Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить зобов'язати відповідача звільнити його з роботи з посади голови ліквідаційної комісії з одночасним виключенням зі складу ліквідаційної комісії Державного підприємства «Будівельник» шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП з 04 січня 2017 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом Міністерства промислової політики України, правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, № 400 від 01 липня 2009 року його призначено головою ліквідаційної комісії Державного підприємства «Будівельник». 16 грудня 2016 року ним направлено заяву відповідачу з вимогою про звільнення з посади/ припинення повноважень голови ліквідаційної комісії/ та виключення із складу ліквідаційної комісії ДП «Будівельник», яку відповідачем отримано 20 грудня 2016 року. Між тим, відповідач у порушенні ст. 38 КЗпП України [PERSON] не звільняє, через що останній звернувся до суду із вказаним позовом. Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня. Представник відповідача надав суду письмові заперечення в яких в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позивач обов'язки стосовно здійснення та завершення ліквідаційної процедури ДП «Будівельник» не виконав, також вважає, що позов підлягає розгляду в порядку КАС. Третя особа ДП «Будівельник» заперечень щодо позову не надав. Згідно п. 9 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 19.12.2017, за клопотанням позивача, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, дійшов наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до наказу Міністерства промислової політики України, правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, № 400 від 01 липня 2009 року [PERSON] призначено головою ліквідаційної комісії Державного підприємства «Будівельник» (а.с.5). 16 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з заявою з вимогою про звільнення з посади/ припинення повноважень голови ліквідаційної комісії/ та виключення із складу ліквідаційної комісії ДП «Будівельник». Зазначена заява отримана відповідачем 20 грудня 2016 року (а.с.9-10,11). Згідно відповіді Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 06.01.2017 вих. № 3241-10/512-02, що міститься в матеріалах справи, щодо розгляду питання про звільнення від виконання обов'язків голови ліквідаційної комісії, [PERSON] повідомлено, що Міністерство повернеться до розгляду заяви після надання позивачем запитуваної інформації та пропозиції щодо кандидатури для призначення головою ліквідаційної комісії ДП «Будівельник». На теперішній час відповідач у порушення вимог ст. 38 КЗпП України [PERSON] не звільнив. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.08.2017, провадження у справі за позовом [PERSON] до Міністерства економічного розвиту і торгівлі України, третя особа: ДП «Будівельник» про зобов'язання вчинити певні дії закрито. Позивачу роз'яснено його право звернутися з зазначеними вимогами в порядку КАС України. Не погодившись з зазначеною ухвалою, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив суд ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду справи. Ухвалою судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 19.10.2017, ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 17.08.2017 скасовано й справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. В контексті норм КАС України, оскарження бездіяльності відповідача в частині зобов'язання відповідача звільнити з роботи голову ліквідаційної комісії з одночасним виключенням зі складу ліквідаційної комісії ДП « Будівельник» шляхом видачі наказу про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 04 січня 2017 року не є владним управлінським рішенням, а організаційною формою в рамках здійснення господарського управління підприємством. У п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснено, що суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне ( справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією із сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року по справі №377/232/16ц зазначено, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно - правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядуванні, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Характерною ознакою публічно - правових спорів є сфера їх виникнення - публічно - правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади. Публічно - правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України в редакції від 15.12.2017, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ст. 38 КЗпПУ працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Передбачений законом двотижневий строк після подачі позивачем заяви про звільнення сплинув 03 січня 2017 року. Враховуючи положення ст. 38 КЗпП України, відповідач мав звільнити [PERSON] із займаної посади з 04.01.2017. Таким чином, у зв'язку з порушенням Міністерства економічного розвитку і торгівлі України зазначених вище вимог закону, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] сплачений позивачем, що підтверджується матеріалами справи (а.с.2), судовий збір у сумі 640,00 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 320,00 грн., а всього 960,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved