Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] і ТОВ «Алекс-земпроект» про стягнення боргу за договором позики, укладеним 27 травня 2013 року. Позивач стверджував, що позичив [PERSON] 26000 доларів США (що було еквівалентом 208000 грн.) на 1 рік до 27 травня 2014 року. Позика була цільовою для придбання трикімнатної квартири [ADDRESS] і повинна була погашатись щомісячними рівними частками згідно із графіком, що є додатком до договору. За користування позикою належало сплачувати проценти на рівні облікової ставки НБУ на момент повернення. За несвоєчасне виконання або невиконання договору позичальник повинен був сплачувати штраф в розмірі 20% від суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобов'язання, а також пеню в розмірі 0,5% від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення. Стверджуючи, що [PERSON] повернув лише 3600 доларів США, позивач просив стягнути борг за договором позики, а також проценти, штраф і пеню відповідно до курсу долара США на день звернення до суду. Крім того, [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь 20000 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної невиконанням договору. В подальшому позовні вимоги були збільшені і становили: 352800 грн. заборгованості за договором позики, 75028 грн. 25 коп. процентів, 70560 грн. штрафу, 298116 грн. пені та 50000 грн. моральної шкоди. Оскільки ТОВ «Алекс-земпроект» 3 вересня 2013 року уклало з [PERSON] договір поруки, за яким в межах суми в 5000 грн. поручилось за виконання [PERSON] договору позики, позивач просив також стягнути з цього товариства на його користь 5000 грн. В подальшому за заявою позивача вимоги до ТОВ «Алекс-земпроект» було залишено без розгляду. Суд залучив до участі в справі як співвідповідача колишню дружину відповідача [PERSON], з якої позивач вимагав солідарного задоволення позовних вимог, оскільки договір позики від 27 травня 2013 року було укладено в інтересах сім'ї. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов. Відповідач [PERSON] визнав позов в частині повернення тіла кредиту і пояснив, що позичив у [PERSON] 26000 доларів США для придбання квартири [ADDRESS]. На придбання квартири було витрачено близько 16000 доларів США (128000 грн.). Решта позичених коштів була витрачена на ремонт квартири, придбання побутової техніки. Три місяці він сплачував кредит, а коли [PERSON] вирішила розривати шлюб, припинив виплату. Вважає, що кредит повинен повертати разом з [PERSON], оскільки кошти були витрачені на купівлю, ремонт і обладнання квартири, придбаної під час шлюбу. Відповідачка позов не визнала і пояснила, що про укладення наведеного договору позики їй не було відомо. На придбання квартири було витрачено 10000 доларів США її з [PERSON] сімейних заощаджень. Крім того, 1700 доларів США вона позичила у своєї сестри [PERSON], на 3300 доларів США взяла кредит в банку, а близько 1000 доларів США (8000 грн.) зняла з банківського рахунку своєї дочки. Оскільки на придбання квартири не витрачались кошти, позичені [PERSON] у [PERSON], заявлені до неї вимоги вважає безпідставними. Позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом досліджено договір позики від 27 травня 2013 року, згідно з п. 1.1 якого [PERSON] позичив [PERSON] 26000 доларів США, які той повинен був повернути у гривневому еквіваленті за офіційним валютним курсом НБУ не пізніше ніж через рік, тобто до 27 травня 2014 року. На підставі п. 2.4 договору позику належало повертати щомісячними платежами по 2170 доларів США. Відповідач [PERSON] визнав, що 27 травня 2013 року позичив у [PERSON] 26000 доларів США, з яких вчасно повернув 3600 доларів США, а 22400 доларів США не повернув. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доведенню для позивача і відповідача [PERSON] Відповідно до п. 1.3 договору позики за користування грошовими коштами позичальник зобов'язаний сплачувати суму процентів річних в розмірі облікової ставки НБУ на день повернення позики. У відповідності з п. 3.3 договору за невиконання або несвоєчасне виконання умов договору відповідач [PERSON] зобов'язаний сплатити позивачу штраф в розмірі 20% від суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобов'язання. За це ж на підставі п. 3.4 договору [PERSON] повинен сплатити [PERSON] пеню в розмірі 0,5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Одностороння відмова відповідача [PERSON] від виконання зобов'язання за договором позики є порушенням вимог ст. 525 ЦК України. На підставі ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч. 1 ст. 624 ЦК України). Оскільки зобов'язання за договором було визначене в доларах США, на підставі ч. 2 ст. 533 ЦК України до стягнення підлягає сума в гривнях, визначена за офіційним курсом на день збільшення позовних вимог. Відповідачі не оспорювали правильність нарахування позивачем процентів, штрафу і пені, хоча заперечували (кожен із своїх підстав) проти їх стягнення. Згідно з вимогами ст. 549 ЦК України штраф і пеня є різновидами неустойки - грошової суми або іншого майна, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Договором позики від 27 травня 2013 року сплата неустойки (як штрафу, так і пені) визначена за один і той самий вид порушення зобов'язання: за невиконання або несвоєчасне виконання умов договору. Тобто договором за одне порушення зобов'язання передбачено подвійну відповідальність одного виду. Це суперечить вимогам ст. 61 Конституції України, за якою ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме порушення. Така правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Верховного Суду України від 15 грудня 2010 року по справі № 6-9583св10. На підставі наведеного позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики, процентів та пені підлягають до задоволення з відповідача [PERSON], а в вимогах про стягнення штрафу належить відмовити. Суд не погоджується з твердженням позивача і цього відповідача, що збитки і неустойка підлягають солідарному відшкодуванню з відповідачки [PERSON] на підставі ч. 4 ст. 65 СК України. Згідно з цією нормою договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Принцип дизпозитивності цивільного судочинства визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підстав доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України). Частиною 3 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Таким чином, по даній справі позивач зобов'язаний надати визначені ч. 2 ст. 57 ЦПК України докази, що підтверджують використання в інтересах сім'ї грошових коштів, одержаних за наведеним договором позики. Суду не надано доказів того, що ці кошти було сплачено продавцю за придбану [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає надуманим посилання представника позивача на необхідність врахування правової позиції, висловленої в постановах Верховного Суду України по справах № 6-163цс12 і № 6-55ц13. В справі № 6-55ц13 судом було встановлено, що автомобіль було придбано одним з подружжя в інтересах сім'ї за рахунок банківського кредиту. На відміну від цієї справи позивач не надав суду доказів того, що позичені [PERSON] кошти було витрачено на придбання квартири. У справі ж № 6-163цс12 Верховний Суд України дійшов висновку, що позов про солідарне стягнення суми кредиту з чоловіка і дружини не підлягає до задоволення, якщо відповідними доказами не підтверджено, що одержані за кредитом грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, а також не з'ясовано чи надавав другий з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. В даній справі сторони визнали, що письмової згоди [PERSON] на укладення договору позики [PERSON] надано не було. Цивільне законодавство України не передбачає можливості відшкодування моральної шкоди за невиконання договору позики; в таких випадках з боржника стягується неустойка. В вимогах про відшкодування моральної шкоди належить відмовити, оскільки вони не ґрунтуються на законі. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] в дохід держави належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: approved