Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, обґрунтувавши свої вимоги тим, що між ним та відповідачем 30 жовтня 2013 року було укладено договір позики, відповідно до якого ним було надано відповідачу грошові кошти у сумі 10000,00 грн., які [PERSON] зобовязався повернути у строк до 30 жовтня 2014 року. 30 жовтня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено також договір позики, відповідно до якого ним було надано відповідачу грошові кошти у сумі 10000,00 грн., які [PERSON] також зобовязався повернути у строк до 30 жовтня 2014 року. Таким чином [PERSON] 30 жовтня 2013 року позичив у нього грошові кошти у сумі 20000,00 грн., про що [PERSON] власноруч написав [PERSON] про отримання грошових коштів. На момент звернення до суду відповідач не повернув борг, тим самим прострочив виконання грошового зобовязання, тому він просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 20000,00 грн., суму індексу інфляції у розмірі 8190,00 грн., 3% річних за користування позикою у розмірі 1200,00 грн., а усього - у загальній сумі 29390,00 грн.. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, на обґрунтування яких послався на обставини, викладені у позовній заяві, та зазначив, що його знайомий [PERSON] звернувся з проханням дати у борг грошові кошти [PERSON] для підприємницької діяльності. Він вранці 30 жовтня 2013 року на ринку передав грошові кошти відповідачу у сумі 10000 грн., а відповідач отримав грошові кошти та написав йому власноруч [PERSON], в якій вказав суму боргу та час його повернення. [PERSON] вранці 30 жовтня 2013 року [PERSON] писав в приналежному йому автомобілі, при передачі грошових коштів був присутній [PERSON] Протягом дня 30 жовтня 2013 року [PERSON] зателефонував йому та повідомив, що сума 10000 грн. є недостатньою для вирішення його питань та попросив знову дати йому в борг суму 10000 грн. Він погодився і ввечері передав відповідачу грошові кошти в сумі 10000 грн., а відповідач отримав грошові кошти і знову написав власноруч [PERSON], в якій вказав суму боргу та час його повернення. Передача грошових коштів на цей раз відбулася біля будівлі Будинку побуту в м. Слов»янську. Відповідач власноручно писав дві [PERSON] від однієї дати 30 жовтня 2016 року, але в різний час доби. Спочатку відповідач взяв у нього грошові кошти вранці - 10000 грн, а потім ввечері 10000 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 20000,00 грн., суму індексу інфляції у розмірі 8190,00 грн., 3% річних за користування позикою у розмірі 1200,00 грн., а усього - у загальній сумі 29390,00 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги [PERSON] та суду пояснив, що дійсно 30 жовтня 2013 року він взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 грн. Він власноручно написав позивачу [PERSON] в той же день, в якій вказав суму боргу та термін повернення грошових коштів. Вважає, що вказану грошову суму він повернув, оскільки повністю в рахунок погашення боргу відремонтував автомобіль [PERSON] і тому на теперішній час він позивачу нічого не винен. Грошові кошти він брав у позивача дійсно, але тільки один раз. У [PERSON] дійсно два примірники однієї і тієї ж [PERSON], а не дві [PERSON], як вказує позивач. Він писав два примірники [PERSON], але одна повинна була залишитися у нього, а друга - у позивача. Він не брав у позивача 30 жовтня 2013 року грошові кошти вранці та ввечері по 10000 грн. кожного разу, як стверджує [PERSON] в судовому засіданні, а брав тільки 10000 грн., написав [PERSON], яка була досліджена в судовому засіданні і він не заперечує проти її написання, однак це було не дві [PERSON], а одна [PERSON] в двох примірниках, один з яких [PERSON] повинен був віддати йому. На теперішній час грошові кошти в сумі 10000 грн. він позивачеві не повернув, але вважає, що розрахувався з ним послугами, а саме: ремонтом автомобіля. Ніякого договору на ремонт автомобіля він з позивачем не укладав і ніякого документу, укладеного між ним та позивачем, який би свідчив про повернення боргу послугою, а саме ремонтом автомобіля, в нього немає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з позивачем через іншу людину, але близько ніколи не спілкувалися. Відносини між ним та позивачем нормальні, [PERSON] його товариш. У нього та позивача є спільні знайомі, які у позивача також брали в борг гроші. Ще до подій 2014 року біля Будинку побуту у місті Слов»янську вони зустрічалися втрьох він, [PERSON] та [PERSON], який приїхав на автомобілі «Волга» чорного кольору. [PERSON] та [PERSON] сіли в автомобіль «Волга», [PERSON] взяв у [PERSON] гроші у сумі 10000 грн. та написав йому про це [PERSON]. Після чого вони з [PERSON] сіли до нього в автомобіль, [PERSON] порахував гроші, їх було 10000 грн. Після чого [PERSON] повернувся до свого автомобіля і вони поїхали. В автомобіль до [PERSON] він не сідав, йому відомо що там відбувалося, оскільки через нього [PERSON] просив [PERSON] дати йому в борг гроші. Він не був очевидцем передачі грошей та написання [PERSON]. Коли [PERSON] вийшов із машини [PERSON], у нього були гроші. Він знав, що [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти, оскільки йому відомо, що [PERSON] усим дає гроші в борг. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позичкодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В судовому засіданні встановлено, що 30 жовтня 2013 року між [PERSON], як позичкодавцем та [PERSON], як позичальником було укладено договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] позичив грошові кошти у сумі 10000,00 грн., які [PERSON] зобовязувався повернути [PERSON] до 30 жовтня 2014 року (а.с. 7). Також 30 жовтня 2013 року між [PERSON], як позичкодавцем та [PERSON], як позичальником було укладено договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] також позичив грошові кошти у сумі 10000,00 грн., які [PERSON], зобовязувався повернути [PERSON] до 30 жовтня 2014 року (а.с. 8). Також в розписках, [PERSON], зазначив, що у разі неповернення боргу, він просить [PERSON] взяти майно його сімї на суму боргу на свій розсуд (а.с. 7,8). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позичкодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення Договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позичкодавцем визначеної грошової суми або невизначеної кількості речей. На підтвердження укладення Договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобовязань і отримання грошей у сумі 10000,00 грн. відповідачем [PERSON] 30 жовтня 2016 року власноручно складена [PERSON], відповідно до якої, він, [PERSON], в присутності свідка [PERSON], взяв в борг у [PERSON], грошові кошти у сумі 10000,00 грн. Гарантує повернення вищевказаних сум у строк до 30 жовтня 2014 року ( а.с. 7). На підтвердження укладення Договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобовязань і отримання грошей у сумі 10000,00 грн. відповідачем [PERSON] 30 жовтня 2016 року власноручно складена [PERSON], відповідно до якої, він, [PERSON], в присутності свідка [PERSON], взяв в борг у [PERSON], грошові кошти у сумі 10000,00 грн. Гарантує повернення вищевказаних сум у строк до 30 жовтня 2014 року ( а.с. 8). Суд звертає увагу, що у [PERSON], які були предметом дослідження в судовому засіданні, зазначені: сторони зобов»язання ( позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й [PERSON] свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. [PERSON], написані власноруч відповідачем, є фактом укладання договору позики між ним та позивачем і фактом передачі йому грошових коштів. Відповідач не оскаржував договори позики з підстав неотримання ним грошових коштів. Тому приходить до обґрунтованого висновку, що цими Розписками відповідач [PERSON] власноручно посвідчив факт передання йому позивачем грошових коштів у сумі 20000 грн. (а.с.7,8). Оригінал [PERSON] від 30 жовтня 2013 року, написаний власноручно відповідачем [PERSON], що не спростовується самим відповідачем, був представлений в судове засідання позивачем та досліджений судом. ( а.с. 14). У [PERSON], яку власноручно написав відповідач, що ним не заперечується, від 30 жовтня 2013 року зазначені: сторони зобов»язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого переконання, що розписка, написана власноруч відповідачем, є фактом укладання 30 жовтня 2013 року договору позики між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] і фактом передачі йому грошових коштів. Також в судовому засіданні встановлено, що з моменту укладення Договору позики та прийняття кожним із них ( позивачем та відповідачем) відповідних зобов»язань і отримання відповідачем грошових коштів у сумі 10000 грн., а також написання [PERSON], тобто з 30 жовтня 2013 року відповідач не оскаржував договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів, тому суд не вбачає правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми за договором позики. Оригінал [PERSON] від 30 жовтня 2013 року, написаний власноручно відповідачем [PERSON], що не спростовується самим відповідачем, був представлений в судове засідання позивачем та досліджений судом. ( а.с. 15). У [PERSON], яку власноручно написав відповідач, що ним не заперечується, від 30 жовтня 2013 року зазначені: сторони зобов»язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого переконання, що розписка, написана власноруч відповідачем, є фактом укладання 30 жовтня 2013 року договору позики між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] і фактом передачі йому грошових коштів. Також в судовому засіданні встановлено, що з моменту укладення Договору позики та прийняття кожним із них ( позивачем та відповідачем) відповідних зобов»язань і отримання відповідачем грошових коштів у сумі 10000 грн., а також написання [PERSON], тобто з 30 жовтня 2013 року відповідач не оскаржував договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів, тому суд не вбачає правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми за договором позики. Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що одна з [PERSON], які він писав, є оригіналом, а інша - копією, яку йому не повернув позивач, оскільки ці ствердження не відповідають дійсності і не можуть бути прийняті судом до уваги. В судовому засіданні відповідач не зміг надати обґрунтовані пояснення про те, як друга [PERSON], яку він вважає копією і яка нібито була предназначена для нього, опинилася у позивача. Також відповідач в судовому засіданні не вказує, що в період часу з 30 жовтня 2013 року до теперішнього часу він звертався до правоохоронних органів з заявою на будь-які неправомірні дії відносно нього з боку позивача [PERSON] На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена [PERSON] позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, що передбачено ст. 1051 ЦК України. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] надав оригінали [PERSON] від 30 жовтня 2013 року, в яких зазначено, що [PERSON] взяв у нього в борг 10000,00 грн. та 10000,00 грн. відповідно. Відповідач не заперечував, що вказані [PERSON] писав власноруч та не оспорював їх дійсність. Наявність у кредитора оригіналу розписки свідчить про наявності невиконаного зобов»язання. У відповідності до Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за 2 півріччя 2013 року від 01 лютого 2014 року «Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобовязаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте у визначений Розписками кінцевий строк 30 жовтня 2014 року та до теперішнього часу суму позики відповідач не повернув. Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Суд також не може погодитися з ствердженнями відповідача [PERSON] в тій частині, що він повернув грошові кошти у сумі 10000 грн., оскільки у рахунок погашення суми боргу надав послуги [PERSON], - повністю відремонтував приналежний позивачу автомобіль. Оригінал боргового документу, тобто [PERSON] відповідача [PERSON] від 30 жовтня 2013 року до суду надана позивачем, тобто кредитором, оригінал цього боргового документу долучений до матеріалів справи ( а.с.14). На [PERSON] від 30 жовтня 2013 року напис про повернення боргу, або повернення будь- якої частини боргу за Договором позики від 30 жовтня 2013 року відсутній. Наявність боргового документа - [PERSON] у кредитора підтверджує факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов»язань за договором позики від 30 жовтня 2013 року ( а.с. 14). Оригінал боргового документу, тобто [PERSON] відповідача [PERSON] від 30 жовтня 2013 року до суду надана позивачем, тобто кредитором, оригінал цього боргового документу долучений до матеріалів справи ( а.с.15). На [PERSON] від 30 жовтня 2013 року напис про повернення боргу, або повернення будь- якої частини боргу за Договором позики від 30 жовтня 2013 року відсутній. Наявність боргового документа - [PERSON] у кредитора підтверджує факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов»язань за договором позики від 30 жовтня 2013 року ( а.с. 15). «Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання. Передаючи кошти особі, яка не є стороною договору позики, позичальник не скористався своїм правом на затримання виконання зобовязання до повернення боргового документа та не звертався з такою вимогою безпосередньо до позикодавця. ([PERSON] правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25 квітня 2012 року у справі N 6-24 цс 12, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.)». Окрім того, у відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте при укладанні Договору позики 30 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем не було передбачено такої умови договору - порядку повернення грошових коштів, як надання послуги, а саме ремонту приналежного позивачу автомобіля, про що свідчить оригінал [PERSON] від 30 жовтня 2013 року. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору( а.с. 14). Проте при укладанні Договору позики 30 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем не було передбачено такої умови договору - порядку повернення грошових коштів, як надання послуги, а саме ремонту приналежного позивачу автомобіля, про що свідчить оригінал [PERSON] від 30 жовтня 2013 року. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору( а.с. 15). У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що за Договором позики від 30 жовтня 2013 року [PERSON] отримав в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 10000,00 грн. суд вважає за необхідне повністю задовольнити позовні вимоги [PERSON] в цій частині, стягнувши з відповідача [PERSON] суму боргу за Договором позики від 30 жовтня 2013 року у розмірі 10000,00 грн. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що за Договором позики від 30 жовтня 2013 року [PERSON] вдруге отримав в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 10000,00 грн. суд вважає за необхідне повністю задовольнити позовні вимоги [PERSON] в цій частині, стягнувши з відповідача [PERSON] суму боргу за Договором позики від 30 жовтня 2013 року у розмірі 10000,00 грн. У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України «Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.» Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Положення цієї статті застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобовязання в не залежності від наявності вини в його діях. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено і належним чином не спростовано відповідачем, що 30 жовтня 2013 року між [PERSON], як позичкодавцем та [PERSON] В»ячеславом Миколайовичем, як позичальником було укладено Договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] позичив грошові кошти у сумі 10000,00 грн., які [PERSON] зобов»язувався повернути [PERSON] до 30 жовтня 2014 року. Також в судовому засіданні встановлено і належним чином не спростовано відповідачем, що в той же самий день, а саме 30 жовтня 2013 року між [PERSON], як позичкодавцем та [PERSON] В»ячеславом Миколайовичем, як позичальником було також укладено Договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] позичив грошові кошти у сумі 10000,00 грн., які [PERSON] зобов»язувався повернути [PERSON] до 30 жовтня 2014 року. Судом встановлено, що розмір і порядок одержання позикодавцем процентів в боргових розписках від 30 жовтня 2013 року не зазначено, а тому в цьому випадку при відсутності домовленості сторін, розмір процентів повинен визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України і виплачуватися щомісяця до дня повернення позики. Зобовязання, як зазначено в статті 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( стаття 525 ЦК). У спірних правочинах між [PERSON] ат [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Тому з відповідача на користь позивача належить стягненню 3% річних за два роки прострочення платежу у сумі 1200 грн. ((10000,00 грн. + 10000,00 грн.) сума позики * 3% річних*2 роки прострочення зобовязання / 100). Крім того, відповідно до статті 3 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-Х11 «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4). З урахуванням встановленого за повідомленнями Державного комітету статистики України індексу споживчих цін (індексу інфляції) [PERSON] повинен повернути позику [PERSON] з урахуванням втрати від зростання споживчих цін з листопада 2014 року становлять: (у листопаді 2014 року 101,9, у грудні 2014 року 103,0, у січня 2015 року 103,1, у лютому 2015 року 105,3, у березні 110,8, у квітні 2015 року 114,0, у травні 2015 року 102,2, у червні 2015 року 100,4, у липні 2015 року 99,0, у серпні 2015 року 99,2, у вересні 2015 року 102,3, у жовтні 205 року 98,7, у листопаді 2015 року 102,0, у грудні 2015 року 100,7, у січні 100,9, у лютому 2016 року 99,6, у березні 2016 року 103,5, у квітні 2016 року 100,1, у травні 2016 року 99,8, у червні 2016 року 99,9, у липні 2016 року 99,7) 101,9*103,0*103,1*105,3*110,8*114,0*102,2*100,4*99,0*99,2*102,3*98,7*102,0*100,7*100,9*99,6*103,5*100,1* 99,8*99,9 від загальної суми заборгованості 20000,00 грн. дорівнює 8190,00 грн. Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача розміру заборгованості за договором позики 20000,00 грн., нарахованих процентів у сумі 1200,00 грн., та суми індексу інфляції у сумі 8119,00 грн., а всього 29390,00 грн. Також, у відповідності до вимог ст.4 Закону України Про судовий збір, за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І ти ІІ групи. Так, з пенсійного посвідчення серії ААЕ№0160076 виданого 26 травня 2010 року Пенсійним фондом України, вбачається, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи довічно (а.с. 10). Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України „ Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з чим, з відповідача [PERSON] на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. за вимоги майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved