Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП 14.07.20156р. за вини водія [PERSON], яка керувала автомобілем «Мини Купер», д.н. [NUMBER]. В обґрунтування зазначив, що внаслідок пошкодження його автомобіля [NUMBER], було заподіяно майнову шкоду у розмірі 30729,95 грн., та моральну шкоду у розмірі 18588,80 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовільнити в повному обсязі, а також стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, оскільки [PERSON] не був власником автомобіля «Субару» на момент ДТП, а володів їм на підставі договору лізингу, цивільна відповідальність [PERSON] застрахована, розмір майнової та моральної шкоди вважала не доведеним. Надала письмові заперечення, просила відмовити у стягненні судових витрат з відповідача. Представник третьої особи, ТОВ «Міжнародна страхова компанія» також надав письмові заперечення, просив відмовити у позові, оскільки [PERSON] не був власником автомобіля «Субару». Третя особа, ТОВ «Автокредит Плюс» в судове засідання не зявилось, про день та час розгляду повідомлялось належним чином. Заслухавши учасників процесу, свідка, вивчивши докази по справі, суд дійшов висновку про частково задоволення позовних вимог. На підставі матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 646/9501/15-п, судом встановлено, що 14.07.2015р. о 18-10 [PERSON] керувала автомобілем «Міні купер», д.н. АХ 1727ЕС по вул.Гамарника, 27 у м.Харкові, не впевнилась в безпеці, змінила напрямок руху та скоїла зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON] Постановою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 03.09.2015р. [PERSON] визнана винною за ст.ст.122-4, 124 КУпАП. Відповідно до схеми вивчених матеріалів автомобіль [NUMBER] зазнав пошкоджень переднього лівого крила та передньої лівої двері. На підставі викладеного, суд вважає доведеним вину [PERSON] у заподіянні шкоди у вигляді пошкодження автомобіля «Субару». Представник відповідача у запереченнях проти позову послався на те, що відповідальність [PERSON] була застрахована на підставі Полісу АІ/6968549/21 (а.с.73). Однак, відповідно Постанові ВСУ від 20.01.2016 року по справі №6-2808цс15, Верховний суд України\~ зробив правовий висновок, згідно до якого «право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути обмежено або припинено наявністю у останнього Полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників\~ наземних транспортних засобів. Тобто винуватець дорожньо-транспортної пригоди, в подальшому несе повну матеріальну\~ відповідальність за шкоду завдану потерпілому, своїми неправомірними діями. Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. На підставі заяви про приєднання до Публічного договору про надання фінансового лізингу №НА00АІ0000615781, специфікації та акту приймання-передачі (а.с.12-14, 91-100) [PERSON] на час ДТП володів автомобілем [NUMBER], та ніс всі витрати повязані з ремонтом. Заперечення представника відповідача, що шкода заподіяна внаслідок пошкодження автомобіля не може бути стягнута на користь [PERSON], оскільки він не є власником, не ґрунтуються на чинному законодавстві. Так, ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ст.1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Виходячи з наведеного, законодавець не повязує право на відшкодування, завдану майну, саме з правом власності. Наявність права користування та розпорядження майном є достатніми для отримання такого відшкодування. Судом встановлено, що [PERSON] володів автомобілем [NUMBER] на підставі договору про надання фінансового лізингу №НА00АІ0000615781. Відповідно п.3.5 зазначеного договору [PERSON] зобовязаний утримувати «Субару», д.н. [NUMBER] в справному стані, проводити ремонт предмету лізингу. Власник автомобіля «Субару» ТОВ «Автокредит Плюс» (а.с.34) ані до страхової компанії, ані до [PERSON] з вимогами про відшкодування шкоди внаслідок пошкодження майна не зверталось. Позивач зазначив, що на день вирішення спору, він повністю виконав зобовязання за договором фінансового лізингу, та автомобіль [NUMBER], перейшов у його власність. На підтвердження чого, позивач надав документи з ПАТ «Приватбанк» про погашення кредиту. Таким чином, [PERSON] має право на відшкодування заподіяної йому шкоди. На підставі висновку судової автотоварознавчої експертизи № 4030 від 01.12.2016р. (а.с.152-165) суд визначає розмір майнової шкоди на рівні вартості відновлювального ремонту автомобіля [NUMBER] 14931,08р., оскільки саме ця сума за висновком експерта необхідна для відновлення пошкодженого автомобілю. При цьому, позивачем необґрунтовано визначено майнову у шкоду у розмірі сум вартості матеріального збитку та відновлювального ремонту, оскільки за змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з пунктом 2.4. Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 2.3. Методики вартість відновлювального ремонту визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого КТЗ. Заперечення представника відповідача щодо правильності визначення вартості відновлювального ремонту є недоведеними, оскільки клопотань про проведення повторної автотоварознавчої експертизи не надходило. При огляді технічного стану автомобіля [NUMBER], експертом зазначено, які саме ушкодження на автомобілі не відносяться до події ДТП 14.07.2015р., та дослідження під час огляду експерта не суперечать дослідженню представника Страхової компанії 17.07.2015р. (а.с.74). Витрати на паркування автомобілю [NUMBER] у розмірі 480 грн. та 540 грн., суд не стягує з відповідача, оскільки позивачем не доведено необхідність зберігання автомобілю у ФОП «[PERSON]В.» через його пошкодження в ДТП. Позивач надав рахунок № СЗк-014255 від 08.10.2015р., який видано ТОВ «Автокредит Плюс», та рахунок № СЗк-015960 від 10.02.2016р. на імя [PERSON], однак доказів про сплату зазначених рахунків позивачем суду не надано. У звязку з чим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди в частині витрат на паркування. За ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. [PERSON] внаслідок ДТП було завдано душевних страждань у зв*язку з ушкодженням його автомобілю. Позивач та допитаний свідок [PERSON] стверджували в судовому засіданні, що [PERSON] не мав можливості користуватись автомобілем для пересування по роботі та в особистих цілях, схуд, був пригнічений. Моральну шкоду позивач оцінив у 18588,80 грн. Суд з урахуваннями ступеню вини [PERSON], тривалості та глибини страждань позивача, а також зусиль, які необхідно докласти для усунення негативних наслідків після ДТП, враховуючі вимоги розумності та справедливості, задовольняє вимоги позивача у розмірі 7000 грн. Відповідно ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно ст..79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних із залученням спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1929,4 грн. (а.с.1,18,19,84), та за залучення експерта 2972,70 грн., що підтверджується відповідною квитанцією від 12.05.2016р. Усього сплачені судові витрати на суму 4902,1 грн. Надані докази не підтверджують витрат позивача на правову допомогу, оскільки відсутні фінансові документи на підтвердження цього, та позивач в судовому засіданні пояснив, що не памятає у який спосіб, коли та скільки сплатив за правову допомогу. Крім того, квитанції від 12.10.2015р., 18.05.2016р. про направлення листів ТОВ «Автокредит Плюс», ТОВ «Міжнародна страхова компанія» не підтверджують факту вчинення дій, необхідних для розгляду позову [PERSON] до [PERSON], тому такі витрати не підлягають стягненню. Суд стягує судові витрати пропорційно задоволених вимог на 44% з [PERSON] на користь позивача у розмірі 4902,1 грн. х 44 % = 2157 грн. Відповідачем підтверджені судові витрати на правову допомогу (а.с.40-42,61-62,112-113) у розмірі 2625 грн. На підставі ст.88 ЦПК України пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати 2625 х 46% = 1207 грн. Враховуючи викладене і

Outcome: partial