Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], зацікавлена особа Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання права власності на частку у майні, що належить особам на праві спільної сумісної власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 2004 році з метою здійснення господарської діяльності та отримання прибутку, між позивачем та його сином [PERSON] було досягнуто згоди про спільну діяльність у сфері надання послуг з обслуговування та ремонту автотранспортних засобів. У лютому 2004 року за кошти доньки позивача , на прилюдних торгах було придбано обєкти нерухомого майна комерційного призначення для надання послуг з обслуговування та ремонту автотранспортних засобів: 1/2 частку будівельних матеріалів, що складають основні конструктивні елементи нерухомого майна комерційного призначення: - незавершений будівництвом гараж-бокс на чотири секції /Б-2/; - незавершений будівництвом адміністративно-побутовий корпус /А-2/; - незавершений будівництвом гараж-майстерня /А-1/\~ та допоміжних споруд: будинок охорони, вбиральню, огорожу та асфальтове покриття розташовані в м. Луцьку по вул. Боженка, 34а. (далі по тексту Автостоянка) Право власності на вищевказане майно було оформлено на [PERSON] За період з 2004 року по 2006 роки за рахунок спільних коштів , та коштів позичених у родичів та знайомих Автостоянку було реконструйовано. Протягом 2002 2010 років, сімї проживали спільно за адресою м. Луцьк, пров. Степовий, буд. 7, вели спільне господарство та здійснювали спільні витрати на будівництво житлового будинку та реконструкцію Автостоянки. 02.01.2006 року помер син позивача. [PERSON] та [PERSON] відмовилися від своєї частки у спадковому майні в користь [PERSON] та неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] В період з 2006 року по 2013 роки позивачем продовжувалися роботи з реконструкції Автостоянки та було погашено майже всю заборгованість по боргових розписках сина. Відповідач не вклала жодних власних коштів у вищезазначені витрати. У 2013 році за рішеннями суду відповідач виселила позивача з дружиною з придбаного за спільні кошти житлового будинку за адресою: м. Луцьк, пров. 4 Степовий. буд. 7. В порівнянні з висновком експертизи від 14.01.2004 року, за рахунок спільної діяльності позивача з сином, а після його смерті, самим позивачем реконструкція та утримання спірного майна збільшилася на 459836 грн, що становить вартість будівельних матеріалів вкладених на реконструкцію та витрат на його утримання. Тобто слід вважати, що спірне майно є спільно набутим в результаті спільної праці членів сімї. Відповідач категорично відмовилася визнавати за позивачем право власності на ? спірного майна або як альтернативну пропозицію, повернути грошовий еквівалент ? спірного майна. На підставі наведеного, просив суд визнати за ним право власності на ? частку будівельних матеріалів, що складають основні конструктивні елементи нерухомого майна комерційного призначення: - незавершений будівництвом гараж-бокс на чотири секції /Б-2/; - незавершений будівництвом адміністративно-побутовий корпус /А-2/; - незавершений будівництвом гараж-майстерня /А-1/\~ та допоміжних споруд: будинок охорони, вбиральню, огорожу та асфальтове покриття розташовані в м. Луцьку по вул. Боженка, 34а та вартість яких становить 294\~706,50 грн. Згідно договору купівлі-продажу від 29.12.2016 року, виданого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], спірне майно було відчужено третій особі - [PERSON] Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.04.2017 року було залучено до справи в якості співвідповідача [PERSON] Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, з підстав викладених в позовній заяві, позов просили задовольнити. Позивач пояснив, що всі ремонтні роботи, закупівля будівельних матеріалів проводились його коштами. Не визнання відповідачами його права власності на ? частку спірного майна, грубо порушує майнове право на володіння, розпорядження та використання цього майна. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Суду пояснив, що позивач не довів належним чином: що спірне майно перебуває у спільній власності, факт спільного проживання однією сімєю, що всі будівельні матеріали були куплені саме позивачем і за позичені частково кошти. Доказом того, що [PERSON] була забудовником є факт притягнення її до адміністративної відповідальності за проведення завершення будівництва без дозвільних документів. Позивач будував у цей період новий будинок. Можливо будівельні матеріали, про які зазначає в позові, використав для будівництва свого будинку. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог. Вказала, що долучені позивачем документи та квитанції не можуть слугувати доказом, що будівельні матеріали використовувалися для будівництва автостоянки. Просила застосувати строки позовної давності Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечує проти задоволення позову. Представник органу опіки та піклування Луцької міської ради [PERSON] при вирішенні даного позову покладається на розсуд суду. Заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, врахувавши пояснення свідків, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Цивільне судочинство у судах України здійснюється на засадах змагальності сторін, що передбачено статтею 12 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.ст. 15, 16, 391 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).(\~ст.1216 ЦК України). Статтями 1217,1218,1220,1221,1222 передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до\~ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] помер 02 січня 2006 року (а.с. 6). Після його смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги були: батько [PERSON], матір [PERSON], дружина померлого [PERSON] та неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] Батьки [PERSON] та [PERSON]К відмовилися від своєї частки на спадщину в користь дружини померлого [PERSON] та неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] 22 січня 2007 року відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом: - [PERSON] на спадкове майно, яке складається з незавершеного будівництвом адміністративно-побутового корпусу /А-2/, який розташований на вул. Боженка, 34 а в м. Луцьку та зареєстровано в реєстрі за №2-79 (а.с. 15) - [PERSON] на спадкове майно, яке складається з незавершеного будівництвом гараж бокс на чотири секції, розташований по вул. Боженка, 34 а м. Луцьку та зареєстровано в реєстрі за №2-71 (а.с. 14) - [PERSON] на спадкове майно, яке складається з незавершеного будівництвом адміністративно-побутового корпусу /А-2/, який розташований на вул. Боженка, 34 м. Луцьку зареєстровано в реєстрі за № 2-76 (а.с. 13) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що згідно договору купівлі-продажу спірного майна посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], останнє було відчужено третій особі [PERSON] (а.с. 20-22). Згідно \~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 Цивільного кодексу України\~визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Позивачем в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів що спірне майно перебуває у спільній власності. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що в період з 01.02.2004 року по 02.01.2006 року та з 02.01.2006 року по 31.12.2014 року з дозволу відповідачів здійснював реконструкцію спірного майна. Однак, з матеріалів справи, з наданих позивачем квитанцій та накладних підтверджується лише факт покупки будівельних матеріалів. Будь яких дозвільних документів, які б надавали право позивачу на реконструкцію та розбудову Автостоянки позивач не надав. Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів того, що реконструкція автостоянки здійснювалася за кошти, які особисто належали позивачу та на позичені ним кошти. Так, на обґрунтування вищевказаних доводів позивачем були надані копії боргових розписок, розписки про повернення коштів, довідки та пояснюючі щодо повернення коштів (а.с. 39-51) Проте з даних розписок, ані з інших доказів, наданих позивачем по справі, не вбачається, що грошові кошти були витрачені саме на реконструкцію та покращення спірного майна. Постановою №106 відділу ДАБК від 14.09.2016 року по справі про адміністративне правопорушення [PERSON], як забудовник, була притягнута до адміністративної відповідальності за проведення завершення будівництва без дозвільних документів (а.с. 49-51), що також підтверджує право власності відповідача [PERSON] на спірну будівлю (будівельні матеріали, які використані на дане будівництво) . Відповідно до рішення Апеляційного суду Волинської області від 24.11.2010 року було постановлено виселити [PERSON], [PERSON] з будинку, що знаходиться за адресою пров. 4 Степовому, буд. 7 у м. Луцьку. Зобовязано [PERSON], [PERSON] не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою по пр. Степовому , 7 у м. Луцьку (а.с. 16,17) . За змістом рішення суду право власності на спадкове майно в тому числі на недобудовані приміщення автостоянки по вул. Боженка 34а в м. Луцьку визначені за [PERSON] і її дітьми на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 18.02.2008 року. В цьому ж рішенні апеляційної інстанції встановлено, що позивач і відповідач не проживали однією сімєю. Згідно ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом частин 3, 4\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки у позивача виникло право звернення до суду за захистом своїх прав і інтересів у 2010 році з моменту у участі у судових засіданнях як в суді першої так і апеляційної інстанції, тому позовна заява [PERSON] подана поза встановленими процесуальними строками звернення до суду про захист своїх інтересів. Проаналізувавши вищенаведене в сукупності суд прийшов до висновку, що жодних підстав для визнання за позивачем права власності на ? частку спірного майна, а саме: будівельних матеріалів, що складають основні конструктивні елементи нерухомого майна комерційного призначення: - незавершений будівництвом гараж-бокс на чотири секції /Б-2/; - незавершений будівництвом адміністративно-побутовий корпус /А-2/; - незавершений будівництвом гараж-майстерня /А-1/\~ та допоміжних споруд: будинок охорони, вбиральню, огорожу та асфальтове покриття розташовані в м. Луцьку по вул. Боженка, 34 «а», судом не встановлено, а тому позов до задоволення не підлягає за безпідставності. В такому випадку додаткова підстава, як пропуск строку позовної давності, для відмови у задоволенні позову є зайва і судом не застосовується. Враховуючи встановлені по справі обставини, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення. Керучись ст.ст. 10, 12, 18, 265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 328, 357, 392, 1218, 1261, 1269, 1270 Цивільного кодексу України, суд,

Outcome: dismissed