Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики в сумі 92328,53 грн, що складається із: основного боргу в сумі 62 105 грн та процентів за користування позиченими коштами в сумі 30 223,53 грн. (а.с.2-9). Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що він позичив відповідачу [PERSON] 04.03.2016 року 500 доларів США, про що останнім була складена розписка; також 17.06.2016 року - 46 000 грн, про що відповідач також надав відповідну розписку; 07.04.2017 року він також позичив відповідачу грошові кошти в сумі 3 000 грн. Отже, між ним [PERSON] та відповідачем були укладені 3 договори позики. Станом на день звернення до суду з позовом жодних коштів від відповідача за вказаними розписками він не отримав. Позивач, посилаючись на ст.ст.1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, просить стягнути борг та проценти за користування позиченими коштами в примусовому порядку. Протягом розгляду справи позивачем двічі було подано заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 48-54, 98-106), згідно яких [PERSON] остаточно просив стягнути на його користь з відповідача [PERSON] борг за договорами позики в сумі 100221,02 грн, що складається з: основного боргу в сумі 62 105 грн та процентів за користування позиченими коштами в сумі 38 116,02 грн. Ухвалою суду від 11 листопада 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.40). У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повністю. Вказав, що звернувся до відповідача з вимогами про повернення позики за розписками 29.08.2019 року. Також зазначив, що у розписках не визначено строк повернення позики відповідачем, оскільки він не знав, що треба вказувати строк повернення, гроші давалися на рік. Через рік знов дав відповідачу 3000 грн., оскільки останній у нього працював та він йшов йому на зустріч Представник позивача у судовому засіданні просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити з урахуванням поданих заяв про їх збільшення, в обґрунтування позовних вимог посилалась на обставини викладені у позові. Відповідач та його представники позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. Також відповідач пояснив, що він працював у [PERSON] приблизно з 2011 - 2012 року неофіційно (без оформлення), тільки у січні 2017 був працевлаштований позивачем офіційно та пропрацював до березня 2018 року. Кошти, які він отримував за домовленістю з позивачем надавалися останнім у рахунок виплати йому заробітної плати, тому в розписках і не вказано його обов`язок повернути грошові кошти, оскільки він їх відпрацював. Крім того, на момент розірвання трудових відносин з позивачем останній був ще винен йому заробітну плату, про що він має розписку. Представники відповідача [PERSON] , [PERSON] заперечували у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки останнім не підтверджено належними доказами укладання з відповідачем саме договору позики, в розписках наданих позивачем відсутні відомості щодо обов`язку [PERSON] повернути грошові кошти. Вимоги про повернення грошових коштів позивачем направлено відповідачу через тривалий час. При цьому представник відповідача [PERSON] просив врахувати правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі №524/4946/16-ц, згідно якої досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу незалежно від найменування документа і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд, заслухавши доводи сторін та їх представників, перевіривши їх наявними у справі доказами, встановив наступні факти і правовідносини та прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , виходячи з такого. Судом встановлено, що 04 березня 2016 року [PERSON] видав [PERSON] розписку про те, що взяв у борг 500 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.84). 17 червня 2016 року [PERSON] видав [PERSON] розписку про те, що отримав у борг 46 000 грн, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.83). 07 квітня 2017 року відповідач [PERSON] видав [PERSON] розписку про те, що отримав у борг у позивача 3 000 грн, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.82). В обґрунтування поданої позовної заяви позивач посилається на те, що він позичив відповідачу [PERSON] 04.03.2016 року 500 доларів США, 17.06.2016 року - 46 000 грн, 07.04.2017 року 3 000 грн., про що відповідачем було складено розписки. Враховуючи те, що в даних розписках не було визначено дату (строк) повернення грошових коштів, позивачем на адресу реєстрації місця проживання відповідача 29.08.2019 року було направлено вимоги про повернення грошових коштів, оскільки борг повернуто не було, тому з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахування нарахованих процентів. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, боргові розписки чи договори позики, необхідно враховувати їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967нс15, та аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Розписки, надані відповідачем, які містяться в матеріалах справи, не містять зобов`язання про повернення грошових коштів, тому у суда виникають обґрунтовані сумніви щодо наявності боргових зобов`язань між відповідачем та позивачем. Написання відповідачем вищевказаних розписок останній не заперечує, при цьому заперечує факт укладання договору позики з позивачем, вказуючи на отримання авансу у рахунок виконаних ним робіт. Згідно ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних доказів про обов`язок відповідача повернути кошти за вказаними договорами позивачем суду не надано. До того ж, надані суду позивачем оригінали розписок не відповідають вимогам договору позики, встановленим ст. 1046 ЦК України. Отже, виходячи з наведеного суд доходить висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed