Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , на підставі якого просить: - встановити факт належності йому договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського МНО Герцускі-Торжаш В.Л. по реєстру №3688 від 08.06.2007 року, виданого на ім`я [PERSON] ; - усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загальною площею 598 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] (надалі - Земельна ділянка), шляхом знесення побудованого відповідачем бетонного паркану. Третьою особою без самостійних вимог по справі зазначено Мукачівську міську раду. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивачу на праві власності належить будинковолодіння [ADDRESS] , яке розташоване на Земельній ділянці. На підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 02.11.1956 №365 батькові позивача - [PERSON] було надано під будівництво індивідуального жилого будинку Земельну ділянку, загальною площею 600 кв.м., з лінійними розмірами 20х30. Однак, на підставі рішення 49-ої сесії 5-го скликання Мукачівської міської ради від 20 серпня 2009 року №1023 (далі - Рішення) розмір Земельної ділянки було зменшено на 8 кв.м. та видано відповідачу державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №015679 від 19.10.2009 (далі - Державний акт) з невірним визначенням меж землекористування між домоволодінням [ADDRESS] і [ADDRESS] . Разом з тим, на підставі рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 01.08.2017 визнано незаконним та скасовано п. 8 Рішення, а також Державний акт виданий на ім`я [PERSON] . Таким чином, відповідач самовільно захопив частину Земельної ділянки та збудував на ній капітальний бетонний паркан. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 391, 396 Цивільного кодексу України та ст.ст. 103, 152, 212 Земельного кодексу України. У поданому суду відзиві на позов (Т. 1, а.с. 76-84), відповідач позовних вимог не визнав, з посиланням на те, що є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке розташоване на земельній ділянці площею 600 м.кв. З 2007 року позивач не припиняє надуманого межового спору та постійно ініціює позови про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. На виконання вимог рішення Апеляційного суду Закарпатської області ним демонтовано частину огорожі, що перешкоджала доступу до стіни будинку [ADDRESS] . Також відповідач відступив від неї на 0,520 м, що зафіксовано актом державного виконавця від 12 грудня 2019 року та постановою про закінчення виконавчого провадження від 16 грудня 2019 року. Крім того, позивачем не надано доказів належності останньому на праві власності спірної Земельної ділянки, а факт захоплення частини земельної ділянки недоведений належними доказами. В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують порушення прав позивача. Позивач в усній формі надав згоду на побудову бетонного паркану. Бетонний паркан був побудований ним ще в 2005 році, про що позивачу було достеменно відомо, тому [PERSON] пропустив строк позивної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного прав, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Позивачем подано відповідь на відзив (Т. 1, а.с. 136-140). Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (Т. 2, а.с. 1-4), у яких [PERSON] зазначає, що опис позивачем розмірів земельних ділянок, на яких розташовані належні їм житлові будинки, не відповідає дійсності та не підтверджується земельно-кадастровою документацією. Дані земельні ділянки змінили свій дійсний розмір з часу проведення судових експертиз та інших обстежень, на які посилається позивач. Твердження позивача про захоплення ним частини його земельної ділянки не доведено належними доказами. Наданий позивачем технічний паспорт від 15 жовтня 2019 року не є належним доказом захоплення земельної ділянки. Крім того, встановлення меж земельних ділянок не є компетенцією суду. В процесі судового розгляду справи позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити. Позивач наголосив на тому, що відповідач захопив частину належної йому земельної ділянки та саме на захопленій частині земельної ділянки розташований бетонний паркан. Вказані факти встановлені численними судовими рішеннями та висновками експертів, які містяться в матеріалах справи. Представник відповідача, прийнявши участь в судовому засіданні, в задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки позивачем не доведено факту порушення його прав з боку відповідача. Допущені [PERSON] порушення питань добросусідства були усунуті. Доказів розміщення бетонної огорожі на належній позивачу земельній ділянці ним не надано. Крім того, позивачем пропущено строки позовної давності, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Від представника Мукачівської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, вирішення спору залишено на розсуд суду. На підставі ухвали суду від 23 червня 2020 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 9 липня 2020 року прийнято до розгляду заяву позивача про зміну позовних вимог, витребувано докази. Ухвалами суду від 20 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача: про зупинення провадження в справі, про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, про закриття провадження у справі. Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу бетонного паркану. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо суміжних земельних ділянок, встановлення факту захоплення відповідачем частини земельної ділянки позивача та побудови на захопленій частині земельної ділянки бетонного паркану, а також застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Ршенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 02 листопада 1956 року № 365 [PERSON] було відведено для будівництва індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 600 кв. м по [ADDRESS] , на підставі якого 19 грудня 1956 року між виконавчим комітетом Мукачівської міської ради та [PERSON] було укладено договір про надання останньому зазначеної земельної ділянки у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, а 16 лютого 1957 року проведено відведення земельної ділянки в натурі (а. с. 28, 27-29, 30). Житловий будинок на [ADDRESS] після смерті [PERSON] , ( [INFO] ) успадкувала його дружина - [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3238 (а.с. 35). 8 червня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] продала будинок на [ADDRESS] позивачу (а.с. 37-39). З даних витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.06.2007 №14883218 вбачається, що Будинок на праві приватної власності належить [PERSON] . В свою чергу, відповідач на підставі договору купівлі-продажу будинку від 2 липня 2004 року є власником будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 87). Рішенням 38 сесії 4 скликання Мукачівської міської ради від 17 січня 2005 року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Пунктом 8 рішення Мукачівської міської ради від 20 серпня 2009 року № 1023 «Про передачу, надання, вилучення земельних ділянок громадян м. Мукачева» затверджено акт комісії зовнішнього обстеження земельної ділянки [PERSON] від 18 серпня 2009 року та встановлено межу землекористувань між домоволодіннями по [ADDRESS] та [ADDRESS] згідно з кадастровим планом, виготовленим ТОВ «ГТЗ-Сервіс» (2008 року), позначену літерами В-Г, та згідно з кадастровим планом, виготовленим фізичною особою підприємцем [PERSON] (2007 року), позначену літерами Г-А. 14 жовтня 2009 року на підставі вказаного Рішення відділом Держкомзему у м. Мукачеве [PERSON] було видано державний акт серії ЯИ № 015679 на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , загальною площею 0,587 га., який було зареєстровано у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі. Вищевказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 1 серпня 2017 року по справі № 303/813/14, яке залишене в силі постановою Верховного Суду від 31 січня 2019 року та в силу частини четвертої статті 82 Цивільного процессуального кодексу України не підлягають доказуванню. Вказаним судовим актом (справа №303/813/14-ц), яке залишене в силі постановою Верховного Суду України від 31 січня 2019 року: -визнано незаконним та скасовано пункт 8 рішення 49 сесії 5 скликання Мукачівської міської ради від 20 серпня 2009 року № 1023 про затвердження акту комісії від 18 серпня 2009 року Про зовнішнього обстеження земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] та про встановлення межі землекористування між домоволодіннями по [ADDRESS] та [ADDRESS] згідно з кадастровим планом; -визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯИ № 015679 від 19 жовтня 2009 року на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , загальною площею 0,0587 га, кадастровий номер 2110400000:01:009:0227 призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, виданий на ім`я [PERSON] на підставі рішення 38 сесії 4 скликання Мукачівської міської ради від 17 січня 2005 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договір оренди землі за №010923900871. -скасовано державну реєстрацію державного акту серії ЯИ № 015679 від 19 жовтня 2009 року на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , загальною площею 0,0587 га, кадастровий номер 2110400000:01:009:0227 призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, виданий на ім`я [PERSON] на підставі рішення 38 сесії 4 скликання Мукачівської міської ради від 17 січня 2005 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договір оренди землі за №010923900871. Разом з тим, згідно з даними витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.01.2020 № НВ-2104067390020 та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.06.2020 №212819904 земельна ділянка площею 0,0598 га, кадастровий номер 2110400000:01:009:0543 за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи справи, суд виходить з наступного. Наявні у справі доказові матеріали (договір купівлі-продажу будинку від 8 червня 2007 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.06.2007 №14883218, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, довідка Генерального консульства України в Мюнхені від 26.12.2018 №532/2-4494, завірений переклад з німецької на українську (Т.1, а.с. 37-39, 40, 230, 231, 232-233) свідчать про наявні розбіжності у написанні імені [PERSON] , [INFO] , однак всі вищевказані документи (в т. ч. договір купівлі-продажу будинку від 8 червня 2007 року) видані одній особі, але з різним написанням її імені та по батькові. З урахуванням наведеного, вимоги за заявою щодо встановлення факту належності [PERSON] правовстановлюючого документу підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні Земельною ділянкою, шляхом знесення бетонного паркану, суд зазначає наступне. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до п.п. «г» та «е» частини першої статі 91 Земельного кодексу України власники ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з установленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно з частинами першою та другою статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі повинні обирати такі способи використання ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі ділянок зобов`язані не використовувати ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх установлення здійснюється за фактичним використанням ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з установленими розмірами ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин (стаття 107 Земельного кодексу України). Відповідно до статті 108 Земельного кодексу України у випадках, коли сусідні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному із сусідів. Власники сусідніх ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди. Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує тривалий спір щодо користування земельними ділянками. [PERSON] неодноразово ініціював судові процеси відносно цих ділянок. Так, судами апеляційної та касаційної інстанцій в межах розгляду справи №303/813/14-ц, за результатами дослідження матеріалів двох інвентарних справ на будинки за [ADDRESS] та за [ADDRESS] , матеріалів цивільної справи №100/09, розглянутої між цими ж сторонами, а також пояснень судового експерта Мазуренко Г.В. було встановлено, що фактично зовнішня межа спірної земельної ділянки, переданої у власність відповідачу [PERSON] , з боку будинковолодіння за [ADDRESS] , що належить позивачу [PERSON] порушує права останнього, оскільки проходить на відстані 0,38 м від належного його будинку, а не 0,50 м, як це зазначено у правовстановлюючих документах на земельну ділянку. Разом з тим, з постанови державного виконавця Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Лешко В.О. про закінчення виконавчого провадження від 16.12.2019 ВП №60424693 вбачається, що боржник [PERSON] усунув [PERSON] перешкоди в користуванні належною до будинку [ADDRESS] частиною земельної ділянки завширшки 0,3888 м, яка прилягає до стіни будинку [ADDRESS] з боку домоволодіння [ADDRESS] , тобто демонтував частину огорожі, що перешкоджала доступу до зазначеної ділянки (Т. 1, а.с. 112). Передаючи на розгляд суду даний позов, [PERSON] просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,598 кв.м в [ADDRESS] , шляхом знесення побудованого відповідачем бетонного паркану, посилаючись на встановлені факти порушення з боку відповідача, які підтверджуються висновками: судового експерта Трунової Н.Д. №7213-7215 від 03.08.2012 (Т.1, а.с.113-118), судового експерта Манзуренко Г.В. (Т. 1, а.с. 168, зворот) та актом від 03.09.2006 (Т.1, а.с. 158). Поряд з цим, фактичний аналіз змісту вказаних висновків експертів, акту від 03.09.2006, а також акту комісії із здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства на території Мукачівської міської ради по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки на [ADDRESS] від 25.06.2019 свідчить про відсутність у них інформативних даних, які б доводили підставність позовних вимог [PERSON] , а саме щодо безпосереднього розміщення спірного паркану, на самовільно захопленій відповідачем частині земельної ділянки, чи на межі земельних ділянок, якими сторони по справі користуються. Наявні у матеріалах справи інші докази, які були безпосередньо дослідженні судом у процесі судового розгляду справи, також таких даних не містять. При цьому, судом на виконання приписів п. 4 частини п`ятої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, в судовому засіданні 20.08.2020 року було поставлено на обговорення питання щодо можливості призначення відповідного експертного дослідження на предмет з`ясування вищевказаного спірного питання, однак позивач та його представник висловилися негативного відносно цього, зазначивши, що в матеріалах справи достатньо доказів, які підтверджують правомірність їх доводів. Не було заявлено також такого клопотання також і відповідачем та її представником. У спірній по справі ситуації позивачем заявлена саме вимога щодо знесення бетонного паркану, з посиланням на те, що він розміщений на межі земельних ділянок. Отже, з`ясування питання про фактичне розміщення спірного паркану має безпосереднє значення для правильного вирішення спору. По відношенню до цього, суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в позбавленні його частини ділянки діями відповідача щодо побудови на ній бетонного паркану з порушенням межі між суміжними земельними ділянками. Враховуюче викладене, позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту розміщення бетонного паркану саме на захопленій відповідачем частині земельної ділянки, тобто не доведено порушення свого прав з боку відповідача. Клопотання представника відповідача про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача задоволенню не підлягає, оскільки за результатами судового розгляду справи не встановлено порушення прав позивача з боку відповідача, і суд відмовляє у задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати по справі у сумі 1681,60 грн. (Т.1, а.с. 58, Т.2, а.с. 29) підлягають віднесенню на позивача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed