Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою за адресою: м. Дніпро, вул. Полігонна (колишня назва Погрібняка)[ADDRESS], шляхом виселення з неї [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири за адресою: м. Дніпро, вул. Полігонна (колишня назва Погрібняка)[ADDRESS]. Протягом останніх 10 років позивач проживає в Канаді, має посвідку на постійне проживання у цій країні. На теперішній час в квартирі проживає його батько [PERSON], а також відповідач, яка є дружиною батька. В квартирі вона не зареєстрована. Позивач категорично заперечує, щоб в його квартирі проживала відповідач, про що неодноразово казав батьку, який, в свою чергу, обіцяв вирішити це питання. Нещодавно позивач дізнався, що відповідач не виїхала з квартири, продовжує нею користуватися, не сплачує комунальні послуги, чим порушує його права як власника, у звязку з чим і звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не зявився, від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Проти заочного розгляду справи судом не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Враховуючи письмову згоду представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу квартири від 19.09.2014р. [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Полігонна (колишня назва Погрібняка)[ADDRESS] (а.с. 11 13). Протягом останніх 10 років позивач проживає в Канаді, має посвідку на постійне проживання у цій країні. На теперішній час в квартирі проживає його батько [PERSON], а також відповідач, яка є дружиною батька. Відповідно до даних Відділу обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Дніпропетровській області відповідач у Дніпропетровській області зареєстрованою не значиться (а.с. 23). В матеріалах справи наявні письмові пояснення бабусі позивача, яка була попередньою власницею вказаної квартири, згідно яких остання зазначає, що [PERSON] фактично проживає в квартирі за адресою: м. Дніпро, вул. Погрібняка (нині Полігонна)[ADDRESS] протягом останніх 10 років разом з її сином - [PERSON] На теперішній час зазначена квартира належить на праві власності її онуку [PERSON], який 10 років назад емігрував до Канади де й тепер проживає. Також підтверджує, що своєї згоди на проживання в квартирі [PERSON] її онук, як власник квартири, не надавав. В поданому до суду позові, [PERSON] стверджує, що відповідач не здійснює оплату отриманих нею та фактично спожитих комунальних послуг, на підтвердження чого надає чисельні квитанції з оплати за житлово-комунальні послуги (а.с. 26 30). Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які б спростовували доводи позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, вправі розпоряджатися ними, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Із змісту зазначених норм матеріального права вбачається, що правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК України у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст.ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016р. по справі 6-709цсІ6. Таким чином, відповідач порушує права позивача, який, як власник, позбавлений права вільного користування та розпорядження своєю квартирою. Таким чином, враховуючи викладені обставини справи та вимоги Закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю позивача шляхом виселення відповідача зі спірної квартири є законними та обґрунтованими, у звязку з чим вони підлягають задоволенню. Підстав для відмови в задоволенні позову у суду не має. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесенні судові витрати у розмірі 704,80 грн., сплата яких підтверджена квитанцією, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 1).

Outcome: approved