Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення в нього. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 15 листопада 1994 року до 10 лютого 2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування в шлюбі, відповідач придбала спірне домоволодіння, яке є їх спільною сумісною власністю. Рішенням суду від 05 червня 2013 року за [PERSON] в порядку розподілу майна, придбаного в період шлюбу з [PERSON], було визнано право власності на 1/2 частку спірного домоволодіння. Позивач стверджує, що відповідач не визнає за ним право власності на 1/2 цього домоволодіння, чинить перешкоди у володінні та користуванні ним, у зв'язку з чим він звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року в задоволені позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким його позов задовольнити. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 1994 року. 17 грудня 1999 року, знаходячись у шлюбі [PERSON] було придбано спірне домоволодіння, а саме: житловий будинок, загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 17 грудня 1999 року (а.с. 5). Право власності в цілому на вказане домоволодіння, зареєстровано на відповідачку [PERSON], що підтверджується копією технічного паспорта (а.с. 6-8). 10 лютого 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], актовий запис № 26 (а.с. 4). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2013 року по цивільній справі № 410/3193/12 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. В порядку розподілу майна, придбаного в період шлюбу, визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та по 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,2005 га, розташованими по [ADDRESS], стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 852,50 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції залишено без змін. На час розгляду справи в спірному будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] фактично проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 19 лютого 2014 року (а.с. 50). Згідно довідки квартального комітету №20 територіального округу смт.Кіровське, Дніпропетровського району(області), та довідки виконкому Кіровської селищної ради Дніпропетровського району (області) [PERSON] [INFO], зареєстрований по [ADDRESS], але фактично за вказаною адресою не проживає з січня 2011 року (а.с.35,104). Таким чином, з наданих суду доказів вбачається, що позивач є власником 1\\2 частини домоволодіння №89 по вулиці Харківській, в селищі Кіровське, Дніпропетровського району (області), та до теперішнього часу зареєстрований за вказаною адресою. Відмовляючи [PERSON] в задоволені позову про вселення, районний суд обґрунтував свій висновок тим, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження чинення відповідачкою будь-яких перешкод у користуванні спірним домоволодінням, а також тією обставиною, що позивач добровільно покинув спірний житловий будинок, більше п'яти років постійно проживає за іншою адресою, у позасудовому порядку не виявляв бажання вселитися в даний будинок. Однак, із таким висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. Подружні стосунки сторін були припинені, шлюб розірвано і позивач змушений був змінити місце проживання та проживати у [ADDRESS] (а.с.105) Відповідачка створила нову сім`ю, та на теперішній час, з новим чоловіком проживає у спірному будинку, користується ним, чим фактично створює перешкоди в користуванні позивачем своєю 1\\2 частиною цього спірного будинку, на теперішній час розподілу будинку в натурі не відбулося, тому посилання відповідачки на те, що вона не перешкоджає відповідачу вселитися в спірний будинок поза судового рішення та безперешкодно мешкати в ньому, колегія суддів вважає надуманими. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб - ч. 1 ст. 316 ЦК України. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, колегія суддів зауважує, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 150 ЖК України передбачено, що власника житла має право використовувати це житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК Української РСР кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки позивач має беззаперечне право на користування 1\\2 частиною спірного будинку на відповідній правовій підставі, не позбавлений цього права в законний спосіб, як власник цієї частини майна, має право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема використовувати свою частину будинку для власного проживання та вселитися у неї, тому районний суд безпідставно відмовив позивачу у захисті його порушених прав, ухваливши помилкове рішення. Доводи відповідачки про те, що позивач не є власником 1\\2 частини спірного будинку, оскільки своє право власності не зареєстрував відповідно до Закону «Про реєстрацію речових прав», не може бути підставою для відмови у задоволені позовних вимог про вселення, оскільки вказана обставина може вплинути тільки на право позивача, як власника майна, що до розпорядження ним. Позовні вимоги про зобов'язання відповідачки передати позивачу нотаріально завірені копії правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння задоволенню не підлягають, оскільки позивач не позбавлений права вирішити ці питання в позасудовий, установлений законом спосіб. Що стосується позовних вимог про передачу позивачу ключів від всіх надвірних будівель спірного домоволодіння, то ці вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги вирішуються держаним виконавцем під час виконання судового рішення про вселення. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України (судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню), з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial