Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить розірвати шлюб, який зареєстрований між сторонами 01 серпня 2009 року, та усунути перешкоди щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми, встановивши графік спілкування відповідно до висновку органу опіки та піклування Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 28.02.2018. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей разом з нею. Сторони у підготовче судове засідання не зявилися, позивач надав суду заяву про підтримання уточнених позовних вимог та розгляд справ без його участі, в якій зазначив, що з задоволенням зустрічної позовної заяви згоден та не заперечує проти ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. Від відповідача надійшла заява про визнання уточнених позовних вимог, в якій вона наполягала на задоволенні свого зустрічного позову та проти ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні не заперечує. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Положеннями ст. 200 ЦПК України визначено право суду ухвалювати рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 серпня 2009р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Новопокровської селищної ради Чугуївського району, актовий запис № 07, про що свідчить повторне свідоцтво про шлюб серії І-ВЛ № 299774 (а.с. 4). Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. У шлюбі у сторін народились діти: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 6). Як вбачається\~із змісту\~позову,\~спільне життя\~між позивачем\~та відповідачем\~не склалося\~через відсутність\~взаєморозуміння між\~ними,\~розходження поглядів\~на сімейні\~відносини та\~сімейні обовязки\~з ведення\~спільного господарства, через\~різні погляди\~на життя\~внаслідок чого\~постійно виникали\~сварки та\~конфлікти,\~які неодноразово\~відбувалися в\~присутності дітей,\~тому збереження\~шлюбу,\~вважає позивач,\~і подальше\~спільне проживання\~не можливо. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд, з'ясувавши причини розірвання шлюбу, дослідивши матеріали справи, вважає подальше сумісне життя подружжя та збереження сім'ї неможливим, у зв'язку з чим шлюб підлягає розірванню. Також позивач просить встановити графік спілкування з дітьми відповідно до висновку органу опіки та спілкування Новопокровської селищної ради, оскільки фактично з самого моменту розлучення з відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні дітей, їх відвідуванні, почали створюватися штучні перешкоди нормальному спілкуванню з дітьми. Згідно наданого висновку органу опіки та піклування Новопокровської селищної ради від 28.02.2018 про визначення днів спілкування батька [PERSON] з дітьми, органом опіки та піклування у звязку з тим, що батьки не дійшли згоди, встановлений графік спілкування батька з дітьми. Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», контакт з дитиною це реалізація матір'ю, батьком, іншими членами сім'ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 12 цього ж Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Право органів державної влади на вирішення питання щодо участі у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо від них передбачено ст.ст. 158-159 СК України, а тому таке втручання держави у приватне та сімейне життя особи є законним. Вирішення питання щодо участі у вихованні дитини можливе за наявності спору між батьками з цього питання. Наявність такого спору має бути перевірена органом опіки та піклування, при чому, на думку суду, має бути з'ясовано характер взаємовідносин батька та матері, їх дій чи бездіяльності, які б вказували на наявність спору між ними щодо участі батька у вихованні дітей. Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Тобто, участь суду при вирішенні питання щодо способу участі батька у вихованні дітей є необхідною у випадку наявності перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, яка створюється одним з батьків іншому, зокрема, у випадку ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування. При розгляді справи судом встановлено про наявність перешкод у спілкуванні з дітьми та участі у їх вихованні позивачем і, оскільки батьки не дійшли згоди щодо участі у спілкування батька з дітьми, органом опіки та піклування селищної ради встановлений графік спілкування, з яким сторони ознайомлені та згодні. Розглядаючи зустрічний позов [PERSON] про визначення місця проживання дітей з матірю, суд приходить до наступного. [PERSON] в позові зазначила, що вона переконана, що діти повинні проживати разом з нею, оскільки вона має змогу забезпечити їх всім необхідним для достатнього життєвого рівня та розвитку, оскільки вони проживають у окремому будинку і мають все необхідне для нормального життя та їх розвитку, і це не позбавляє батька батьківських прав та обовязків на них та вона не збирається чинити перешкоди у спілкуванні батька з дітьми. Отже, оскільки від відповідача до суду не надійшли заперечення проти встановлення проживання неповнолітніх дітей з матірю, а у заяві про визнання позову відповідач зазначив що не заперечує проти встановлення місця проживання дітей з матірю та, враховуючи інтереси дітей, суд визначає місце проживання дітей з матірю. На підтвердження належних умов проживання для малолітніх дітей суду надані акт-підтвердження проживання [PERSON] разом з дітьми у будинку її батька [PERSON], характеристика [PERSON] видана за місцем роботи, характеристики на дітей, видані за місцем навчання та з дошкільного закладу, відповідно до яких дітям з боку матері приділяється належна увага та нормальне виховання (а.с. 26-36). Частинами 1 та 2 ст. 24 Конституції України регламентовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Як передбачає ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За правилами ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 171 СК України, регламентовано, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За правилами ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, на турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Така правова позиція викладена і Верховним Судом України в постанові від 14.12.2016р. у справі № 6-2445цс16. Таким чином, вищезазначене положення Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. При цьому, вимоги національного законодавства, а саме: ст. 21, 22, 24, 51 Конституції України, ст. 141 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають рівність всіх громадян перед законом і рівність обох батьків щодо виховання та утримання своїх дітей без будь-яких привілеїв і обмежень, включаючи стать особи. Таким чином, при ухваленні рішення, судом встановлені обставини, досліджені письмові докази у їх сукупності та співставленні, а також зроблені висновки відносно того, що позивач за зустрічним позовом працює та отримує постійний дохід, проживає у будинку разом зі своїм батьком, який володіє будинком на праві приватної власності, за період проживання у с. Новопокровка скарг на її адресу не надходило, ввічлива, в конфлікти не вступає, до адміністративної відповідальності не притягувалася. Суд також бере до уваги той факт, що батько дітей не заперечує проти проживання дітей з матірю. При цьому, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей з матірю та необхідність їх розлучення, а тому суд при ухваленні рішення дійшов висновку щодо визначення місця проживання дітей сторін саме з матірю. Аналізуючи надані докази, суд, виходячи виключно із рівності прав та обов'язків батьків щодо утримання та виховання дітей, закріплених у нормах закону, в інтересах самих дітей, з метою якнайкращого забезпечення прав та інтересів дітей, дійшов висновку, що місцем проживання малолітніх дітей сторін слід визначити з разом з матірю. Таким чином, є підстави для задоволення первісного та зустрічного позовів, оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечать інтересам кожного з подружжя та інтересам їхніх неповнолітніх дітей, а щодо усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторони дійшли згоди. Враховуючи вищевикладене,\~

Outcome: approved