Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, вказавши, що з 1969р. він працював на підприємствах вугільної промисловості зі шкідливими та небезпечними умовами праці, в тому числі - і підземним гірничим робітником на шахті «Лідіївка». Внаслідок його роботи на підприємствах вугільної промисловості зі шкідливими та небезпечними умовами праці він отримав професійне захворювання, а саме: деформуючий остеоартроз лівого колінного суглобу, вертеброгенну попереково-крижовий радикуліт з вираженим больовим синдромом. Професійне захворювання виникло за обставин недосконалості технологічних процесій, а також тривалої роботи в умовах важкої фізичної праці. За результатами розслідування 23 жовтня 2002р. підприємством було складено Акт №15 за формою П-4 розслідування хронічного професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом. Він був змушений тривалий час проходити курс лікування. Після проходження курсу лікування рішенням МСЕК йому було вперше встановлено 10% втрати професійної працездатності, що підтверджується довідкою МСЕК серії 2-18 АВ №03983 від 23 жовтня 2002р. Тобто, вказана втрата професійної працездатності, відповідно до ст.13 Закону України №1105-ХІV від 23 вересня 1999р. «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», є страховим випадком, з настанням якого у нього, як у застрахованої особи, виникає право на отримання матеріального забезпечення та соціальних послуг, в тому числі - і на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, спричиненої стійкою втратою працездатності. Відповідач- Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Кіровському районі м. Донецька, на підставі Закону України від 23 вересня 1999р. №1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», з 23 жовтня 2002р. виплачує йому щомісячні страхові виплати. Внаслідок отриманої на виробництві стійкої втрати працездатності йому було заподіяно моральну шкоду, яка виражається не тільки в наявності тривалого фізичного болю, але й в емоційних (моральних) переживаннях та хвилюваннях. Після отримання професійого захворювання на виробництві та стійкої втрати працездатності він вважає себе неповноцінною людиною, у нього знизилась працездатність, він був змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя, постійні болі спричиняють йому страждання, він не може виконувати домашню роботу, змушений звертатись до медичних установ за медичною допомогою, протікання хвороби спричиняє йому незручності. Враховуючи перелічені факти, а також те, що спричинена моральна шкода носить довготривалий характер, позивач [PERSON] вважає, що він має право та законні підстави на отримання відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок отриманої на виробництві стійкої втрати працездатності. Його здоров'я не поновлено, спричинену моральну шкоду він відчуває постійно. Просив ухвалити судове рішення, яким стягнути з відповідача - відокремленого підрозділу «Шахта Лідіївка» Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» на його користь моральну (немайнову) шкоду, яку він оцінює в 5000грн. В судовому засіданні [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути не з відповідача - відокремленого підрозділу «Шахта Лідіївка» Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія», а з відповідача - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Кіровському районі м. Донецька на його користь моральну (немайнову) шкоду, яку він оцінює в 5000грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та у встановленому законом порядку, надав суду письмову заяву, в якій підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю позивача на підставі наявних у ній доказів. Представник відповідача ща довіреністю- Левіна Н.О. позов не визнала та суду пояснила, що вимоги позивача є безпідставними, так як останнім недоведений факт спричинення йому моральної шкоди будь-якими діями чи бездіяльністю відповідача. Побутові умови позивача, незважаючи на професійне захворювання, не змінилися. Відповідно до висновку МСЕК, позивач отримує від Фонду щомісячні страхові виплати. Представник відповідача також вважає, що позивач не має права на відшкодування від Фонду моральної шкоди на викладених ним в позові підставах, так як це не передбачено діючим законодавством. Просила ухвалити судове рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Представник 3-ї особи за довіреністю - [PERSON] позов не визнала та суду пояснила, що позивач [PERSON] є безпідставним та не підлягає задоволенню. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст. 155 КЗпП України на усіх підприємствах створюються безпечні та нешкідливі умови праці. Відповідно до вимог ст.ст. 21, 28, 34 Закону України №1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено право потерпілого на отримання страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі - і виплати компенсації за моральну шкоду. Таке право виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії (МСЕК). Згідно до Закону України №717-V потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соцстрахування, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення, так як відповідно до ч. 1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Таким чином, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, якщо стійку втрату працездатності у зв'язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період із 01 квітня 2001р. по 31 грудня 2005р., тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право. В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] з 1969р. працював на підприємствах вугільної промисловості зі шкідливими та небезпечними умовами праці, в тому числі - і підземним гірничим робітником на шахті «Лідіївка». Внаслідок його роботи на підприємствах вугільної промисловості зі шкідливими та небезпечними умовами праці він отримав професійне захворювання, а саме: деформуючий остеоартроз лівого колінного суглобу, вертеброгенну попереково-крижовий радикуліт з вираженим больовим синдромом. Професійне захворювання у позивача [PERSON] виникло за обставин недосконалості технологічних процесій, а також тривалої роботи в умовах важкої фізичної праці. За результатами розслідування 23 жовтня 2002р. підприємством було складено Акт №15 за формою П-4 розслідування хронічного професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом. Позивач був змушений тривалий час проходити курс лікування. Після проходження курсу лікування рішенням МСЕК йому було вперше встановлено 10% втрати професійної працездатності, що підтверджується довідкою МСЕК серії 2-18 АВ №03983 від 23 жовтня 2002р. Тобто, вказана втрата професійної працездатності, відповідно до ст.13 Закону України №1105-ХІV від 23 вересня 1999р. «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», є страховим випадком, з настанням якого у позивача [PERSON], як у застрахованої особи, виникає право на отримання матеріального забезпечення та соціальних послуг, в тому числі - і на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, спричиненої стійкою втратою працездатності. Відповідач- Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Кіровському районі м. Донецька, на підставі Закону України від 23 вересня 1999р. №1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», з 23 жовтня 2002р. виплачує позивачу [PERSON] щомісячні страхові виплати. З огляду на наведене, внаслідок отриманої на виробництві стійкої втрати працездатності позивачу [PERSON] було заподіяно моральну шкоду, яка виражається не тільки в наявності тривалого фізичного болю, але й в емоційних (моральних) переживаннях та хвилюваннях. Після отримання професійного захворювання на виробництві та стійкої втрати працездатності позивач вважає себе неповноцінною людиною, у нього знизилась працездатність, він був змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя, постійні болі спричиняють йому страждання, він не може виконувати домашню роботу, змушений звертатись до медичних установ за медичною допомогою, протікання хвороби спричиняє йому незручності. Враховуючи перелічені факти, а також те, що спричинена моральна шкода носить довготривалий характер, позивач [PERSON] має право та законні підстави на отримання від відповідача відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок отриманої на виробництві стійкої втрати працездатності. Наявність вказаної стійкої втрати професійної працездатності негативно вплинуло на стан здоров'я позивача [PERSON], який не покращується, тобто йому спричинена моральна шкода, так як позивач [PERSON] втратив своє здоров'я та отримав при цьому стійку втрату працездатності, в зв'язку з чим він не може вести звичний спосіб життя, при незначних фізичних навантаженнях його мучить фізичний біль. Все це також негативно впливає на його психоемоційний стан, також позивач вимушений проходити постійні курси лікування, щоб хоч якось підтримувати своє здоров'я. Суд вважає доведеним, що позовачеві [PERSON] внаслідок отримання професійного захворювання на виробництві зі стійкою втратою професійної працездатності в розмірі 10% було спричинено моральну шкоду, так як він втратив частину свого здоров'я та 10% професійної працездатністі, в зв'язку з чим він не може вести звичний спосіб життя, при незначних фізичних навантаженнях його мучить фізичний біль, все це також негативно впливає на його психоемоційний стан. Внаслідок вказаної травми, отриманої на виробництві, позивач [PERSON] змушений проходити постійні курси лікування, щоб підтримувати стан свого здоров'я. Всі ці обставини спричиняють позивачу моральні страждання та потребують додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у позивача [PERSON] виникло до 01 січня 2006р., тобто до набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006р.», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007р.», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди. Незважаючи на те, що законодавцем було змінено спеціальний закон, позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди в разі звернення до суду з позовними вимогами після 01 січня 2006р., оскільки момент виникнення спірних правовідносин, до яких застосовується чинний на цей час закон (ст.8 ЦПК України) і момент пред'явлення позову не є тотожними поняттями. Так як факт ушкодження здоров'я позивачем [PERSON] під час виконання трудових обов'язків встановлено висновками МСЕК, то суд вважає доведеним заподіяння при цьому позивачу [PERSON] моральних страждань, тобто спричинення позивачу [PERSON] моральної (немайнової) шкоди - фізичних і моральних страждань в результаті отриманого професійного захворювання на виробництві. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступені вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються тривалість і характер страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи ступінь перенесених позивачем [PERSON] моральних та фізичних страждань, визнає вимогу позивача про стягнення з відповідача 5000 грн. в відшкодування моральної шкоди необґрунтовано завищеною. З урахуванням розумності та достатності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Кіровському районі м. Донецька на користь позивача [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000грн., в решті позовних вимог про стягнення моральної шкоди [PERSON] необхідно відмовити. Доводи представника відповідача, який не визнав позов та в судовому засіданні вважав, що позивач немає будь-яких прав на відшкодування моральної шкоди, так як таку шкоду йому не було спричинено на виробництві, суд визнає безпідставними, такими, що не відповідають обставинам справи, встановленим у судовому засіданні та не приймає їх в якості допустимих та достовірних доказів при обгрунтуванні судового рішення. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок держави, так як сторони за законом звільнені від сплати судових витрат при подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial