Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається, в тому числі, з господарської будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яку, як вказує позивач, померлий заповів йому. [PERSON] у встановлений законом строк спадщину прийняла, проте виконуючою обов`язки держаним нотаріусом Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. [PERSON] посилаючись на те, що іншим шляхом отримати правовстановлюючий документ на земельну частку (пай), а також оформити спадщину не має можливості, просив позов задовольнити. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 28 лютого 2020 року справу прийнято до провадження та відкрито в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 07 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечував. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою цієї статті є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Новоселецький проти України» та «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зі свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 24 березня 2019 року Барвінківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, вбачається що [PERSON] помер [INFO] (а.с.8). З рішенням Барвінківської міської ради народних депутатів Х сесії ХХІІ скликання від 27 червня 1997 року, вбачається, що сесією міської Ради розглянуто заяву [PERSON] про продаж приміщення колишньої котельні та вирішено її продати (а.с.10). В матеріалах справи міститься фотокопія Договору купівлі - продажу колишньої котельні розташованої за адресою: [ADDRESS] , від 08 липня 1997 року, відповідно до якого міськвиконком Барвінківської міської ради зобов`язується продати у власність [PERSON] нежитлове приміщення, який в свою чергу зобов`язується сплатити за це приміщення, відповідно до умов цього договору, 422 грн. 61 коп. до 01 вересня 1997 року. Крім того, в п.1.2 договору зазначено, що право власності на приміщення переходить до покупця з моменту підписання акту прийому передачі (а.с.9). З акту прийому - передачі приміщення від 11 липня 1997 року вбачається, що виробниче житлово - комунальне господарство передає з свого балансу, а громадянин [PERSON] приймає собі у власність приміщення, розташоване по [ADDRESS] , що продане йому згідно договору купівлі - продажу від 08 липня 1997 року в чому сторони підписалися (а.с.11). Після смерті [PERSON] заведена спадкова справа, номер у Спадковому реєстрі 63981369, що вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №59662965 від 03 березня 2020 (а.с.28). З фотокопії спадкової справи, наданої виконуючої обов`язки завідувача Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області, вбачається що спадкоємцями, які прийняли спадщину після померлого [PERSON] в порядку ч.1 ст. 1269 ЦК України є за заповітом позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] ( а.с.28, 34). Відповідно до фотокопії заповіту, посвідченого 26 січня 2018 року приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області Захаровою Н.В., [PERSON] , на випадок своєї смерті, заповів нежитлове приміщення (господарська будівля колишньої котельні), розташоване за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] (а.с.5). В судовому засіданні знайшли своє підтвердження твердження позивача, що державним нотаріусом Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на господарську будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] було відмовлено у зв`язку з тим, що спадкодавцем не було здійснено державної реєстрації прав на нерухоме майно, що підтверджено відповіддю на заяву №1589/02-17 від 20 грудня 2019 року (а.с.4). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є смерть власника. Як вбачається зі змісту ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. ст. 1216-1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено ст. 1217 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно листа Міністерства Юстиції України від 21.02.2005 року за № 19-32/319, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) вирішується в судовому порядку. Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ листом № 24-753/04-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності, застосовуються положення ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин. На час укладення договору купівлі-продажу господарську будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а саме, 08 липня 1997 року, діяли норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 128 ЦК 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. До передачі речей прирівнюється передача розпорядчого документу на речі. При цьому, ст.227 ЦК УРСР передбачала нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу лише жилих будинків, якщо хоча б однією з сторін є громадянин і лише такі договори підлягають реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Таким чином, судом встановлено, що право власності на господарську будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , набуто спадкодавцем на підставі Договору купівлі - продажу від 08 липня 1997 року, укладеного між міськвиконком Барвінківської міської ради та [PERSON] , відповідно до норм чинного на час виникнення правовідносин ЦК УРСР, реєстрація якого та нотаріальне посвідчення не вимагалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved