Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору : приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 4, загальною площею 110,6 кв.м., житловою площею 31,1 кв.м., що розташована у будинку № 8 по вул. Ланжеронівській в м. Одесі, укладеного 03.12.2007 р. між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 06.08.2007 р., посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 2663, та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 2624 (т. 1 а.с. 2-6, 36-40; т. 2 а.с. 31-34). В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 4763, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» Одеської міської ради 01.12.2006 р., та в подальшому, з метою здачі цієї квартири в оренду та отримання прибутку, видав [PERSON] довіреність від 06.08.2007 р., посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 2663, але у 2015 році йому стало відомо, що [PERSON], без його відома та дозволу, скориставшись тим, що він знаходився у лікарні за межами України, переоформив згадану квартиру на [PERSON] на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 03.12.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 2624, а згодом [PERSON] відчужила цю квартиру на користь [PERSON] на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 10.09.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 5085. Також позивач вказує, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 03.12.2007 р. за р. № 2624 вчинено всупереч його інтересам, у інтересах третіх осіб, внаслідок зловмисної домовленості відповідачів [PERSON] і [PERSON], оскільки за цим правочином належна йому квартира [ADDRESS] була відчужена за 40000,00 грн., хоча на дату укладання цього правочину ринкова вартість квартири складала приблизно 165000,00 дол. США. З огляду на наведене, позивач вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 03.12.2007 р. за р. № 2624 підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 232 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON] і [PERSON] підтримали позов, а адвокат [PERSON], яка є представником відповідача [PERSON] і на підставі довіреності є представником відповідача [PERSON], та представник відповідача [PERSON] [PERSON] не визнали позов і просили відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском позивачем строку для звернення до суду з даним позовом. Приватний нотаріус [PERSON] просив розглянути справу за його відсутності, про що подав адресоване суду своє письмове клопотання, яке приєднано судом до матеріалів справи (т.1 а.с. 150). Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення представників сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З приписами ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 4763, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 01.12.2006 р. (номер запису : 497 в книзі: 625пр-172) (т.1 а.с. 14, 15). 06 серпня 2007 року [PERSON] видав [PERSON] довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 2663, відповідно до якої [PERSON], перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, діючи добровільно, без будь-якого примушення до того чи насильства, за попереднім договором з [PERSON], цією довіреністю уповноважив останнього бути його представником як власника квартири під № 4 в будинку № 8 по вул. Ланжеронівській в м. Одесі перед усіма юридичними та фізичними особами, а саме : в усіх установах та організаціях незалежно від форми власності та їх підпорядкування, в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», в нотаріальних конторах (державних та приватних) з питань, повязаних з відчуженням (продажем) вищевказаної нерухомості, та для цього надав [PERSON] право, зокрема, укласти та підписати договір купівлі-продажу, визначаючи на свій розсуд умови та ціну такого договору, одержувати належні йому від продажу гроші, сплатити державне мито, інші податки та збори, а також виконувати всі інші дії, які повязані з даною довіреністю (т. 1 а.с. 239). Діючи на підставі вказаної довіреності [PERSON] від 06.08.2007 р. за р. № 2663, [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.12.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 2624, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 04.12.2007 р. (номер запису : 497 в книзі : 625пр-172) (т.1 а.с. 173, 174-177). Станом на дату укладання цього договору купівлі-продажу від 03.12.2007 р. за р. № 2624 згадана довіреність [PERSON] від 06.08.2007 р. за р. № 2663 у встановленому законом порядку не була скасована та/або не була визнана недійсною, та станом на дату судового розгляду даної справи ця довіреність у встановленому законом порядку також не визнана недійсною та не оспорюється у даній справі. Більш того, на дату видачі [PERSON] довіреності від 06.08.2007 р. за р. № 2663, [PERSON] не хворів, отже повинен був розуміти наслідки видачі такої довіреності. Відповідно до ст.ст. 237 - 239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства; представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом; правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Таким чином, доводи позивача стосовно того, що він нібито видав [PERSON] довіреність від 06.08.2007 р. за р. № 2663 з метою здачі квартири [ADDRESS] в оренду та отримання прибутку, повністю спростовуються матеріалами справи. На підтвердження своїх доводів стосовно того, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 03.12.2007 р. за р. № 2624 було вчинено внаслідок зловмисної домовленості відповідачів [PERSON] і [PERSON], та щодо того, що станом на дату укладання цього договору купівлі-продажу дійсна ринкова вартість квартири [ADDRESS] становила біля 165000,00 дол. США, позивач не надав суду належних доказів, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас суд враховує, що згідно п. 50 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 р. та діяла на час укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу від 03.12.2007 р. за р. № 2624, ціна в договорі про відчуження або заставу майна встановлювалася за домовленістю сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. Крім того, суд погоджується з доводами представника [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що законодавством, яке діяло на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 03.12.2007 р. за р. № 2624, не заборонялось відчуження майна представником його власника на користь своїх родичів, за виключенням осіб, з якими представник набуває з покупцем право спільної сумісної власності на це майно. Також судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що згодом [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10.09.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 5085, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» (номер запису : 497 в книзі : 625пр-173) (т.1 а.с. 178, 279-180). Вирішуючи дану справу, суд також враховує, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Позивач звернувся до суду з даним позовом в жовтні 2015 року (т.1 а.с. 2-6). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представники відповідачів просять відмовити позивачу у задоволенні позову у звязку з пропуском ним строку для звернення до суду за даним позовом. Позивач не заявляв у даній справі про поновлення йому строку для звернення до суду з даним позовом. Разом з тим, в первісній позовній заяві позивач вказує, що 09.10.2007 р. у нього стався інсульт, в звязку чим на протязі тривалого часу він проходив лікування в Україні та за кордоном й хворіє до теперішнього часу, а тому про існування оспорюваного договору купівлі-продажу від 03.12.2007 р. за р. № 2624 нібито довідався лише у 2015 році, а саме під час судового розгляду Приморським районним судом м. Одеси іншої справи № 2/1522/9225/11. Проте, як вбачається з матеріалів справи, з 09.10.2007 р. позивач проходив лікування в Центральній Клінічній Лікарні м. Києва, з 31.10.2007 р. по 21.02.2008 р. позивач проходив лікування за кордоном, з 27.01.2010 р. по 17.02.2010 р. та з 08.09.2010 р. по 29.09.2010 р. позивач проходив лікування Одеській міській клінічній лікарні № 5, з 07.11.2011 р. по 15.11.2011 р. позивач проходив лікування в Одеській міській клінічній лікарні № 9, з 15.11.2011 р. по 25.11.2011 р. позивач проходив лікування в Одеській міській клінічній лікарні № 10, та з 19.12.2011 р. по 30.12.2011 р. позивач проходив лікування в Одеській міській клінічній лікарні № 11. Доказів стосовно того, що він проходив стаціонарне лікування після 30.12.2011 року, позивач суду не надав. Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2/1522/9225/11, по-перше, 04 липня 2011 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], третя особа : ТОВ «ЯХТ-КЛУБ «ОДЕСА-2009», про поділ майна спільної сумісної власності, та під час судового розгляду цієї справи, а саме 11 червня 2012 року, судом були отримані надані Першою одеською державною нотаріальною конторою [PERSON] з Державного реєстру правочинів на запит органу державної влади за № 11391149 від 31.05.2012 р. та [PERSON] з Державного реєстру правочинів на запит органу державної влади за № 11478267 від 21.06.2012 р., які містять інформацію про те, що 03.12.2007 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено за р. № 2624 договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], за яким відчужувачем є [PERSON], а набувачем [PERSON] (справа № 2/1522/9225/11, т. 2 а.с. 205, 206-208, 219, 220-224); і, по-друге, 30 серпня 2012 року відбулося судове засідання у вказаній справі, в якому брала участь представник [PERSON] [PERSON], та в цьому судовому засіданні суд досліджував матеріали справи й завершив судовий розгляд справи з ухваленням судового рішення (справа № 2/1522/9225/11, т. 2 а.с. 256-257, 260-263). Вказані обставини вочевидь свідчать про те, що в період з 11 червня 2012 року по 30 серпня 2012 року позивач та його представник [PERSON] вже знали про існування оспорюваного договору купівлі-продажу від 03.12.2007 р. за р. № 2624. Проте позивач звернувся до суду з даним позовом лише 20 жовтня 2015 року (т.1 а.с. 2-6). Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого право або про особу, яка його порушила. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-116цс13 початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов. В Постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14 був сформований висновок про те, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливість цієї особи знати про ці обставини. Верховний Суд України 16.11.2016 р. у справі № 6-2469цс16 зробив правовий висновок, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, та вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод передбачено. Що кожен має право на розгляд його справи судом, та Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд констатує, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Постановою Верховного Суду України від 03.02.2016 р. по справі № 6-75цс15 передбачено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Виходячи з наведеного, суд критично оцінює доводи позивача стосовно того, що в період з 03.12.2007 року по 2015 рік він не знав про стан своїх майнових прав на квартиру [ADDRESS] та вважав себе її власником. При цьому, суд бере до уваги, що строк дії виданої [PERSON] довіреності від 06.08.2007 р. за р. № 2663 [PERSON] сплив 06.08.2010 р., а позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що в період з 06.08.2010 р. по 2015 рік він здійснював права власника щодо вказаної квартири, тобто володів нею, користувався та розпоряджався, а також утримував її за власні кошти, зокрема сплачуючи належні комунальні платежі. Таким чином, суд доходить висновку, що позивачу слід відмовити в задоволенні позову у звязку з тим, що він пропустив строк звернення до суду з даним позовом без поважних причин. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed