Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 200000 гривень, посилаючись на те, що 02 березня 2013 року між ним та відповідачем укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого він передав відповідачу у власність грошову суму у розмірі - 200000 гривень. В свою чергу позичальник - [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] таку ж суму грошей в строк до 02 червня 2013 року в порядку та на умовах передбачених договором. Гроші позичальник отримав повністю до підписання договору. Оскільки, після спливу строку повернення грошей відповідач грошові кошти не повернув, а на неодноразові нагадування щодо повернення боргу не реагує, він вимушений звернутися з наступним позовом до суду. [PERSON], не погоджуючись з позовом [PERSON] про стягнення боргу, пред'явив до суду зустрічний позов про визнання недійсним договору позики, що був укладений між ним та [PERSON] 02 березня 2013 року. Обґрунтовує зустрічний позов тим, що насправді ніяких грошових коштів від [PERSON] не отримував ні до підписання договору, ні під час його підписання, ні після того. Оскільки, договір позики був підписаний ним під дією обману з боку [PERSON], його слід визнати недійсним за правилами статті 230 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги заявлені в позові про стягнення боргу підтримав з підстав викладених у заяві та просив суд постановити рішення яким стягнути з [PERSON] на його користь 200000 гривень в рахунок погашення боргу за договором позики та сплачений судовий збір у загальній сумі 344 гривні 10 копійок. Зустрічний позов не визнав та пояснив суду, що дійсно з [PERSON] познайомився незадовго до укладення цього договору. До цього він добре знав сина [PERSON] - [PERSON], який декілька разів брав у нього гроші в борг, але віддавав у визначені строки. Стосовно договору позики, укладеного між ним та відповідачем пояснив, що погодився запозичити гроші [PERSON], так як знав його сина і син просив за батька. Сім'ї [PERSON] потрібні були гроші для поїздки матері [PERSON] на лікування до Ізраїлю. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник позивача [PERSON] позов свого довірителя підтримала з підстав викладених у позовній заяві, вказуючи що позивачем, при укладенні договору позики, що оспорюється стороною відповідача, дотримані всі умови законодавства України, яке регулює дані відносини. Представник [PERSON] звернула увагу суду, що договір позики посвідчений нотаріально, а документи, що надійшли від приватного нотаріуса та стали підставою для укладення договору, свідчать про те, що як позивачем та приватним нотаріусом, не було допущено порушень цивільних прав [PERSON], тому позов її довірителя необхідно задовольнити, а у задоволенні зустрічного - відмовити. Відповідач за основним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснивши суду, що договір позики від 02.03.2013 року був укладений ним з позикодавцем [PERSON] під дією обману з боку [PERSON] Насправді ніяких грошових коштів [PERSON] йому не передавав, всі обставини зазначені в його позовних вимогах є абсолютно надуманими. В судових засіданнях [PERSON] вказував, що з [PERSON] не був знайомий, вони не перебували ні в яких відносинах, в нього не виникала необхідність позичати у [PERSON] гроші. [PERSON] був знайомий з його сином [PERSON], і як йому стало відомо зі слів сина, саме сину [PERSON] 25 серпня 2008 року [PERSON] позичив 25000 доларів США, що на той час становило еквівалент - 200000 гривень. Оскільки його син не міг своєчасно повернути борг, виникло питання виконання цього грошового зобов'язання з заміною боржника. Він не заперечував з приводу переведення на нього боргу сина у виконанні зобов'язання за розпискою від 25.08.2012 року, крім того, [PERSON] переконав його що нотаріус шляхом нотаріально укладеного правочину оформить їхню домовленість про переведення на нього обов'язків його сина за договором позики, укладеним з [PERSON] Вважаючи, що ніякої небезпеки та обману за участю нотаріуса не може бути, він підписав договір позики, вважаючи, що бере на себе зобов'язання свого сина за борговою розпискою. Однак як виявляється з позову, він є боржником, який отримав від [PERSON] 200000 гривень та своєчасно не віддав, що не відповідає дійсності, тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а його зустрічний задовольнити, визнавши договір позики укладений між ними 2 березня 2013 року - недійсним. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] до її довірителя не визнала, зустрічний позов вважала обґрунтованим. [PERSON] звернула увагу суду, що відповідно до ст.1046 ЦК України, договір позики є реальним. Як вбачається зі змісту договору позики, в момент підписання договору грошові кошти не передавалися, як вказано в договорі сума в 200000 гривень отримана [PERSON] до підписання договору, тому позикодавець, передаючи грошові кошти повинен був отримати у боржника розписку про отримання грошей. Однак боржник такої розписки про отримання грошей не давав. На думку представника відповідача сумніві щодо укладення дійсного договору вбачаються і втому, що в договорі в ч.1 зазначено, що договір є безпроцентним, а відповідно до ч.3 статті 203 ЦК України, щодо загальних вимог для чинності правочину необхідне волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Внутрішня воля її довірителя не визначалася в бажанні позичити гроші, як передбачено законодавством сутність договору позики. Волевиявлення [PERSON] у відповідних діях - вчинення правочину, тобто укладення договору позики є абсолютним введенням в оману [PERSON] Свідомо розуміючи правову природу правочину та правові наслідки її довіритель ніколи, ні за яких би обставин, не поклав би на себе такий тягар боргу. Також представник [PERSON], пояснила, що відповідно до п.13 Договору позики, який оскаржується їхньою стороною, зазначено, що дружина Позичальника - [PERSON] дала згоду на укладення такого договору, та підпис якої посвідчений нотаріусом [PERSON] Однак, на момент укладення договору [PERSON] була сліпою, тому самостійно ні читати, ні писати не могла. З таких підстав, договір позики укладений між сторонами по справі 02 березня 2013 року слід визнати недійсним за правилами статті 230 ЦК України. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно 02 березня 2013 року нею - приватним нотаріусом Одеського державного нотаріального округу, посвідчений договір позики, укладений між [PERSON] (Позикодавець) з одного боку та [PERSON] (Позичальник) з іншого, згідно з яким [PERSON] передав у власність [PERSON] грошову суму у розмірі - 200000 гривень. Вона, попередньо ознайомила сторони з загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину. У неї не виникало сумнівів, що сторони, і особисто [PERSON] повністю усвідомлювали значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення діяли добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного та і морального, володіючи повним обсягом дієздатності, уклали договір позики, який оспорюється [PERSON] в даному судовому засіданні. Приватний нотаріус також показала суду, що ще до укладення договору позики, до нотаріальної контори декілька разів приходив [PERSON], консультуватися з приводу укладення договорів відчуження належної йому на праві приватної власності частини домоволодіння. З його слів їй було відомо, що договір відчуження він має намір укласти в рахунок погашення боргу. Відчуження частини домоволодіння вона посвідчувати відмовилася, тому що земельна ділянка не мала кадастрового номеру. Після цих неодноразових консультацій, сторони прийшли до нотаріальної контори, з тим щоб укласти та посвідчити договір позики, що нею було зроблено. Стосовно залучення до участи у нотаріальних діях рукоприкладника пояснила, що дружина позичальника за даним договором - [PERSON] мала вади зору, тому у відповідності до вимог ст.45 Закону України «Про нотаріат», до участі у нотаріальних діях була залучена стороння особа - рукоприкладник, що відповідає чинному законодавству. Суд, вислухавши позивача, його представника, відповідача та його представника, третю особу - приватного нотаріуса [PERSON], свідків, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 02 березня 2013 року громадяни: з однієї сторони - [PERSON], [INFO], що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (Позикодавець) та з другої сторони - [PERSON], [INFO], що зареєстрований за адресою: [ADDRESS], далі по тексту «Позичальник», разом «Сторони», попередньо ознайомлені нотаріусом з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізично та морального, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, уклали цей Договір про нижченаведене: 1. Гр. [PERSON] передав у власність [PERSON] грошову суму у розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень. Вказана сума гр. [PERSON] отримана повністю до підписання цього договору, про що сторони свідчать своїми підписами під цим договором. Гр. [PERSON] зобов'язується повернути гр. [PERSON] таку ж суму грошей, в строк до 02.06.2013 року (другого червня дві тисячі тринадцятого) року включно в порядку та на умовах, передбачених цим Договором. Сторони домовились проте, що договір є безпроцентним. 2. Місцем виконання грошового зобов'язання по цьому договору за згодою сторін є приміщення нотаріальної контори за адресою: [ADDRESS]. 3.Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей та вважається належним образом виконаним шляхом погашення боргу по позичці. 4. За домовленістю сторін під погашенням боргу по позичці слід вважати сплату, у повному обсязі грошової суми яка позичалася, що буд підтверджуватися письмовою розпискою, яка б свідчила про повне виконання зобов'язання, або договором про виконання зобов'язання, який посвідчується нотаріально, або будь-яким іншим чином передбаченим діючим законодавством України. 5. «Позичальник» повинний сплатити позичені гроші, а «Позикодавець» - прийняти платіж.6. Борг повинен бути повернутий «Позичальником» повністю. У випадку неповернення позичених грошей в обумовлений у договорі строк «Позикодавець» має право пред'явити цей договір до стягнення, шляхом пред'явлення позовної заяви до суду, або на підставі виконавчого надпису нотаріусу. 7. Позичальник заявляє, що не матиме заперечень проти вчинення виконавчого надпису про безспірне стягнення заборгованості у разі невиконання ним, «Позичальником», свого зобов'язання.8. Сторони домовилися, що документом, який підтверджує безспірність заборгованості, буде заява «Позикодавця» передана зі зворотним повідомленням «Позичальникові» у порядку передбаченому ст.84 Закону України «Про нотаріат». 9. Сторони домовилися, що у разі відмови «Позичальника» від одержання заяви, підтвердженої відміткою особи, що її доставляє, він вважається повідомлений про її зміст.10. У разі, якщо «Позичальник» своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми. Згідно з пунктом 13 Договору, цей Договір вчинено за згодою дружини Позичальника, [PERSON], справжність підпису якої засвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 02.03.2013 року, реєстровий № 192, яка подана нотаріусові при укладенні цього договору і знаходиться у його справах. Зазначені обставини доведені нотаріусом до відома «Позикодавця». Згідно п.17 Договору при відсутності домовленості питання вирішується в судовому порядку. В такому ж порядку вирішуватимуться питання, що стосуватимуться тлумаченню цього договору чи визнання його недійсним. 18. Зміст ст.ст. 524-533, 536, 537, 545, 598-608, 610-625, 1046-1052 Цивільного кодексу України сторонам роз'яснено. Відповідно до п.19 цей договір складено і підписано у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, із яких один залишається в справах приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за адресою: [ADDRESS], а інші примірники видаються Сторонам цього Договору. На прохання гр. [PERSON] текст договору перекладено з української мови на російську мову та прочитано нотаріусом вголос. Договір підписаний «Позикодавцем» [PERSON] та «Позичальником» [PERSON] 02 березня 2013 року у м. Одеса та посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Приватний нотаріус посвідчила, що договір підписано сторонами в її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. При цьому нотаріусом засвідчено справжність усного перекладу тексту документу з української мови на російську мову. Договір зареєстровано в реєстрі за № 195. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1046 ЦК України визначає договір позики як реальний. Він не може вважатися укладеним, доки не відбулося передання позичальникові грошей або речей, визначених родовими ознаками, які передбачені договором позики. Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з матеріалів справи договір позики, укладений 02 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], укладений не тільки в письмовій формі, але й посвідчений нотаріально, у відповідності до правил встановлених статтею 209 ЦК України, згідно з якими правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. За частиною ч.4 ст.209 ЦК України на вимогу фізичної особи, будь-який договір може бути посвідчений нотаріально. З цих підстав суд робить висновок про те, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] домовилися про нотаріальне посвідчення договору позики, хоча законом і не встановлено обов'язкове нотаріальне посвідчення таких договорів. У нотаріально посвідченому договору позики від 02.03.2013 року підписаного сторонами, зазначено, що Позичальник - [PERSON] в повному обсязі отримав грошові кошти ще до підписання договору, про що у присутності нотаріуса поставив свою особисту підпис, тому у суду не має сумнівів щодо отримання ним грошей у розмірі передбаченому договором саме у сумі - 200000 (двісті тисяч) гривень. Суд критично ставиться до правової позиції представника [PERSON] в тієї частині, що на підтвердження отримання грошей позичальником стороною позивача обов'язково повинна бути представлена розписка, тому що за правилами ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової, тобто законодавець припускає наявність розписки, а не вказує на її обов'язковість. Відповідно до ч.1,2 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Частиною 3 даної статті передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок. Закінчення строку договору відповідно до частини 4 статті 631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. В контексті статі 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України, інших вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки стороною відповідача [PERSON] не надано суду доказів повернення відповідної суми грошей отриманих ним у власність від [PERSON] за договором позики укладеним між сторонами від 02 березня 2013 року, а [PERSON] не просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вказану за договором суму в рахунок погашення боргу у розмірі - 200000 (двісті тисяч) гривен. Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON], який пояснив суду, що являється близьким другом [PERSON] тому знав, що [PERSON] заборгував [PERSON] гроші. Свідок розповів, що батько мав бажання погасити борг замість сина, але сам [PERSON] гроші в борг у [PERSON] не брав. Він особисто разом з [PERSON] декілька разів приїжджали до [PERSON] додому з метою врегулювати питання, пов'язані з боргом, [PERSON] мав намір перевести на себе борг сина. Оцінюючи пояснення даного свідка, суд вважає, що вони не стосуються предмету доказування по даній справі. Стосовно позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, у зв'язку з укладенням його під впливом обману з боку [PERSON], суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правих наслідків, що обумовлені ним. За правилами статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У контексті даної статті підставою для визнання правочину недійсним відповідно до статі 230 ЦК України є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Ці обставини визначені у ч.1 ст.229 ЦК України. Обман може полягати в тому, що сторона неправдиво заперечує наявність обставин, що можуть бути перешкодою для вчинення правочину, або в тому, що вона замовчує їх існування. Суб'єктивною ознакою дій сторони, що ввела іншу сторону в оману,є умисел на введення в оману. Якщо сторона правочину була ведена в оману не іншою стороною правочину, а третьою особою, підстав для застосування ст.230 ЦК не має, крім випадків коли третя особа була представником сторони правочину при його укладенні. [PERSON] звернувшись до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики від 02.03.2013 року, укладеного між ним та [PERSON], посилався на правила вставлені статтею 230 ЦК України, та в якості доказів, підтверджуючих позов, не надав до суду жодних доказів, вважаючи достатнім для визнання недійсним нотаріально посвідченого договору позики, тільки його особистих пояснень. Судом, за клопотанням представника [PERSON], з нотаріальної контори, де укладався оспорю вальний договір позики, витребувані всі засвідчені копії документів із нотаріальної справи - договору позики між [PERSON] та [PERSON] від 02.03.2013 року за реєстровим № 125. В документах наданих приватним нотаріусом знаходиться сам договір позики від 02.03. 2013 року, підписаний сторонами правочину, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], яка в судовому засіданні пояснювала, що особисто роз'яснювала [PERSON] зміст договору, права та обов'язки сторін договору та правові наслідки цього договору. В документах нотаріальної справи також знаходяться: ксерокопії паспортів [PERSON], [PERSON]; свідоцтво про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON], згідно з яким вони уклали шлюб 25 вересня 1979 року; заява громадянина України [PERSON] - Позикодавця, який цією заявою підтвердив, що на момент укладення та підписання договору позики у зареєстрованому шлюбі не перебуває, ні з ким не проживає однією сім'єю, договорів про спільне проживання та ведення спільного господарства ні з ким не підписував; заява громадянина України [PERSON], про те, що він - «Позичальник» з обставинами викладеними в заяві [PERSON] - ознайомлений; заява громадянки України [PERSON], [INFO]. Як вбачається з заяви [PERSON], [INFO], цією заявою вона надає згоду своєму чоловіку громадянину [PERSON] на укладення та підписання договору позики з гр. [PERSON] строком з 02.03.2013 року до 02.06.2013 року включно. Сума позики складає 200000 (двісті тисяч) гривень. Вона підтверджує, що договір, вказаний вище, не займає інтереси сім'ї, укладається її чоловіком на умовах, які вони попередньо обговорили та вважають вигідними для них, укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Заява складена 02 березня 2013 року, на прохання гр. [PERSON] текст заяви перекладено з української мови на російську мову та прочитано нотаріусом уголос. Заява [PERSON] підписана [PERSON]. З заяви випливає, що на підтвердження шлюбних відносин пред'явлено свідоцтво про укладення шлюбу між [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO], серії [NUMBER], видане Іллічівським РАГС м. Одеси 30.01.1986 року, а/з № 746 від 25.09.1979 року, повторне (Прізвища після укладення шлюбу: чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON]). З заяви також вбачається, що другого березня дві тисячі тринадцятого року, мсто Одеса, Україна, [PERSON], приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, засвідчує справжність підпису гр. [PERSON], який підписався за дорученням [PERSON], у зв'язку з вадами зору у її присутності. Текст заяви до підписання прочитано нею, нотаріусом, уголос і схвалено [PERSON]. При цьому засвідчено справжність усного перекладу тексту документа з української мови на російську мови. Особи [PERSON] та [PERSON] встановлено, їх дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за № 192. В судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON], пояснив суду, що знайом з [PERSON] та [PERSON], їх відносини стосувалися виключно роботи. У березні 2013 року на їх прохання приїхав до нотаріальної контори, що знаходиться на [ADDRESS]. Там йому пояснили, що він повинний за згодою жінки, яка має вади зору, вчинити підпис на документі від її імені. Він познайомився з жінкою - [PERSON], вона погано бачила, тому він за її згодою вчинив підпис на документі від її імені. Події, які відбувалися в нотаріальній конторі 02 березня 2013 року, вже погано пам'ятає, але ніяких конфліктів при підписанні документів у нотаріуса, між тими людьми, які знаходилися в нотаріальній конторі не було. Нотаріус встановила їхні особи, голосно прочитала документ, якій повинна була підписати [PERSON], роз'яснила його зміст. Зауважень з боку [PERSON] не було, тому за її згодою заява була ним підписана. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації правочину за ст.230 ЦК України. Спонукати потерпілого до вчинення правочину повинні не будь-які треті особи, як це має місце при помилці, а саме друга сторона правочину. Друга сторона правочину може спонукати потерпілого до вчинення правочину як безпосередньо, так і через третіх осіб. Головне, щоб цей вплив чинився на потерпілого з відома або на прохання другої сторони правочину. Якщо обман здійснено третьою стороною за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним - не має. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки сторони, повідомлення нею про буд-які обставини, яких насправді не має, так і у вигляді замовчування обставин, що можуть перешкодити вчиненню правочину. Дослідивши перелічені вище в мотивувальній частині рішення документи, суд вважає недоведеною правову позицію [PERSON] та його представника щодо укладення ним як «Позичальником» з одного боку та [PERSON], «Позикодавцем» з іншого боку договору позики, посвідченого 02 березня 2013 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] під впливом обману, тому що, ні в позовній заяві, ні в ході судових засідань, ними не зазначено, які навмисні недобросовісні дії вчиняв [PERSON] щодо [PERSON], що примусили [PERSON] укласти договір позики 02.03.2013 року під впливом обману з боку [PERSON] Суд, приймаючи рішення по справі, а саме задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, враховує також твердження [PERSON] про те, що пред'являючи цей позов не мав намір збагатися за рахунок сім'ї [PERSON], що він на даний час не має майнових претензій до [PERSON], просить стягнути грошові кошти за договором позики укладеним з його батьком [PERSON] 02 березня 2013 року, які посвідчений нотаріально. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд на підставі сукупності зібраних по справі доказів вважає, що твердження [PERSON] викладені у його зустрічному позові є недоведеними та не підтвердженими, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні його зустрічного позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved