Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, неодноразово уточнюючи який, просив суд, визнати за ним право особистої власності на житловий будинок, розташований за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, 20, визнати за ним право власності на 15/38 частини квартири № 24 розташованої по вулиці М.Грушевського, 39/3, корпус 1 в м. Одесі, зобовязати [PERSON] не перешкоджати у користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі, вселити його у житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що з відповідачкою по справі перебував у зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 1998 року по 06 березня 2013 року. У період шлюбу ними було придбане наступне майно: автомобіль марки ВАЗ 21099, 2000 року випуску, державний номер [NUMBER], однокімнатна квартира № 24, розташована по вулиці М.Грушевського, 39/3, корпус 1 в м. Одесі, майнові права на квартиру будівельний номер 629 в житловому будинку № 4, секція 5 за будівельною адресою: м. Одеса, вулиця Генерала Плієва,1. [PERSON] вказує, що за час шлюбу 27 грудня 1999 року, йому особисто була подарована земельна ділянка площею 0,100 га, розміщена на землях, що на той час знаходилися у віданні Авангардівської селищної Ради Овідіопольського району Одеської області, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка), що знаходиться в житловому масиві «Авангард», вулиця Комінтерна, 20, та житловий будинок № 20 розташований по вулиці Комінтерна, який побудований хоча і за час шлюбу з [PERSON], але ним особисто за його власні гроші, тому позивач вважає що земельна ділянка та житловий будинок не є обєктами спільної сумісної власності, а тому поділу між ним та відповідачкою не підлягають. Позивач вказує, що за час шлюбу 04.12.2012 року між Приватним підприємством «Перспектива-Ріелтор» та [PERSON] було укладено Угоду до Договору № ПВ-4-368 про пайову участь у будівництві нерухомого майна від 11.10.2007 року, укладеного між [PERSON] та Приватним підприємством «Прогрес-Риелт». Документами підтверджується, що до 04.12.2012 року, тобто за час шлюбу відповідачка сплатила на виконання умов Договору грошову суму у розмірі 203623,27 гривень, а тому саме ця сума є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними. У звязку з тим, що будинок був зданий в експлуатацію поза межами строку, обумовленого договором, свідоцтво про право власності на квартиру відповідачка вже отримала 14 січня 2015 року, однак позивач вважає, що це не позбавляє його права власності на належну йому частину, оскільки основна частина грошових коштів на виконання умов договору сплачувалася за рахунок спільних грошей подружжя, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки, відповідачка сплатила 23\~849, 48 гривень вже не перебуваючи у шлюбі з позивачем, тому її частка повинна бути більшою на 23\~849,48 гривень та складає 2/19 частину від суми 227\~472,55 гривень. Таким чином частка відповідачки повинна бути збільшена на 2/19 частини, що складає 23/38 частини квартири № 24 по вулиці М.Грушевського, 39/3, корпус 2 в м. Одесі. Частка позивача відповідно повинна складати 15/38 частини квартири. [PERSON] також вказує, що відповідачка порушуючи норми ст.319 ЦК України, ст. 9,157 ЖК України безпідставно позбавила його можливості мешкати за своїм місцем реєстрації, користуватися особистими речами та речами, як належали подружжю, чинить перешкоди у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком та земельною ділянкою, що стало причиною для звернення з наступним позовом до суду. Не погоджуючись з позовом [PERSON], [PERSON] предявила зустрічний позов, в якому просить суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, 20 та складається в цілому з літери А-2, А, а, А2, до складу яких входять приміщення визначені у технічному паспорті наступним чином: 1-1 передпокій площею -7,5 кв.м, 1-2 санвузол площею 7,3 кв.м, 1-3 хол площею 13, 8 кв.м, 1-4 кухня площею 16,6 кв.м, 1-5 вітальня площею 20,4 кв.м, 1-6 котельня площею 2,4 кв.м, А 1-11 гараж площею 30,9 кв.м, а 1-1 11 оглядова яма площею 3,3 кв.м, А2 2-7 хол площею 7,9 кв.м, 2-8 спальня площею 15,4 кв.м, 2-10 спальня площею 8,4 кв.м, 2-11 санвузол площею 1,3 кв.м. Визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, ділянка № 20. 15.07.2015 року [PERSON] до Малиновського районного суду міста [PERSON] подано позов до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки № 20 за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, укладений 27 грудня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] удаваним, в якому просила визнати, що насправді між [PERSON] та [PERSON] 27 грудня 1999 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 20 площею 0,10 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, відповідно до якого [PERSON] 27.12.1999 року продав, а [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, 20. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справі присвоєно єдиний унікальний номер судової справи: 521/11437/15-ц, номер провадження: 2/521/4790/14, головуючий суддя: О.С.Леонов. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказувала, що під час ознайомлення з матеріалами справи, яка знаходиться в провадженні судді Поліщук І.О., вона дізналася, що земельна ділянка, яку вони купували з чоловіком у 1999 році, була нібито подарована йому [PERSON], але насправді це не є дійсністю. [PERSON] вказує, що до останнього дня їхнього спільного життя з чоловіком, була впевнена, що чоловік уклав договір купівлі-продажу, оскільки вони разом збирали гроші для того, щоб розрахуватися за земельну ділянку. [PERSON] також вказувала, що гроші, які їм були необхідні для придбання земельної ділянки вони позичали у своїх знайомих. Ухвалою судді Леонова О.С. від 18 вересня 2015 року задоволено клопотання представника [PERSON], цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування удаваним передана для вирішення питання про обєднання в одне провадження зі справою № 521/2456/13-ц провадження № 2/521/411/15, яка знаходиться в провадженні судді Поліщук І.О. В ході розгляду справи 14.06.2016 року представник позивача [PERSON] заявив клопотання про залишення без розгляду позовні вимоги [PERSON] заявлені в частині визнання приватною особистою власністю земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна та усунення перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою. Ухвалою суду від 14.06.2016 року позовні вимоги [PERSON] в частині визнання приватною особистою власністю земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна та усунення перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою залишені без розгляду. 21.06.2016 року представник [PERSON] подав заяву про залишення без розгляду позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в частині визнання права власності на ? частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Одеса вулиця Комінтерна, 20 та про залишення без розгляду позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним. Ухвалою суду від 21.06.2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині визнання права власності на ? частину земельної ділянки за адресою: м. Одеса вулиця Комінтерна, 20 та позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав та просив задовольнити, у зустрічному позові [PERSON] просив відмовити. [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов свого довірителя підтримав з підстав викладених в уточненій позовній заяві та пояснив суду, що за час шлюбу подружжя [PERSON] було придбано транспортний засіб автомобіль марки ВАЗ 21099, 2000 року випуску, державний номер [NUMBER], який був проданий відповідачкою після припинення шлюбних відносин, без згоди чоловіка. Однак питання щодо поділу цього майна, його довіритель в даному процесі не порушує, у звязку зі зверненням до іншого суду з позовом про визнання угоди недійсною. Також в період шлюбу між [PERSON] та ПП «Перспектива-Ріелтор» було укладено Угоду (надалі Угода-2) до Договору № ПВ-4-368 про пайову участь у будівництві нерухомого майна від 11.10.2007 року, укладеного між [PERSON] та ПП «Прогрес-Ріелт». Відповідно до п.2 зазначеної Угоди-2, Замовник Будівництва ПП «Перспектива-Ріелтор» прийняло на себе в повному обсязі зобовязання ПП «Прогрес-Ріелт» за Договором 2 щодо передачі [PERSON] безумовного майнового права на квартиру будівельний номер 803 в житловому будинку 4, секція 6 за будівельною адресою: м. Одеса, вулиця Генерала Пліева,1. Пунктом 3 Угоди 2 передбачено, що [PERSON] визнала ПП «Перспектива-Ріелтор» своїм Кредитором за Договором 2 за зобовязаннями, що не були виконані [PERSON] за Договором 2 на момент укладення Угоди 2. Згідно з п.5 Угоди 2 Сторони домовились викласти Договір 2 в новій редакції, шляхом оформлення окремого документу, а саме Пайового договору № ПВ -6-368 від 04.12.2012 року. Сума у розмірі 167\~849,35 гривень була сплачена [PERSON] на користь ПП «Прогрес-Ріелт» відповідно до умов Договору-2, що було підтверджено квитанціями наданими [PERSON] 02.07.2014 року ПП «Перспектива-Ріелтор» передало а [PERSON] отримала безумовне майнове право на квартиру № 24 в житловому будинку за адресою: м. Одеса, вулиця Михайла Грушевського, 39/3 корпус 1». Згідно п.5.1. пайового договору № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року сума договору становить 227\~472, 55 гривень. Згідно пункту 5.2. пайового договору № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року, сплата суми Договору здійснюється Покупцем Подавцю у визначеному порядку, відповідно до якого у період шлюбу тобто до 06 березня 2013 року було сплачено 203623,27 гривень і ці грошові внески є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними. Оскільки відповідачка сплатила 23 849,48 гривень вже не перебуваючи у шлюбі, то її частка повинна бути збільшена на цю суму та складає 23/38 часток спірної квартири, а частка позивача відповідно 15/38 часток вказаної квартири. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснивши суду, що час шлюбу сторони побудували житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі, який оформлений на [PERSON], у звязку з чим їх стороною заявлені позовні вимоги про визнання права власності на ? частину зазначеного домоволодіння, які просять задовольнити. Стосовно позовних вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на частину квартири [ADDRESS], пояснив, що дійсно частина грошових коштів за вказану квартиру була внесена подружжям за час шлюбу, а саме у розмірі 167\~849, 35 гривень, тому [PERSON] належить ? частка від цієї суми 83924, 50 гривень, які внесені на депозитний рахунок і [PERSON] повинен отримати грошову компенсацію. Також просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] в частині усунення перешкод у користуванні власністю та вселенні у житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі, так як йому ніхто не перешкоджає проживати в будинку. Просив позов його довірительки задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, зустрічний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У справі встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. З 04 жовтня 1998 року по 06 березня 2013 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Під час шлюбу подружжя придбали наступне рухове та нерухоме майно: автомобіль марки ВАЗ-21099, 2000 року випуску державний номер [NUMBER]; житловий будинок розташований за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, 20. Зазначені обставини підтверджуються відповіддю Управління Державтоінспекції ГУ МВС України в Одеській області на запит суду вихідний номер 712-1401 від 25.10.2013 року згідно з якою автомобіль марки ВАЗ 21099, 2000 року випуску державний номерний знак [NUMBER] з 23.04.2008 року значився зареєстрованим за [PERSON] та Свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданого на підставі розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації за № 29 від 19.01.2007 року. Матеріалами справи підтверджується, що 25.04.2007 року між [PERSON] та ПП «Прогрес-Риелт» було укладено Договір № ПВ-4-203 про пайову участь у будівництві нерухомого майна. 01.02.2013 року між Приватним підприємством «Перспектива-Ріелтор» та Громадянкою України [PERSON] було укладено Угоду (надалі «Угода») до Договору № ПВ-4-203 про пайову участь у будівництві нерухомого майна. Відповідно до п.2 зазначеної Угоди Замовник будівництва ПП «Перспектива-Ріелтор» прийняло на себе в повному обсязі зобовязання ПП «Прогрес-Риелт» за Договором 1 щодо передачі [PERSON] безумовного майнового права на квартиру будівельний номер 629 в житловому будинку № 4 секція 5 за будівельною адресою: м. Одеса, вулиця Генерала Плієва,1. Пунктом 3 Угоди-1 передбачено, що [PERSON] визнала ПП «Перспектива-Ріелтор» своїм кредитором за Договором 1 за зобовязаннями, що не були виконані [PERSON] за Договором 1 на момент укладення Угоди 1. Згідно п.5 Угоди Сторони домовились викласти договір 1 в новій редакції шляхом оформлення окремого документу, а саме Пайового договору № ПВ-6.2-203 від 01.02.2013 року. Сума у розмірі 151\~450,53 гривень була сплачена [PERSON] на користь ПП «Прогрес-Риелт» відповідно до умов Договору 1, що було підтверджено квитанціями наданими [PERSON] [PERSON], що сума у розмірі 151\~450,53 гривень вже була сплачена [PERSON] за Договором 1 знайшло своє відображення в п.5.2. Пайового договору № ПВ-6.2-203 від 01.02.2013 року, укладеного між [PERSON] та ПП «Перспектива-Ріелтор», а саме, що розмір частини суми Договору, до 01.02.2013 року сплачено повністю. На виконання ухвали суду ПП «Перспектива-Ріелтор» повідомило, що обєкт, в якому розташована квартира, майнові права на яку є предметом Пайового договору № ПВ-6.2-203 від 01.02.2013 року, не введено в експлуатацію, що відповідно до п.6.1. Пайового договору № ПВ-6.2-203 від 01.02.2013 року є передумовою для передачі таких документів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявили, що в даному судовому процесі не ініціюється питання про розподіл рухомого майна подружжя [PERSON] автомобілю марки ВАЗ-21099, так як в ході розгляду цієї справи зясувалося, що автомобіль продано [PERSON] без згоди чоловіка [PERSON], і з цих причин у Приморському районному суді м. Одеси розглядається спір про визнання цієї угоди недійсною та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позивач [PERSON] та його представник також пояснили, що в даному судовому процесі не предявляють позовних вимог щодо розподілу спільного майна грошових коштів, сплачених за умовами договору № ПВ-4-203 про пайову участь у будівництві нерухомого майна. від 25.04.2007 року, укладеного між [PERSON] та ПП «Прогрес-Риелт» та Угоди від 01.02.2013 року, укладеної між Приватним підприємством «Перспектива-Ріелтор» та Громадянкою України [PERSON] до Договору № ПВ-4-203 про пайову участь у будівництві нерухомого майна, так як обєкт нерухомого майна не здано до експлуатації. В судовому засіданні встановлено, підтверджено документами та не оспорюється учасниками процесу, що 11.10.2007 року між ПП «Перспектива-Ріелтор» та [PERSON] укладено Договір № ПВ-4-368 пайову участь у будівництві нерухомого майна від 11.10.2007 року (надалі Договір). 04.12.2012 року між ПП «Перспектива-Ріелтор» та [PERSON] було укладено Угоду до Договору № ПВ-4-368 про пайову участь у будівництві нерухомого майна від 11.10.2007 року (надалі «Договір-2»), укладеного між [PERSON] та ПП «Прогрес-Риелт». Відповідно до пункту 2 зазначеної Угоди-2, Замовник будівництва ПП «Перспектива-Ріелтор» прийняло на себе в повному обсязі зобовязання ПП «Прогрес-Риелт» за Договором-2 щодо передачі [PERSON] безумовного майнового права на квартиру будівельний номер 803 в житловому будинку № 4, секція 6 за будівельною адресою: м. Одеса, вулиця Генерала Плієва, 1. Пунктом 3 Угоди 2 передбачено, що [PERSON] визнала ПП «Перспектива-Ріелтор» своїм Кредитором за Договором-2 за зобовязаннями, що не були виконані [PERSON] за Договором-2 на момент укладення Угоди 2. Згідно п.5 Угоди Сторони домовились викласти Договір-2 в новій редакції, шляхом оформлення окремого документу, а саме Пайового договору № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року. Сума у розмірі 167\~849,35 гривень була сплачена [PERSON] на користь ПП «Прогрес-Риелт» відповідно до умов Договору-2, що було підтверджено квитанціями наданими [PERSON] 31.10.2014 року за згодою сторін, Договір № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року було викладено у новій редакції. 31.10.2014 року відповідно до Акту приймання-передачі до договору купівлі-продажу майнових прав на обєкт нерухомого майна № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року в новій редакції від 31.10.2014 року,засвідчено, що 02.07.2014 року ПП «Перспектива-Ріелтор» передало, а [PERSON] отримала безумовне право на квартиру № 24 в житловому будинку за адресою: м. Одеса вулиця Михайла Грушевського, 39/9 корпус №1. На виконання ухвали суду по даній справі, за вихідним номером 160 від 06.12.2013 року ПП «Перспектива-Ріелтор» повідомило суд, що [PERSON] сплатила ПП «Перспектива-Ріелтор» за пайовим договором № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року: 14.12.2012 року 40\~500 гривень; 28.02.2013 року 7\~000 гривень; 25.03.2013 року 12\~123,20 гривень. Згідно даних викладених у пайовому договорі № ПВ-6.2-368 від 04.12.2012 року до 04.12.2012 року було сплачено грошову суму у розмірі 167\~ 849 гривень 35 копійок. Позивач [PERSON] в уточненій заяві від 16 липня 2015 року просив суд визнати за ним право власності на 15/38 частин квартири [ADDRESS] корпус 1 в м. Одесі. Частку на яку претендує [PERSON] в даній квартирі сторона позивача розрахувала виходячи з того, що сторони перебували у шлюбі до 06 березня 2013 року, а до цього часу [PERSON] на виконання умов договору було внесена грошова сума у загальному розмірі 215349,35 гривень, що є спільним майном подружжя. Останні грошові кошти у розмірі 23\~849, 48 гривень [PERSON] сплатила вже не перебуваючи у шлюбі з позивачем, тому її частка має бути більшою на 23\~849,48 гривень, які складають 2/19 частини від суми 227\~472,55 гривень. Таким чином, сторона позивачів за основним позовом вважає, що частка відповідачки має бути збільшена на 2/19 частини та складає 23/38 (1/2 +2/19) частини квартири, а частка [PERSON] відповідно складає 15/38 часток вищезазначеної квартири. Представник [PERSON] стосовно цього обєкту нерухомого майна зазначив, що його довірителькою визнається ? частка [PERSON] у грошовій сумі у загальному розмірі 167\~849, 35 гривень, половина від якої становить суму 83\~924 гривень 67 копійок, яку вона згодна виплатити [PERSON], та категорично заперечує щодо визнання за ним права власності на будь-яку частку у квартирі [ADDRESS] корпус 1 в м. Одесі. В останньому судовому засіданні адвокат [PERSON] заявив суду, що у разі якщо суд не погодиться з розрахунками частки у квартирі [ADDRESS], їхня сторона не буде проти визначення іншої частки зі стягненням грошової компенсації. Суд, проаналізувавши надані документи, пояснення сторін та їх представників, приходить до висновку, що за [PERSON] має бути визнано право власності на 1/3 частину квартири № 24 в житловому будинку за адресою: м. Одеса вулиця Михайла Грушевського, 39/9 корпус №1 зі стягненням на його користь грошової компенсації у розмірі 28\~350 (двадцять вісім тисяч триста пятдесят) гривень 49 копійок з огляду на наступне. В судовому засіданні оглянуті матеріали цивільної справи № 522/2132/13 року Приморського районного суду м. Одеси за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позовна заява [PERSON] зареєстрована у суді 28 січня 2013 року. Як вбачається з рішення Приморського районного суду міста [PERSON] від 06 березня 2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо, їх шлюб є формальним, суперечить моральним засадам суспільства та шкодить цивільно-правовим інтересам позивачки, тому збереження сімї та їх спільне проживання з відповідачем є неможливим. В даному судовому засіданні в якості свідків допитані [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили суду, що на протязі багатьох років знають сімю [PERSON]., постійно сімями зустрічали свята, святкували дні народження. Їм достовірно відомо що з осені 2012 року [PERSON] не проживав з сімєю. Суд приймає до уваги покази свідків та враховує разом з іншими доказами по справі. Відповідно до частини 1 ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено, домовленістю між ними відповідно до ст.63 СК України. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Із огляду на вказані норми закону при вирішення питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю зясуванню підлягають підстави й час набуття такого майна. Пленум Верховного суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у п.23 розяснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60,69 СК, ч.3 ст.368), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих,які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя зокрема можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Таким чином, суд проаналізувавши вищенаведені вимоги закону, з врахуванням того, що позов про розірвання шлюбу зареєстровано у канцелярії суду у січні 2013 року, приходить до висновку, що грошові суми у розмірі 167\~849, 35 гривень сплачені до 04.12.2012 року та грошова сума у розмірі 40 500 гривень сплачена 14.12.2012 року є спільними грошовими коштами подружжя, а грошова сума у розмірі 7\~000 гривень сплачена 28.02.2013 року, хоча і виплачена [PERSON] за час шлюбу, але після припинення шлюбних стосунків між сторонами по справі. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦК України якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з врахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Матеріали цивільної справи підтверджують внесення грошових коштів на виконання умов пайового договору № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року за час перебування сторін у шлюбі у загальній сумі 208 349, 35 гривень 167\~849,53 + 40500) половина з цієї суми складає суму 104 174 гривень 67 копійок та належить позивачу [PERSON] За договором загальна вартість квартири 227\~472 гривні 55 копійок, 1/3 частина квартири становить суму 75824 гривень 18 копійок, тому частка [PERSON] має становити 1/3 частку квартири № 24 по вулиці М.Грушевського39/9 корпус №1. Суд також приходить до висновку про необхідність стягнення грошової компенсації з [PERSON] на користь [PERSON] у сумі 28 350 гривень 49 копійок (104\~174,67 75 824,18), враховуючи що він і не заперечував проти виплати йому такої компенсації. Суд критично ставиться до пояснень представника [PERSON] в тієї частині, що грошові кошти у сумі 40 500 внесені його довірителькою 14 грудня 2012 року на виконання умов пайового договору № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року, не повинні бути включені до обсягу спільного майна подружжя, тому що зароблені особисто [PERSON] вже після припинення шлюбних відносин з [PERSON], так як зазначені обставини нічим не підтверджені. Судом враховується подання позову про розірвання шлюбу, зміст позовної заяви про розірвання шлюбу, визнання позову відповідачем, проте судом приймається до уваги, що [PERSON] не зверталася до суду з заявою про встановлення режиму окремого проживання подружжя, не довела належними та допустимими доказами, що грошові кошти у сумі 40 500 гривень є її особистими збереженнями, що були накоплені вже після припинення подружніх стосунків з чоловіком. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стороною відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом не було надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що грошові кошти у розмірі 40500 гривень є її особистими коштами, не обгрунтовано і джерело походження цих коштів. Не знайшли свого підтвердження ці обставини і в ході розгляду справи. З цих підстав, суд приходить до висновку, що на грошову суму у розмірі 40 500 гривень, внесених [PERSON] на виконання умов пайового договору розповсюджується правило презумпції спільного майна подружжя. В судовому засіданні також вставлено, що на момент розірвання шлюбу, сторони не досягли згоди щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ст.68 ч.1 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільного сумісного права власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стороною позивача [PERSON] заявлялися вимоги про визнання житлового будинку № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі його приватною особистою власністю, про те, ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні ні сам [PERSON], ні його представник не зазначив жодної обставини, що має істотне значення і надають суду право для застосування правил ч.1 ст.57 СК України стосовно даного обєкту нерухомого майна. Правовстановлюючими документами підтверджується, що житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі належить на праві власності [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.01.2007 року. Відповідно до технічної документації житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі складається в цілому з літери А-2, А, а, А2,: 1-1 передпокій площею -7,5 кв.м, 1-2 санвузол площею 7,3 кв.м, 1-3 хол площею 13, 8 кв.м, 1-4 кухня площею 16,6 кв.м, 1-5 вітальня площею 20,4 кв.м, 1-6 котельня площею 2,4 кв.м, А 1-11 гараж площею 30,9 кв.м, а 1-1 11 оглядова яма площею 3,3 кв.м, А2 2-7 хол площею 7,9 кв.м, 2-8 спальня площею 15,4 кв.м, 2-10 спальня площею 8,4 кв.м, 2-11 санвузол площею 1,3 кв.м. Положеннями ст.392 ЦК України визначено, що для усування усіляких сумнівів щодо існування права власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою стороною. Таким чином, встановивши під час розгляду справи невизнання відповідачем [PERSON] права власності позивачки [PERSON] на 1/2 частку домоволодіння № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі суд дійшов до висновку, що за [PERSON] має бути визнано право власності на ? частину житлового будинку № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі, який в цілому складається з літер А-2, А, а, А2, до складу яких входять наступні приміщення: 1-1 передпокій площею -7,5 кв.м, 1-2 санвузол площею 7,3 кв.м, 1-3 хол площею 13, 8 кв.м, 1-4 кухня площею 16,6 кв.м, 1-5 вітальня площею 20,4 кв.м, 1-6 котельня площею 2,4 кв.м, А 1-11 гараж площею 30,9 кв.м, а 1-1 11 оглядова яма площею 3,3 кв.м, А2 2-7 хол площею 7,9 кв.м, 2-8 спальня площею 15,4 кв.м, 2-10 спальня площею 8,4 кв.м, 2-11 санвузол площею 1,3 кв.м, припинивши право власності [PERSON] на вказану частку майна. В ході розгляду даної справи встановлено та підтверджено доказами викладеними вище у мотивувальній частині рішення, що [PERSON] являється повноправним власником 1/2 частки будинку № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі. Тобто зазначений будинок належить позивачці та відповідачу на праві спільної часткової власності. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статями 383 ч.1 ЦК України та 150 ч.1 ЖК України передбачено право власника квартири використовувати її для особистого проживання і проживання членів своєї сім'ї. Частиною 1 статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 16 липня 2015 року представник [PERSON] подав суду уточнену заяву, в якій просив прийняти рішення про вселення [PERSON] у житловий будинок, зобовязавши [PERSON] не перешкоджати в користуванні належною йому власністю. Суд вважає заявлені вимоги сторони [PERSON], про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим будинком цілком правомірними, тому що в судовому засіданні представник [PERSON] не заперечував, що з зими 2012 року після припинення шлюбних відносин [PERSON] не проживає у вказаному домоволодінні, тому що між сторонами склалися складені стосунки. Зазначене підтверджується інформацією з Хмельницького РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, з якої вбачається що [PERSON] звертався з заявою до міліції, в якій вказував що його колишня дружина не впускає його до будинку. З цих підстав суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його вселення у житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі.

Outcome: partial