Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання угоди недійсною та визнання права власності, в обґрунтування якого вказав, що 04 серпня 2004 року між ним і [PERSON] був укладений договір дарування, за яким позивач подарував, а відповідачка прийняла в дар земельну ділянку за номером [ADDRESS], площею 0,0645 га, кадастровий номер земельної ділянки 1412300000:04:008:0298. Вважає, що зазначений договір дарування має бути визнаний недійсним, оскільки, на час укладення, не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину. В силу похилого віку і за станом здоров'я, укладаючи з [PERSON] договір, позивач мав на меті відчуження на користь відповідачки земельної ділянки лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений. Просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за номером [ADDRESS], площею 0,0645 га, кадастровий номер земельної ділянки 1412300000:04:008:0298, укладений 04 серпня 2004 року між [PERSON] і [PERSON], а також визнати за ним право власності на це майно. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав вимоги, просив позов задовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник позивача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та обставини, на які посилався позивач в обґрунтування позову. Просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила. Про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. За викладених обставин, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 серпня 2004 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування, за яким позивач подарував, а відповідачка прийняла в дар земельну ділянку за номером [ADDRESS], площею 0,0645 га, кадастровий номер земельної ділянки 1412300000:04:008:0298. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] і зареєстрований в нотаріальному реєстрі за номером 3733. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 20 жовтня 2004 року за [PERSON] зареєстроване право власності на земельну ділянку за номером [ADDRESS], площею 0,0645 га, кадастровий номер земельної ділянки 1412300000:04:008:0298 на підставі договору дарування від 04 серпня 2004 року. Згідно медичних довідок [PERSON], за станом здоров'я, потребує стороннього догляду. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що оскільки позивач [PERSON] внаслідок похилого віку, а також поганого стану здоров'я не міг самостійно забезпечити усіх своїх побутових та життєвих потреб, він потребував сторонньої допомоги та догляду. Влітку 2004 року [PERSON] домовився із [PERSON] про те, що остання буде надавати йому матеріальну допомогу, придбавати для нього необхідні медикаменти, доглядати за ним та утримувати його до смерті, за що [PERSON] мав передати [PERSON] у власність земельну ділянку за номером [ADDRESS]. Збиранням та підготовкою документів, необхідних для укладення договору займалася [PERSON] В серпні 2004 року [PERSON] та [PERSON] в нотаріальній конторі уклали договір. При укладенні договору свідок присутньою не була, копію укладеного договору [PERSON] надано не було, але з його слів, [PERSON] був впевнений в тому, що уклав саме договір довічного утримання і [PERSON] буде утримувати його аж до смерті. Певний час після укладення договору [PERSON] дійсно надавала допомогу та утримання [PERSON], але згодом припинила це робити. В червні 2014 року, отримавши копію договору дарування, [PERSON] зрозумів, що уклав зовсім не той договір, який хотів, оскільки за його умовами, на відповідачку не покладається обов'язку утримання. Аналогічні пояснення надала в судовому засіданні і свідок [PERSON]. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент його вчинення вимог, встановлених, зокрема, частинами третьою та п'ятою ст. 203 цього Кодексу, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 229 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання та цільовим призначенням. Отже під помилкою, за якої правочин визнається недійсним, слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якщо за відсутності неправильного сприйняття за обставинами справи можна зробити висновок про те, що правочин не було б вчинено. Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм ЦК, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом зазначеної норми дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання від обдарованого будь-яких вигод матеріального характеру, обдарований, у свою чергу, набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язку надання таких вигод. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК). Отже договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого), а договір довічного утримання передбачає передачу майна у власність іншої особи, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Судом встановлено, що на час укладення договору дарування позивач був непрацездатною особою, хворів та потребував сторонньої допомоги. Відповідачка доводиться рідною дочкою позивачу. Між сторонами існували доброзичливі стосунки. Відповідачка обіцяла забезпечувати позивача доглядом, харчуванням, одягом, ліками в розрахунку отримати земельну ділянку після його смерті, про що сторони дійшли згоди і вирішили офіційно оформити досягнуту домовленість, а 04 серпня 2004 року підписали і нотаріально посвідчили договір, за змістом якого позивач подарував відповідачці земельну ділянку за номером [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що відповідачкою, окрім одержання договору дарування та його державної реєстрації, не було вчинено жодних дій, обумовлених правовими насідками даного договору. На виконання даного правочину позивачем не була передана відповідачці земельна ділянка, вона не вступила в управління придбаним майном. Із наведеного судом встановлено, що позивач, як непрацездатна особа, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу земельної ділянки за номером [ADDRESS] у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання і укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у [PERSON] під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність [PERSON] й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Отже, вимога позивача про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки за номером [ADDRESS], укладеного 04 серпня 2004 між [PERSON] і [PERSON], підлягає задоволенню. Згідно частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Виходячи зі статті 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З визнанням недійсним договору дарування земельної ділянки втрачають силу юридичні наслідки цього правочину, у зв'язку з чим поновлюється право власності позивача на земельну ділянку. Отже, за позивачем слід визнати право власності на земельну ділянку за номером [ADDRESS]. Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 15 листопада 2014 року, з метою забезпечення позову, було накладено арешт на земельну ділянку за номером [ADDRESS], площею 0,0645 га, кадастровий номер земельної ділянки 1412300000:04:008:0298. Але, у зв'язку з вирішенням справи по суті, що обумовлює необхідність задовольнити позов, аби попередити можливість обмеження прав і законних інтересів [PERSON], застосований судом захід забезпечення позову має бути скасованим. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229, 236 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved