Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «ЄКХП» про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 32 710,81грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що з 23 березня 2012 року по 16 березня 2017 року перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював на посаді старшого майстра смолоперегінного цеху, 16 березня 2017 року був звільнений з підприємства за згодою сторін, проте видати наказ про звільнення роботодавець відмовився і, у порушення ст.47, 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), не провів повний розрахунок з ним при звільненні і письмово не повідомив про нараховані суми, належні йому при звільненні, не було видано довідку про розмір середнього заробітку. Стверджує, що останній раз виплата заробітної плати відповідачем здійснена за лютий 2017 року і не виплачено на його вимогу компенсацію за невикористану відпустку. У зв'язку з зазначеним просить суд стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. У судовому засіданні 03 серпня 2017 року позивач надав уточнення до позовних вимог, згідно яких просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 4202,80грн. за березень 2017 року виходячи з посадового окладу та кількості робочих днів, суму компенсації за невикористану відпустку в сумі 20 144,88грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Уточнені вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні та запереченнях проти позову заперечувала у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. Зокрема, зауважила, що дійсно трудові відносини між позивачем та відповідачем було припинено на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін згідно наказу №1616 від 16 березня 2017 року, визнала невиплату заборгованості із заробітної плати, проте стверджує, що відсутність первинної документації для розрахунку позбавляє відповідача можливості відповідності до вимог діючого законодавства нарахувати, розрахувати та виплатити позивачу всі суми при звільненні. Водночас зазначила, що надані позивачем документи у ксерокопіях неможна визнати належними та допустимими доказами. Звернула увагу суду, що згідно наданих позивачем документів вбачається, що позивач жодного дня не працював у березні 2017 року і використав усі дні чергової відпустки, передбачені законодавством. Крім того стверджує, що розрахунки відповідача не відповідають нормам діючого законодавства, зокрема Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), згідно якого для розрахунку середньої заробітної плати за останні два місяці роботи має бути відома інформація щодо заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні та щодо відпрацьованих робочих днів (годин). Також представник відповідача просила суд взяти до уваги той факт, що згідно висновку Торгово-промислової палати України від 15 травня 2017 року №1567/2/21-10.2 підтверджено існування форс-мажорних обставин, які роблять неможливим виконання ПАТ «ЄКХП» передбачених ст.47 та ст.116 КЗпП України зобов'язань щодо здійснення розрахунку у день звільнення, що також виключає відповідальність підприємства за порушення зобов'язань за обставин, які не залежать від волі сторін. У зв'язку з зазначеним просила у задоволенні позову відмовити. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що позивач з 23 березня 2012 року по 16 березня 2017 року перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював на посадах апаратника перегонки, помічника начальника смолоперегінного цеху та старшого майстра смолоперегінного цеху, що підтверджуються записами у трудовій книжці позивача, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні (а.с.4,5). 16 березня 2017 року трудові відносини між позивачем та відповідачем було припинено на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін згідно наказу №1616 від 16 березня 2017 року. Фактичний розрахунок при звільненні з позивачем згідно положень ст.47 та ст.116 КЗпП України проведений не був. Зазначені фактичні дані підтверджені належними та допустимими доказами та по суті сторонами не заперечувались. Крім того з наявних у матеріалах справи копій особової картки працівника [PERSON] таб.№6435 та наказу №2816 від 10 листопада 2016 року вбачається, що тривалість щорічної чергової відпустки позивача складала 42 дні, з яких за звітний період з 23 березня 2016 року по 22 березня 2017 року відпустка використана не була, а з копій табелів обліку робочого часу за період з січня 2016 року по лютий 2017 року вбачається, що позивач перебував у відпустці 23 дні та 19 днів за звітний період з 23 березня 2015 року по 22 березня 2016 року. Згідно розрахункових листів за період з лютого 2016 року по лютий 2017 року (а.с.7), оригіналу банківської виписки за зарплатним рахунком позивача за період 01 лютого 2016 року по 12 червня 2017 року (а.с.50-54) та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми сплачених доходів №7081 від 15 червня 2017 року (а.с.91) відповідачем нараховувалась і сплачувалась заробітна плата ті інші виплати позивачу. Приймаючи рішення в частині стягнення заробітної палати за березень 2017 року суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як установлено судом і іншого з матеріалів справи не вбачається, фактичний розрахунок з позивачем на час розгляду справи не проведено. Суд приймає до уваги надані позивачем розрахункові листи у взаємозв'язку з даними, які містяться в оригіналі банківської виписки по зарплатному рахунку [PERSON] та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми сплачених доходів №7081 від 15 червня 2017 року, як належні та допустимі докази факту нарахування та сплати на користь позивача роботодавцем заробітної плати та інших виплат, їх розміру та складу, оскільки дані, які в них містяться, не містять суперечностей та не дають суду підстав сумніватися у їх достовірності. Відповідачем зазначені дані не спростовані наданням суду будь-яких переконливих належних та допустимих доказів. Зі змісту зазначених документів убачається, що тарифна ставка позивача (оклад) за останні два місяці складав 8826грн. З урахуванням загальної кількості робочих днів у березні 2017 року (22 дні) та кількість робочих днів до дня звільнення позивача 16 березня 2017 року (11 днів) розмір заробітної плати виходячи з тарифної ставки не є нижчим за заявлену до стягнення позивачем суму в розмірі 4202,80грн., тому вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведені належним чином і підлягають задоволенню. Розглядаючи вимоги про стягнення суми компенсації за невикористану відпустку в сумі суд виходить з наступного. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. З урахуванням розрахункових листів у взаємозв'язку з даними, які містяться в оригіналі банківської виписки по зарплатному рахунку та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми сплачених доходів №7081 від 15 червня 2017 року, а також приймаючі до уваги копії особової справи позивача та табелів обліку робочого часу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація невикористаної ним відпустки за звітний період з 23 березня 2016 року по 22 березня 2017 року, відповідно до п.7 Порядку (шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством), (одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки) відповідно за календарних днів: 01 березня 2016 року - 01 лютого 2017 року (272 робочих днів) з урахуванням сумарного заробітку помноженого на 251 робочий день та 42 дні невикористаної відпустки, що становить 28 602,84грн. Оскільки зазначена сума компенсації за невикористану відпустку не є нижчою за заявлену до стягнення позивачем суму в розмірі 20 144,88грн., вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведені належним чином і, з метою захисту конституційних прав громадянина на одержання винагороди за працю (ст.43 Конституції України) ,підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідач у якості підстав для невиплати на користь позивача коштів зазначає про захоплення виробничих потужностей та розміщених у них первинних документів, штампів та печаток підприємства незаконними збройними формуваннями. За відповідними фактами за повідомленням було розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню №12017050390000913 за ч.2 ст.206-2 КК України. Проте, у порушення вимог законодавства, за поясненнями представника відповідача до цього часу первинні документи, зокрема, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів згідно п.п.44.1, 44.5 ст.44 Податкового кодексу України, відновлені не були. Водночас вочевидь не відповідає вимогам належної обачності зберігання ПАТ «ЄКХП» первинної документації в м.Єнакієве Донецької області, яке згідно Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р є містом де проводиться антитерористична операція та територією, яка є тимчасово непідконтрольною владі України, без вжиття належних заходів для збереження цієї документації протягом тривалого періоду (з квітня 2014 року). Поряд з цим суд також приймає до уваги той факт, що юридичною адресою підприємства наразі є м. Дружківка Донецької області, яке є підконтрольною владі України територією. З огляду на зазначене, а також приймаючи до уваги те, що представником відповідача не доведено походження наданих позивачем копій документів вже після захоплення підприємства незаконними збройними формуваннями, не спростовано наявні в них відомості належними та допустимими доказами, заперечення відповідача щодо недостовірності наданих до позовної заяви документів судом не приймаються. Також суд зауважує, що відповідно до норм ст.115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем по заробітній платі має довести саме роботодавець, а не позивач. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу, прийнятих відповідно до нього. Частина перша статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства. Ураховуючи те, що позовні вимоги в частині стягнення компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум є за своєю природою відшкодуванням завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 03 травня 2017 року було підтверджено існування форс-мажорних обставин, які роблять неможливим виконання ПАТ «ЄКХП» передбачених ст.47 та ст.116 КЗпП України зобов'язань щодо здійснення розрахунку у день звільнення та видачі робітникові заповненої трудової книжки у день звільнення. На підставі наданих документів торгово-промислова палата засвідчила настання обставин непереборної сили з 15 березня 2017 року для ПАТ «ЄКХП» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавства, яке стосується справляння та сплати податків та обов'язкових платежів; на момент видачі сертифіката обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити не можливо (а.с.29-47). З огляду на викладене, оскільки затримка виплати позивачу належних сум заробітної плати у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, а через настання обставин непереборної сили, передбачені законом правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати відсутні. Указана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року в справах №№ 6-364цс16, 6-365цс16. З огляду на викладене, у задоволенні позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід відмовити за необґрунтованістю. Судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на викладене та

Outcome: partial