Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач з 2008 р. працює в Інституті економіко- правових досліджень НАН України на постійній основі заступником директора з наукової роботи , а з 2013 року - на посаді директора цього ж інституту. Позивач є доктором юридичних наук, професором, заслуженим юристом України, членом-кореспондентом Національної академії правових наук України (обраний у 2013 р.), членом-кореспондентом Національної академії наук України за спеціальністю «Право»( обраний у 2018 р.). В квітні 2019 р. позивачу стало відомо, що відповідач розповсюджує недостовірну інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію , а саме, що позивач «до 2014 року очолював Юридичне управління Донецької міської ради, був помічником народного депутата [PERSON] ». Зазначене твердження міститься у зверненні відповідач до народного депутата України [PERSON] , голови партії «Батьківщина». [PERSON] вбачає, що своїм твердженням відповідач принижує досвід позивача, як науковця, створює негативний імідж як «бюрократа», який немає досвід наукової діяльності до 2014 року, має відношення до подій сепаратистського спрямування (в пресі неодноразово друкувались статті по лояльне відношення органів місцевої влади м. Донецька, їх посадових осіб до проявів сепаратизм, що сприяли втраті контролю влади України над цими територіями). Також відповідач, вказуючи на начеб-то роботу позивача у цей період помічником Народного депутата [PERSON]., враховуючи його положення в Партії Регіонів і негативне відношення частини населення як до діяльності цієї партії так і до народних депутатів, що її представляли а Парламенті, трансполює цей негатив на позивача. Вказане відповідачем стало підставою для депутатського звернення № 20 93461 від 23.03.2019 р. Народного депутата України [PERSON]. до Президента НАН України [PERSON]., який ознайомившись з його змістом доручив розглянути його віце-президенту НАН України [PERSON], який у свою чергу зробив відповідне доручення академіку - секретарю відділення економіки (до якого входить інститут очолюваний позивачем) [PERSON] . Зі змістом звернень ознайомлені і співробітники НАН України, Інститут демографії та соціальних досліджень НАН України. В 2014 р. позивач працював тільки в Інституті економіко- правових досліджень НАН України та інформація поширена позивачем порушує немайнові права [PERSON] , оскільки має негативний характер, не є оціночним судженням і свідчить про принизливе ставлення до позивача. Зважаючи на викладене, [PERSON] просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію розповсюджену [PERSON] в січні - квітні 2019 року у звернення до народного депутата України [PERSON] а саме, що « [PERSON] до 2014 року очолював Юридичне управління Донецької міської ради, був помічником народного депутата [PERSON] »; зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію шляхом направлення цінним листом із описом вкладення в 5-денний термін після набуття рішенням законної сили народному депутату [PERSON] , Президенту НАН України [PERSON]., віце-президенту НАН України [PERSON], академіку-секретарю відділення економіки [PERSON] співробітникам канцелярій НАН України, Інституту демографії та соціальних досліджень НАН України, Інституту економіко-правових досліджень НАН України наступного змісту: «В січні-квітні 2019 року мною, [PERSON] , були повідомлені Вам недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що він до 2014 року очолював Юридичне управління Донецької міської ради, був помічником народного депутата [PERSON] »; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 10 000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на оплату судового збору та витрати на пофесійну правничу допомогу. Провадження у справі було відкрито 14.08.2019 р., вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Виклик відповідача [PERSON] здійснювався за положеннями ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади України за веб-адресою: http://sh.ki.court.gov.ua. В судовому засіданні позивач [PERSON] , його представник підтримали заявлені вимоги в повному обсязі, просили задовольнити. Надали згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином у спосіб передбачений положеннями ЦПК України, відзив на позовну заяву не надала. Заяв та клопотань від відповідача з процесуальних питань в адресу суду не надходило. За таких обставин, з огляду на приписи ст. 223,280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності [PERSON] та ухвалити заочне рішення, на підставі наявних в справі доказів, отримавши на це згоду [PERSON] та його представника. Вислухавши доводи позивача, представника позивача, дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , громадянка [INFO] [INFO] 31.01.2019 р. направила Народному депутату України [PERSON] лист з проханням здійснити звернення до Президента НАН України [PERSON]. з проханням особисто проконтролювати виконання резолюцій останнього щодо забезпечення заявника службовим житлом в НАН України (як доктора наук, вимушеної переселенки, що працює в системі НАН з 1991 року, є інвалідом, та має в складі сім`ї сина-інваліда з дитинства. При цьому у звернення до [PERSON] відповідач вказала, що новій ректор Інституту [PERSON] (до 2014 р. очолював Юридичне управління Донецької міської ради, був помічником народного депутата України [PERSON] . У відповідності до ст. 16 Закону України «Про статус народного депутата України» та ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», лист заявника - [PERSON] було передано Президентові Національної академії наук України [PERSON]. для розгляду та прийняття обґрунтованого рішення щодо вирішення питання поліпшення її житлових умов. Позивач вказує, що працює в Інституті економіко-правових досліджень НАН України. ніколи не займав посаду в юридичному управлінні Донецької міської ради та не був помічником народного депутата України [PERSON] розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною та такою. що порушує його права, відновлення яких має відбутися у спосіб зазначений у позову. Так, як свідчать матеріали справи [PERSON] 18.10.2013 р. постановою Президії НАН України № 132 призначено на посаду директора Інституту економіко-правових досліджень НАН України. 13.05.2015 р. постановою № 131 Президії НАН України [PERSON] було затверджено строком на п`ять років на посаді директора Інституту економіко-правових досліджень НАН України. До зазначеного періоду, а саме з 21 листопада 2008 р. позивач обіймав посаду заступника директора з наукової роботи Інституту економіко-правових досліджень НАН України зі строком повноважень директора Інституту (наказ № 87-к Інституту економіко-правових досліджень НАН України від 12.11.2018 р.). Положеннями ст. 27 Конституції України визначено, що кожен має право на повагу його гідності. Приписами ст. 270 ЦК України встановлені види особистих немайнових прав, зокрема, право на повагу до гідності та честі, що відповідно до вимог ст. 269 ЦК України належать фізичній особі довіку. В свою чергу відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже підставою для задоволення позову є наявність всіх вищенаведених складових правопорушення. Згідно по положень ст.. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Так, як свідчать матеріали справи, [PERSON] розповсюдила інформацію щодо позивача. Наявні підстави вважати, що інформація стосується безпосередньо позивача [PERSON] , проте відсутні підстави вважати те, що дана інформація відповідає дійсності. Разом з тим, вважати, що викладене [PERSON] у зверненні є інформацією, яка порушує особисті немайнові права позивача, зокрема, його честь та гідність, посягає на його ділову репутацію не є можливим та приймаючи рішення по суті спору, суд має наголосити на наступному. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Разом з тим ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може грунтуватись на припущенях. Так, з огляду на вимоги чинного законодавства України, відновлення прав особи шляхом обраним позивачем, може бути застосований судом за доведеності обставин, що недостовірна інформація порушила немайнові права та інтереси. Проте, такі обставини не були доведені позивачем в судовому засіданні. Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Самі ж по собі твердження [PERSON] щодо порушення його честі, гідності та ділової репутації розповсюдженою інформацію не може бути покладено в основу рішення, з огляду на те, такі доводи фактично є припущеннями сторони та його особистим сприйняттям. З огляду на вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] в частині визнання недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію розповсюджену [PERSON] в січні - квітні 2019 року у звернення до народного депутата України [PERSON] та зобов`язання вчинити дії. Разом з тим, відсутні і підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди, зважаючи на наступне. Приписами ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і яка полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди, як це роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 27 вищезазначеної постанови № 1 від 27.02.2009 р. З огляду на те, що підчас розгляду справи не було доведено наявність складу правопорушення, що може бути підставою для задоволення позову частині захисту гідності та честі фізичної особи, а також її ділової репутації, суд не вбачає підстав, в розумінні положень ст. 23 ЦК України, вважати. що дії [PERSON] спричинила [PERSON] моральну шкоду. Розподіляючи судові витрати суд керується приписами ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed