Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому вказав, що [INFO] померла [PERSON] , яка постійно проживала в с. Миколаївка Зачепилівського району Харківської області. В період з 2012 року по день смерті [PERSON] позивач спільно проживав разом з нею та вели спільне господарство, а оскільки в неї зовсім не було родичів, він постійно доглядав за нею, купував їжу, ліки, сплачував кошти за житлово-комунальні послуги та після її смерті взяв на себе всі витрати пов`язані з похованням. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 3,3934 га, кадастровий номер 6322282500:01:00:026, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області. Як запевнив позивач інших спадкоємців у померлої не має, однак все рівно він не може нотаріально оформити спадщину по причині відсутності заповіту та документального підтвердження факту постійного проживання із спадкодавцем не менше 5 років, тому вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. [PERSON] просив суд встановити факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] , померлою [INFO] , понад сім років - з 2012 року по день смерті та визнати за ним право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Позивач в підготовчому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. В.о. старости Миколаївського старостинського округу №4 Зачепилівської селищної ради Харківської області Гужва Н.М. надала суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вказала, що не заперечує проти позовних вимог [PERSON] Від завідувача Зачепилівської державної нотаріальної контори Харківської області Терещенко Л.О. надійшла заява про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори, заперечень проти позову [PERSON] не надано. Також повідомлено, що згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 58705073 від 12.12.2019, спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] , не заводилась. Допитана в підготовчому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що вона проживає в с. Миколаївка Зачепилівського району Харківської області, тому добре знає сім`ю позивача. Свідок зазначила, що з 2012 року [PERSON] проживав спільно з [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя позивач піклувався за останньою, оскільки інших рідних у неї не було, у всьому їй допомагав, купував за власні кошти ліки та продукти харчування, а після її смерті взяв на себе всі витрати пов`язані з її похованням. Свідок [PERSON] в підготовчому засіданні вказав, що він також проживає в с. Миколаївка Зачепилівського району Харківської області та дав пояснення, аналогічні поясненням свідка [PERSON] . Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого засідання відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Як встановлено у судовому засіданні [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Зачепилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 701869 [PERSON] належала земельна ділянка площею 3,3934 га, кадастровий номер 6322282500:01:00:026, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області. Згідно довідок Зачепилівської селищної ради Харківської області № 1323 та № 1328 від 13.11.2019 [PERSON] дійсно здійснював догляд за громадянкою [PERSON] , забезпечував її продуктами харчування та допомагав по господарству. Після смерті [PERSON] . [PERSON] поховав останню за власний рахунок. Зі змісту Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 58705073 від 12.12.2019 наданої Зачепилівською державною нотаріальною конторою вбачається, що після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадкова справа не заведена. Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення № 5 від 31.03.1995 року, суд вправі розглядати справи про встановлення факту постійного проживання, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип права на справедливий суд, який означає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Оскільки встановлення факту постійного проживання породжує для позивача юридичні наслідки, а саме необхідно йому для оформлення спадщини, та встановити даний факт іншим шляхом, а ніж звернутися до суду за судовим захистом є неможливим, суд прийшов до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про встановлення факту постійного проживання. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або з законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. При цьому спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (ст. 1258 ЦК України). Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням цільового призначення. У відповідності до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008р., при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р., якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведених обставин, враховуючи покази свідків та досліджені письмові докази, суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що він є спадкоємцем за законом померлої [PERSON] , спадщину фактично прийняв у передбачений законом термін, відповідачем визнано позовні вимоги [PERSON] , визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому за [PERSON] може бути визнано право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку покійної [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved