Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, та просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина - [PERSON], [INFO] та неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Позивач мотивує вимоги тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, матеріально не допомагає, життям та здоров'ям дітей не цікавиться, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] та неповнолітньої доньки [PERSON]. В судове засідання позивач не з'явився, від його представника до суду була подана заява відповідно до якої представник зазначив, що просить розглядати справу у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської радиу судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, згідно вимог ст. 74 ЦПК України. Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. На підставі викладеного, з урахуванням дотримання судом вимог ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України про сповіщення, суд визнає неявку відповідача у судове засідання неповажною, та вважає за можливе розглядати справу за його відсутності в заочному порядку. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини справи та пояснення представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.11.1994 року, який було розірвано рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 22.04.2014 р., що набрало законної сили 02.05.2014 року. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що фактично шлюбні стосунки між сторонами було припинено ще з вересня 2012 року. Діти зі спільного шлюбу [PERSON] (18 років) та [PERSON] (8 років) проживають разом з позивачем вже більше трьох років. Факт проживання дітей з позивачем підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2013 року про встановлення факту, що має юридичне значення. Претензій стосовно місця проживання дітей не було, відповідач не заперечувала, що діти будуть проживати з батьком. Позивач самостійно виховує та матеріально забезпечує дітей всім необхідним для їх повноцінного розвитку. Мати, [PERSON], не приймає участі у вихованні та розвитку своїх дітей. Вона ніяким чином не піклується про них, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, взагалі не спілкується з дітьми. Окрім цього, судом встановлено, що відповідач неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї, по відношенню до своєї доньки [PERSON], яка на той час проживала з матір'ю, що підтверджується постановами про притягнення до адміністративної відповідальності від 17.06.2013 р., 20.06.2013 р., 26.07.2013 р. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щододитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Отже, зважаючи на той факт що, [PERSON] досягла повноліття до ухвалення рішення суду, то в частині позовних вимог, щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до її доньки [PERSON], необхідно відмовити. Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради відповідним висновком № 01-11/1667 від 30 грудня 2016 року було встановлено доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні її малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов'язковою. Відповідно до ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд оцінює вищевказані докази на їх належність та допустимість на підставі ст. ст. 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України, а тому вважає доведеним у судовому засіданні факт доцільності позбавлення батьківських прав відповідача у відношенні її малолітнього сина [PERSON]. Згідно ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.02.1991р., держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В свою чергу, частини 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні установи для неповнолітніх» від 24.01.1995 року Суди розглядають справи про обмеження батьків у дієздатності, відібрання дітей та позбавлення батьківських прав, виселення осіб, позбавлених батьківських прав, якщо їх спільне проживання з дітьми, щодо яких вони позбавлені батьківських прав, неможливе. Таким чином, відповідно доПостанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні установи для неповнолітніх» від 24.01.1995 року для збереження здоров'я та психіки дитини, створення їй нормальних умов життя, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: partial