Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог КЕВ м. Хмельницький про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації. В обґрунтування вимог вказав, що відповідно до ордеру про право проживання в службовому приміщенні № 000038 від 19.01.2004 р. він проживає та зареєстрований в кв [ADDRESS] . У вказаній службовій квартирі зареєстровані діти позивача: [PERSON] , [PERSON] , а також відповідач. З відповідачем позивач не проживає з 2012 року, в шлюбних відносинах не перебувають з липня 2018 року. Відповідач фактично проживає у [ADDRESS] . Реєстрація відповідача в квартирі призводить до оплати позивачем комунальних послуг з розрахунку чотирьох осіб, хоча фактично [PERSON] не користується наданими послугами. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. Оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі більше семи років, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участь у спільному побуті, вона вважається такою, що втратила право користування нею. Позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , та підлягає зняттю з реєстрації за даною адресою. Представник третьої особи на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог КЕВ м. Хмельницький направив до суду пояснення щодо позову, в яких вказав, що військовослужбовцю ЗС України [PERSON] , відповідно до ордеру про право проживання в службовому приміщенні від 19.01.2004 року №00038 житлового будинку [ADDRESS] було надано службове приміщення. Відповідач почала проживати в даному житловому приміщенні, так як була дружиною військовослужбовця ЗС України [PERSON] , якому і було на законних підставах видано службове приміщення. Тобто відповідач набула похідне право від свого чоловіка на проживання в даному приміщенні. Правомірність набуття права вселення та проживання підтверджується ордером. Відповідач розлучились з [PERSON] , на квартирному обліку не перебуває, тому необхідно звернути увагу на п.4.25. Інструкції №380, де вказано, що підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу. Відповідач не є військовослужбовцем або працівником Збройних сил України, а тому права на дане житлове приміщення не має. Позивач у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач до суду не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, направила заяву про слухання справи у її відсутності. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 22.01.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого засідання. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 04.05.2020 р. підготовче провадження закрите, справу призначено до розгляду по суті. 04.05.2020 представник третьої особи направив до суду пояснення щодо позову. Дослідивши матеріали справи, суд, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом об`єктивно встановлено, що відповідно до ордеру про право проживання в службовому приміщенні №00038 від 19.01.2004 р. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали право на проживання в кв [ADDRESS] . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11.06.2018 р. шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки про склад сім`ї в кв [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.04.2020 року у справі № 752/15078/18, від 08 липня 2020 року у справі № 263/7338/17. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Cуд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими факт непроживання відповідача в кв. [ADDRESS] більше шести місяців без поважних причин. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11.06.2018 р., на яке посилається позивач, встановлено лише факт припинення шлюбних відносин п`ять років тому, проте це не свідчить про не проживання [PERSON] у вказаній квартирі. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт не проживання [PERSON] в спірній квартирі, матеріали справи не містять. За таких обставин правові підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі відмові в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed