Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за розпискою, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг, згідно розписки від 14 лютого 2019 року у розмірі 64 000 гривень та понесені ним судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 14 лютого 2019 року між ним - [PERSON] та відповідачем по справі - [PERSON] було укладено письмовий договір позики, на підставі якого в той же день він позичив відповідачу кошти у розмірі 64 000 гривень, які він зобов`язався повернути на першу його вимогу. На підтвердження укладення договору позики відповідачем, 14 лютого 2019 року було написано розписку про отримання від позивача суми боргу у розмірі 64 000 гривень. 15 березня 2019 року, в телефонному режимі позивач повідомив відповідача про необхідність повернення боргу, на що він відповів відмовою, аргументуючи це відсутністю у нього коштів. З метою підтвердження факту інформування відповідача про необхідність повернення суми боргу, позивачем 15 березня 2019 року було складено Вимогу про повернення боргу згідно розписки від 14 лютого 2019 року, яка була отримана відповідачем 22 березня 2019 року. Оскільки станом на 22 квітня 2019 року борг повернуто не було позивач звернувся до суду за захистом свої порушених прав. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням справу розглянути за його відсутності та відсутності його представника. Зазначив, що на задоволенні позову наполягає, просить його задовольнити. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву з проханням розгляд справи здійснювати без участі позивача та його представника. Відповідач повторно до суду не прибув, причини неявки не повідомив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений. Правом подачі відзиву на позов не скористався. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного провадження, за наявними у справі доказами. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено 14 лютого 2019 року між сторонами було укладено договір позики у простій письмовій формі. На виконання умов договору [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 64 000 грн., яку [PERSON] зобов`язався повернути на першу вимогу позикодавця. Вказані обставини підтверджуються оригіналом боргової розписки, яка була надана суду. З врахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини зобов`язального характеру. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 Цивільного кодексу України встановлено, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ч.1 ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ч.4 ст.263 ЦПК України, відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Позивачем надано суду оригінал боргової розписки (а.с.6), з якої вбачається, що [PERSON] отримав позику в сумі 64 000 гривень від [PERSON] і мав повернути грошові кошти на першу вимогу позикодавця. Свої зобов`язання за борговою розпискою [PERSON] не виконав. Позивачем на адресу відповідача - [PERSON] 19.03.2019 року було направлено Вимогу про повернення боргу згідно розписки від 14 лютого 2019 року (а.с.7), за якою [PERSON] просить у термін до 25 березня 2019 року повернути йому суму грошових коштів (позику) у розмірі 64 000 гривень згідно розписки від 14 лютого 2019 року. Вказану суму грошових коштів [PERSON] просив повернути йому шляхом особистого вручення за адресою: [ADDRESS] . Згідно Роздруківки з веб-сайту Укрпошти (а.с.8) вказана вище Вимога була отримана відповідачем 22.03.2019 року. Станом на 22 квітня 2019 року, тобто на день, який у відповідності до ст.253, 254 ЦК України є кінцевим терміном сплати суми боргу за даним договором позики, борг відповідачем повернуто не було. Наявність на руках у позивача оригіналу боргової розписки та відсутність з боку відповідача належних і допустимих доказів на підтвердження виконання зобов`язання з повернення позики, дає підстави прийти до висновку, що право позивача на належне виконання відповідачем договору позики в частині повернення грошових коштів порушене і підлягає захисту шляхом стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 64 000 гривень. За таких обставин суд вважає доведеними позовні вимоги та приходить до висновку про задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за борговою розпискою. Судові витрати, які поніс позивач на оплату судового збору і які підтверджені відповідною квитанцією, суд стягує з відповідача на користь [PERSON] .

Outcome: approved