Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Літинського РВ УМВС України у Вінницькій області, Державної Казначейської Служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. В позовній заяві зазначено, що постановою Літинського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2007 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком 15 діб. Однак, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, старшим оперуповноваженим Літинського РВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] 29 грудня 2007 року складено та внесено неправдиві відомості, за що останнього було притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2015 року кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрито, у звязку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. В результаті скоєного відповідачем [PERSON] злочину, позивач отримав глибоку психічну травму. Саме цей злочин і дав можливість іншим працівникам міліції вчинити щодо позивача інші злочини, фальшуючи при цьому матеріали кримінальної справи. З підстав зазначених вище, позивач звернувся до суду із даним позовом, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь 550\~000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити та дав пояснення аналогічні доводам викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON], а також представники відповідачів: Літинського РВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON], Державної казначейської служби України [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнали, просили суд у їх задоволенні відмовити. Вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до ухвали Літинського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2015 року, яка набула законної сили 08 грудня 2015 року, кримінальне провадження № 420150200000000 відносно [PERSON], обвинуваченого за ч. 1 ст. 366 КК України на підставі ч. 2 ст. 284 КПК України закрито, в звязку із звільненням особи від кримінальної відповідальності по закінченню строків давності (а.с. 41-43). Як вбачається із вказаної ухвали, що [PERSON] обвинувачується в тому, що працюючи старшим оперуповноваженим Літинського РВ УМВС України у Вінницькій області, 29 грудня 2007 року у невстановлений слідством час склав та вніс до офіційного документу неправдиві відомості, а саме: протоколу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] у звязку з вчиненням адміністративного правопорушення зазначеною особою, чим скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України. Постановою Літинського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2007 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 185 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб (а.с. 44). Вказана постанова суду [PERSON] не оскаржувалась про що останній зазначив у своїх поясненнях у судовому засіданні. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. У статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт. Згідно пункту 4 частини 1 статті 2 вказаного вище Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення. При цьому судом не встановлена та обставина, що справа про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП закрита. В судовому засіданні визнавалась і не заперечувалась та обставина, що постанова Літинського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2007 року, якою [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді 15 діб адміністративного арешту, є чинною та не оскаржувалась. Судом відхиляються доводи позивача [PERSON] про те, що ним не оскаржувалась дана постанова, так як в ній зазначено, що вона не підлягає оскарженню, оскільки скасування такої постанови передбачалось ст. 294 КУпАП (в редакції, яка діяла станом на дату винесення постанови суду 29 грудня 2007 року), у відповідності до якої постанову судді у справах про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема статтею 185, цього Кодексу, могли бути скасовані або змінені за протестом прокурора самим суддею, а також незалежно від наявності протесту прокурора - головою вищестоящого суду, його першим заступником або заступниками. Отже, з урахуванням встановлених судом обставин справи, зокрема, те, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП не закрито, натомість є чинна постанова суду, якою останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення вказаного правопорушення, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки відсутні підстави, визначені статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З огляду на це, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, у звязку з їх недоведеністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed