Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який мотивує тим, що між ним та відповідачкою 26.04.2018 року укладено шлюб. Впродовж останніх місяців сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Причиною розірвання шлюбу стало також те, що кожен з них має діаметрально протилежні погляди на життя, часто виникають безпідставні сварки, втратилось почуття любові один до одного. Позивач зазначає, що він з відповідачкою, хоч і перебувають у шлюбі, однак стали один для одного чужими людьми,кожен з них живе окремим життям, не приймаючи участі у вирішенні справи один одного. На даний момент між ними припинено ведення спільного господарства. На переконання позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, крім того він має намір створити нову сім`ю, атому просить суд не застосовувати заходи щодо примирення та розірвати шлюб укладений між ним та відповідачкою. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Радь І.І. у судове засідання не з`явилися, однак від адвоката Радь І.І. до суду надійшла заява, в якій він просить розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися. Від відповідачки до суду надійшла заява, в якій вона зазначає, що не заперечує проти розірвання шлюбу, а тому просить суд не вживати заходів щодо примирення подружжя, шлюб зареєстрований між нею та позивачем розірвати, після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище - [PERSON] , справу розглянути без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, 26 квітня 2018 року позивач та відповідачка уклали шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , що видане 30 січня 2020 року Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Захіного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що складено відповідний актовий запис № 262. Шлюбні відносини між сторонами припинено, спільне господарство не ведеться, позивач бажає розірвати шлюб і не має наміру примирятися з відповідачем, про що свідчить зміст позовної заяви. Відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем, про що свідчить зміст поданої нею заяви від 13.11.2020 року. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу, дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, їх спільне життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Спору щодо поділу спільного майна позивачем не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, враховуючи бажання відповідачки змінити прізвище [PERSON] на дошлюбне [PERSON] , суд вважає, що дана вимога підлягає до задоволення.

Outcome: approved