Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики, а саме: 630 774 грн. 80 коп. - еквівалент 40 000 дол. США, 204 800 грн. 00 коп. - проценти за користування грошовими коштами, 23 907 грн. 95 коп. 3 % річних, та судові витрати В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного 24 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] договором позики, який був оформлений розпискою, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв грошові кошти в сумі 320 000 (триста двадцять тисяч) гривень, еквівалентній 40 000 (сорок тисяч) доларів США та зобов'язався повернути до 26 червня 2012 року, з двома процентами за місяць за користування відповідними грошовими коштами. З огляду на невиконання [PERSON] своїх зобов'язань з повернення позики, [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надавав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення по справі у відповідності до ст.ст. \~224-226 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Так,24 квітня 2012 року між позивачем, [PERSON] (позикодавець) і [PERSON] (позичальник) був укладений договір позики, який сторони оформили розпискою в порядку, передбаченому ст. 1047 ЦК України. За договором позики відповідач фізична особа отримала від позивача грошові кошти в сумі 320 000 гривень, еквівалентній 40 000 доларів США. Позику відповідач отримав від позивача готівкою у гривні. Грошові кошти передані позивачем та отримані відповідачем 24 квітня 2012 року, що підтверджується розпискою (а.с. 73). За досягнутою домовленістю відповідач зобов'язався повернути кошти до 26 червня 2012 року, з двома процентами за місяць за користування відповідними грошовими коштами. Станом на час розгляду справивідповідач вказану за договором позики суму не повернув. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться /ст. 526 Цивільного кодексу України/. Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, втім, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті. Отже, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11). Крім того, згідно з постановою Верховного Суду України у справі № 6-145-цс/14 від 24.09.2014 якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. При цьому, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 1 липня 2015 року було розглянуто аналогічну справу 6-6413св15 та скасовано рішення апеляційного суду, який дійшов помилкового висновку про безпідставність застосування ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач позичив у позивача 244 360 грн, що еквівалентно 29 800 доларів США, тобто позика була надана у гривні, а не у доларах США. Таким чином, вимоги позивача про стягнення суми боргу підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами та 3 % річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне. Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до укладеного сторонами договору позики від 24 квітня 2012 року відповідач зобов'язався сплачувати позивачу 2 проценти щомісячно. Отже, вимоги позивача зі стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами підлягають задоволенню, тому суд стягує з відповідача 204800 грн. 2% річних від суми 320000 грн.. Як передбачено у ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, у п. 6.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013\~року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань зазначено, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами. Отже, вимоги зі стягнення 3 % річних є законними та обґрунтованими, тому суд стягує з відповідача 23907,95 грн. від суми боргу 320000 грн.. Судові витрати суд розподіляє на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно ст. 526,ст. 533, ст. 625, ст. 629, ч. 1 ст. 1049,ст. 1046, ч.\~2 ст.\~1047 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved