦПК України\~для спростування презумпції спільності майна подружжя. До такого висновку суд прийшов також аналізуючи показання свідка у сукупності з письмовими доказами по справі. Окрім того, [PERSON] є особою, яка зацікавлена в результатах розгляду справи. Покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] суд розцінює, як упереджені, оскільки свідки перебувають з [PERSON] у родинних та близьких відносинах, а тому об`єктивно стверджувати про джерела фінансування спірного нерухомого майна не можна. Однак, заслуговують на увагу покази свідків [PERSON] , [PERSON] в тій частині, що влітку 2002 року подружжя [PERSON] саме разом їздили вибирали місце під розвиток майбутнього бізнесу, оглядали нерухомість, спілкувалися з представником продавця та вели розмови про подальший розвиток бізнесу. Вказані обставини, на думку суду, свідчать про наявність у подружжя спільних інтересів, наміру створити спільний бізнес, його подальший розвиток. Також заслуговують на увагу пояснення вищевказаних свідків в тій частині, що [PERSON] займався благоустроєм бази відпочинку, займався дизайнерськими проектами, які обговорював з [PERSON] і вона їх приймала. Суд відхиляє доводи [PERSON] про придбання ј частини нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] ,за кошти, які нею отримані в борг від [PERSON] у сумі еквівалентній 50000 доларів США у зв`язку з таким. Згідно копії Розписки від 08 серпня 2002 року [PERSON] ( [INFO] ) взяла в борг у [PERSON] ( [INFO] ) суму еквівалентну 50000 доларів США під 2% в місяць, строком до 08 серпня 2012 року ( том 1 а.с. 73). Оригінал Розписки від 08 серпня 2002 року було досліджено судом в судовому засіданні. Стверджуючи, що 08 серпня 2002 року [PERSON] передав їй в особисту приватну власність кошти в сумі еквівалентній 50000 доларів США, [PERSON] належних доказів не подає. Написана [PERSON] . Розписка про отримання грошових коштів в борг є неналежним доказом, оскільки відомості про те, що [PERSON] , перебуваючи на той час у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , такі кошти отримала в особисту власність у цьому документі відсутні. Окрім цього, [PERSON] у належний спосіб не доведено, що саме за ці грошові кошти вона придбала 12 серпня 2002 року 30/100 частин приміщень та споруд дитячого оздоровчого табору «Донецька юність» в м. Святогірськ на земельній ділянці Святогірської міської ради. Окрім того, відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» ( який діяв на час 12 серпня 2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом та КпШС України. Відповідно до статті 24 КпШС України ( 1969 року) особистим ( роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них. Таким чином, чинним на момент придбання 12 серпня 2002 року 30/100 частин приміщень та споруд дитячого оздоровчого табору «Донецька юність» в м. Святогірськ на земельній ділянці Святогірської міської ради ( в подальшому 1/4 частини нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] ), сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке належить подружжю за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним з подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар або в порядку спадкування. Отже, чинним на час купівлі спірного нерухомого майна ( 12 серпня 2002 року) законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. Також суд вважає, що твердження представника [PERSON] адвоката Моїсеєнко К.О. в тій частині, що спірна частина нерухомості придбана [PERSON] 12 серпня 2002 року, а гроші в борг вона отримала 08 серпня 2002 року, тобто договір купівлі - продажу було укладено через незначний проміжок часу після отримання грошових коштів в борг, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, оскільки належних доказів, що гроші у сумі 50000 доларів США, які нібито [PERSON] отримала в борг від [PERSON] , витрачені саме на придбання спірної частини нерухомості, [PERSON] та її представником не надано і на їх наявність вони не посилаються. «Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя [PERSON] не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання особистою приватною власністю ј частки нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до\~статті 60 Сімейного кодексу України, \~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, встановивши обставини справи, виходячи із наведених вимог закону, засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, суд приходить до обгрунтованого висновку, що ј частка нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі « [PERSON] », розташованих за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] було придбано, хоча і на ім`я [PERSON] , проте за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому у відповідності до вимог частин 1,2 статті 70 Сімейного кодексу України належить кожному із них на праві спільної сумісної власності. Крім того, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. ( Постанова Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2021 року Справа № 161/14048/19, Провадження № 61-13103св20). Відповідно до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~ст. 70 Сімейного кодексу України, \~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, на підставі ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, [PERSON] та [PERSON] в нерухомому майні - ј частка нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] належить по 1/2 його частині. [PERSON] є співвласником нерухомого майна, а саме : ј частки нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі « [PERSON] », розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , оскільки з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти [PERSON] , суд вважає, що нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності колишнього подружжя, то у суду є всі підстави для визнання вказаного нерухомого майна загальною, спільною власністю подружжя та таким, що підлягає поділу. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що за [PERSON] та [PERSON] слід визнати за кожним право власності на 1/8 частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] ., задовольнивши в цій частині позовні вимоги [PERSON] . Суд не приймає до уваги твердження [PERSON] та її представника в тій частині, що [PERSON] пропущено встановлений законом строк на звернення до суду. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. «Відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу ( ВС/КЦС у справі № 203/304/17 від 06 листопада 2019 року.) Відповідно до ст. 72 Сімейного кодексу України «Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності». Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] дізнався про порушення своїх майнових прав [PERSON] після того, як 30 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визначення порядку користування майном нежитловими будівлями та спорудами бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою [ADDRESS] ( том 1 а.с.167-172). До суду за захистом свого права [PERSON] звернувся 29 квітня 2021 року, тобто із дотриманням строків звернення до суду. В судовому засіданні [PERSON] та її представником у передбачений законом спосіб не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували вищевикладені висновки суду і на їх наявність вони не посилаються. В судовому засіданні також встановлено, що на підставі Договору купівлі - продажу від 22 січня 2007 року, укладеного між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , як покупцем придбано 5/20 часток нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці земель Святогірської міської ради ( том 1 а.с. 48). 10 січня 2008 року до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно був внесений запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на ј частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] ( том 1 а.с. 51-52). Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним з подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.( Зазначена правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 23 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання». Заявлена [PERSON] до розподілу ј частка нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , як спільно нажите майно, та підстави набуття нерухомого майна підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: Договором купівлі - продажу від 22 січня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Мурадовою С.Г., Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року,Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 17317874 від 10 січня 2008 року ( том 1 а.с. 48,49, 50). Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19,22,23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Представлені у справі докази свідчать, що період набуття права власності на нерухоме майно - ј частину нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі « [PERSON] », розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , що стало предметом розгляду в суді, співпадає з періодом перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Зазначений факт сторонами також не оспорюється. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного мйна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 ( провадження 14-325цс18). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростовували презумпцію належності ј частки нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] до їх спільного з [PERSON] , як подружжя майна, або його частка у придбанні даного майна є більшою. Суд відхиляє доводи [PERSON] в тій частині, що на момент придбання ним ј частки нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] він не перебував у шлюбних відносинах з [PERSON] , яка на той час вже перебувала в фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] у зв`язку з таким. В підтвердження того, що станом на січень місяць 2007 року шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені, [PERSON] надав суду копію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: ФОП [PERSON] про стягнення 1500000 грн. У Позовній заяві у справі № 635/7577/18 [PERSON] зазначив, що він є співвласником нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] , оскільки з 2006 року перебував у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] ( том 1 а.с. 139-140,абз.3 а.с. 145). Вказана позовна заява була залишена без розгляду. На теперішній час в провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області перебуває цивільна справа № 635/9373/218 за позовом [PERSON] до [PERSON] , ФОП [PERSON] , АТ «Прокредит Банк» про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] з січня 2006 року по теперішній час, визнання недійсним правочинів ( том 1 а.с. 140). Однак, такі ствердження [PERSON] стосовно спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах спростовуються наступним. Як встановлено в судовому засіданні, 12 серпня 2021 року [PERSON] звернувся з Заявою до судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, у якої в провадженні на той час перебувала цивільна справа № 635/9373/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , ФОП [PERSON] , АТ «Прокредит Банк» про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] та визнання недійсними правочинів, в якій вказав, що у позовній заяві позивач допустив технічну помилку, щодо зазначення року, з якого просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , та помилково зазначив з «01 січня 2006 року» замість вірного з «01 січня 2009 року» ( том 1 а.с. 225). Окрім того, 18 серпня 2021 року [PERSON] звернувся з Заявою до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, в якій просить залишити позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без розгляду ( том 1 а.с. 224). Тобто, вищевказані Заяви [PERSON] містять інформацію, що він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з 01 січня 2009 року, а не з 01 січня 2006 року, як стверджує [PERSON] .. В судовому засіданні свідок [PERSON] також пояснив, що з 2002 року по 2008 рік між ним та [PERSON] були суто професійні відносини, а у фактичних шлюбних відносинах вони перебувають з середини 2009 року. Також допитана у якості свідка [PERSON] та свідок [PERSON] пояснили, що до розірвання шлюбу -15 грудня 2008 року між сторонами були горні стосунки. Також, із Заяви [PERSON] , яка була посвідчена 13 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Курильчук Т.О. вбачається, що [PERSON] дає згоду своїй дружині [PERSON] на укладення та підписання з будь якою установою банку кредитних договорів або змін до них на суми та умовах за її розсудом ( том 2 а.с. 105). Із Договору поруки №45-ДС/00210/П11/2007-А від 08 листопада 2007 року вбачається, що Поручитель за вказаним Договором [PERSON] у відповідності до п.1.1 зобов`язується солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань [PERSON] ( том 2 а.с.106- 107). Вказані документи, на думку суду, свідчать про перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ведення спільного господарства, спільне укладання договорів та спільну відповідальність до укладеними договорами. Вищевикладене спростовує ствердження [PERSON] , що в період з 2006 року він фактично з [PERSON] не проживав, спільного господарства не вів, сімейні стосунки було припинено. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. В судовому засіданні [PERSON] та його представником не надано у передбачений законом спосіб належних та допустимих доказів, які б спростовували вищевикладені висновки суду і на їх наявність вони не посилаються, що дозволяє суду зробити обґрунтований висновок, що [PERSON] не надав належних та допустимих доказів: не довів, що з 2006 року з [PERSON] були припинені сімейні стосунки, не пояснив, за які саме особисто приналежні йому грошові кошти він придбав вказане нерухоме майно,не повідомив джерело походження цих грошових коштів, які б свідчили про придбання ним нерухомого майна 22 січня 2007 року за його особисті кошти, вже не перебуваючи у шлюбних відносинах з [PERSON] , а тому не спростував презумпцію спільності майна подружжя. Таким чином, встановивши обставини справи, виходячи із наведених вимог закону, засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, суд приходить до обгрунтованого висновку, що ј частка нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі « [PERSON] », розташованих за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] спільна сумісна власність [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме: ј частка нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] придбано в період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , належність вказаного майна до особистої приватної власності\~ [PERSON] та [PERSON] не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. [PERSON] є співвласником нерухомого майна, а саме : ј частки нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі « [PERSON] », розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , оскільки з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти [PERSON] , придбання майна, не перебуваючи з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, суд вважає, що нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності колишнього подружжя, то у суду є всі підстави для визнання вказаного нерухомого майна загальною, спільною власністю подружжя та таким, що підлягає поділу. Крім того, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. ( Постанова Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2021 року Справа № 161/14048/19, Провадження № 61-13103св20). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є співвласником нерухомого майна, а саме : ј частки нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі « [PERSON] », розташованих за адресою - [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , суд приходить до висновку, що слід проізвести розділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя - ј частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі « [PERSON] », розташованих за адресою - [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя: ј частку нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі « [PERSON] », розташованих за адресою - [ADDRESS] . В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] повідомили суд про те, що 10 січня 2008 року вони особисто, добровільно зверталися з Заявами до державного реєстратора про визначення часток у спірному нерухому майні нежитлові будівлі та споруди бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] . Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно номер 17317874 від 10 січня 2008 року [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 10 січня 2008 року належить ј частка нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] .( том 1 а.с. 50). Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно номер 17318227 від 10 січня 2008 року [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 10 січня 2008 року належить ј частка нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою - [ADDRESS] .( том 1 а.с. 233-234). Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] , допитана у відповідності до ст. 92 ЦПК України,в 2008 році виникла необхідність визначити частки співвласників нерухомого майна, а саме: нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] і розприділити між ними майно. Це було спільне рішення - її особисто, [PERSON] та [PERSON] за спільною згодою усих співвласників. Вони - всі співвласники вирішили зафіксувати за кожним його право власності. І за згодою всих співвласників було визначено, що їй, [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить кожному по ј частині нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] - 1/2 частина нежитлових будівль та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: [ADDRESS] . На той час у неї та [PERSON] була можливість оформити Ѕ частину, тобто дві 1/4 частини нерухомого майна, на її ім`я або на ім`я [PERSON] , але вони цього не зробили. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] підтвердив вказані обставини. Вищевикладене дозволяє суду дійти висновку, що саме такий порядок визначення часток співвласників у спільному нерухомому майні станом на 10 січня 2008 року сторони вважали законним та таким, що не порушує їх особистих майнових прав. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті\~133\~та частин 1 - 3 ст.\~137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. [PERSON] та його представником адвокатом Сокольською О.О. в позовній заяві та в судовому засіданні не було заявлено будь яких вимог стосовно компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду. [PERSON] та її представником адвокатом Моїсеєнко К.О. в позовній заяві та в судовому засіданні не було заявлено будь яких вимог стосовно компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed