Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, тобто на момент проголошення незалежності України та набрання чинності Законом України «Про громадянство». В судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявивсь, в письмовому відгуку просив справу слухати без його участі, зазначивши, що у заявника на даний час недостатньо доказів для встановлення фактів про які він просить. Заслухавши заявника та дослідивши матеріали справи суд вважає, що в задоволенні заяви необхідно відмовити з наступних підстав. Так, набуття громадянства України врегульоване Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-ІІІ (надалі - Закон) та Положенням про Комісію при Президентові України з питань громадянства, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006). Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 Закону, громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» ( 1636-12 ) (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Тобто, особи, які зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року. Так, у справі відсутні будь-які документи, які підтверджують місце проживання [PERSON] на території України з моменту його народження (10.05.1974 р.н.) до прийняття на роботу (17.12.1990 рік). У трудовій книжці серії БТ-ІІ № 6278986 значиться перший запис від 17.12.1990 року щодо прийняття його робочим до радгоспу «Виноградний», проте відсутня будь-яка інформація щодо місцезнаходження цього підприємства. 10.05.1992 року заявнику виповнилось 18 років. 25.03.1992 року вступив в дію Закон України № 2232-ХІІ «Про загальний військовий обов'язок і військову службу», який встановлював, що призовий вік на строкову військову службу становить 18 років. Відтак, є незрозумілим запис у трудовій книжці заявника від 10.06.1992 року «уволен в связи с призовом в [PERSON]», адже Україна набула незалежності в 1991 році, тому він мав бути призваний до лав української армії. З цього, також випливає, що у заявника має бути військовий квиток військовослужбовця України. Такий документ заявником не був наданий. Крім того, вимога заявника викладена не вірно, оскільки вона повинна бути прописана у відповідності до пункту 1 або 2 частини 1 статті 3 Закону, а саме: «визнати факт постійного проживання [PERSON]. [INFO], на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та визнати, що він проживав в Україні на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), і не був громадянином інших держав». Враховуючи викладене, суд вважає, що у заявника недостатньо доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 рік та давали б можливість підтвердити, що він проживав в Україні на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України», і не був громадянином інших держав, а тому в задоволенні даної заяви необхідно відмовити в звязку з її необґрунтованістю.

Outcome: dismissed