Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить, визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] ([PERSON]), укладений 25.02.2016 року між ним та обдарованою, [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], скасувати реєстрацію права власності, що було зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування квартири [ADDRESS] ([PERSON]),\~\~укладеного 25.02.2016 року між ним та обдарованою, [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]\~ та поновити реєстрацію права власності за [PERSON], а саме: квартири [ADDRESS] ([PERSON]), на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.05.1993р. Виконкомом міської Ради народних депутатів, зареєстрованого [PERSON] МБТІ та записаного в реєстрову книгу за №4п-2, мотивуючи тим, що він є людиною похилого віку, ветераном війни та інвалідом опорно-рухового апарату першої групи. Дружини, дітей, батьків або інших близьких родичів, які б могли його доглядати, він не має. В лютому 2016 року після виписки з лікарні, він почував себе дуже погано, постійно знаходився у ліжку, майже не вставав, обслуговувати сам себе не міг, тому вирішив звернутися за допомогою до доньки свого племінника, [PERSON] Вона відгукнулась на його дзвінок та почала навідувати його, готувати їжу, прибирати у квартирі. Через тиждень таких відвідувань, [PERSON] висунула вимогу, що доглядати за ним безоплатно не бажає. Та запропонувала доглядати його взамін на те, що він залишить їй своє єдине житло квартиру. Він одразу погодився, оскільки його стан здоровя був важким. 25 лютого 2016 року, відповідачем був запрошений до нього додому нотаріус для посвідчення відповідного договору. У той же день між ним та [PERSON] був укладений договір. Текст договору він не читав, оскільки був упевнений, що в ньому зазначені всі права та обовязки сторін про які вони домовились усно. Після підписання договору перші чотири місяці [PERSON] періодично навідувала його, купувала продукти харчування, готувала йому їжу, доглядала за ним. На початку липня відповідачка стала рідше його відвідувати, майже перестала з ним спілкуватися. Після ряду випадків, які дали йому привід сумніватися у тому, що відповідачка доглядатиме за ним він звернувся до останньої, яка йому повідомила, що він взагалі ніхто у квартирі та в будь-який час вона може продати квартиру, оскільки є власницею згідно договору дарування. На це він почав вимагати документи, але йому було відмовлено. 05 серпня 2016 року він звернувся до адвоката з проханням допомогти знайти договір, який був укладений між ним та [PERSON] Вони одразу звернулися до найближчого приватного нотаріуса, який зробивши витяг з реєстру правочинів підтвердив, що між ним та [PERSON] був укладений договір дарування. Укладаючи договір 25.02.2016 року він не мав на меті відчуження на користь відповідача, квартири, яка є його єдиним житлом. Підписуючи договір дарування він помилився щодо природи правочину, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягала на їх задоволенні. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала та зокрема пояснила, що позивач попросив за ним доглядати, оскільки був хворим. Вона погодилась його доглядати, на що він взамін запропонував переписати на неї його квартиру. В теперішній час позивач змінив свою думку, вважає, що вона може його виселити з квартиру до будинку пристарілих. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності та в ній зазначила, що сторони договору уважно ознайомились з його змістом, підписали його власноручно та в її присутності. Наслідки укладання цього договору сторонам також були розяснені відповідно до вимог закону. Заслухав пояснення сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.05.1993 року Виконкомом міської Ради народних депутатів 16 квітня 1999 року, зареєстрованого [PERSON] МБТІ та записаного в реєстрову книгу за №4п-2 позивачу [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] в м Дніпро ([PERSON]). 25 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, згідно з умовами якого [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] в м Дніпро ([PERSON]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №127. Звертаючись з дійсним позовом позивач зазначив, що помилився щодо природи правочину, оскільки вважав, що укладає з відповідачем договір довічного утримання. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від6 листопада 2009 року № 9роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.03.2016 року (справа №6-93 цс 16). Відповідно до ч.1\~ст. 360-7 ЦПК України\~рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. З пояснень сторін та письмових доказів по справі судом встановлено наступне. Після укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] продовжує проживати та бути зареєстрованим у спірній квартирі до теперішнього часу (а.с.6), передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри [PERSON] на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, який в силу свого похилого віку (89 років) та за станом здоров'я ( є інвалідом першої групи (а.с.7)) потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги. Позивач погоджувався на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання. Укладаючи спірний договір позивач, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Сама відповідачка в судовому засіданні позов визнала та підтвердила ті обставини, що спірний договір укладався між нею та позивачем лише за умови довічного утримання останнього. Враховуючи викладене, суд вважає, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання. Отже існує помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, тому суд приходить до висновку, що спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі\~ст. 229 ЦК України. Відповідно ч.1\~ст. 216 ЦПК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1\~ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Відповідно до п.1 ч.1\~ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв'язку з визнання оспорюваного договору дарування недійсним, суд вважає необхідним застосувати наслідки недійсності правочину та повернути сторони до свого первинного стану, шляхом скасуванням державної реєстрації права власності відповідача на підставі цього правочину та поновлення реєстрації права власності за фактичним власником. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що рішення у справі було ухвалено на користь позивача, а він є особою звільненою від сплати судового збору, то відповідно до ч.3\~ст.88 ЦПК України\~з відповідача на користь держави підлягає стягнення судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved