Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини квартири та визнання права власності, посилаючись на те, що з 1990 року і по теперішній час він постійно проживає в [INFO], в якій зареєстрований з 10.04.1990 року. Спірна квартира належала в рівних частках йому та його матері [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №10562, виданого 29.10.1993 року державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», зареєстрованого в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 22.11.1993 року за № 35929. Його мати [PERSON], яка померла 25.01.2016 року постійно проживала в цій квартирі. Він є інвалідом ІІІ групи з дитинства, сім'ї не має, проживав з матір'ю однією сім'єю в спірній квартирі, вели спільне господарство, мати здійснювала за ним посильний догляд. Відповідачка [PERSON] доводиться йому сестрою по матері. За життя матері відповідачка відвідувала їх за місцем проживання, у бесідах його мати висловлювала хвилювання, мотивуючи це тим, що він за характером довірлива людина, вона боїться за його долю, щоб він не позбувся житла через свою необачність і просила відповідачку доглянути за ним, не залишати без допомоги в разі її смерті. При цьому відповідачка запевнила матір і його про те, щоб вони не хвилювалися з цього приводу, так як вона зможе доглянути його і запропонувала укласти відповідний договір, на що він погодився. За погодженням між ними він залишиться власником 1/2 частини спірної квартири до кінця свого життя, а відповідачці за фактичний догляд за ним перейде у власність частина квартири після його смерті. За станом свого здоров'я він не мав можливості звернутися за відповідними консультаціями, і усіма питаннями оформлення договору займалася відповідачка. Він довірився їй і нічого не підозрюючи, підписав 13.09.2010 року договір, однак не мав наміру безоплатно передати належну йому на праві власності 1/2 частину спірної квартири відповідачці у власність, так як іншого житла в місті Маріуполі він не мав і не має. Після підписання оспорюваного договору відповідачка регулярно надавала йому матеріальну допомогу, періодично придбавала необхідні ліки, а він як і раніше продовжував проживати в спірній квартирі разом зі своєю матір'ю. Квартира нікому не передавалася, ключі були тільки у нього і у матері. Зі змістом підписаного договору дарування 1/2 частини квартири відповідачці він особисто не зміг ознайомитися, так як документи на квартиру відповідачка після відвідування нотаріуса не повернула. Після смерті їх матері [PERSON] в квітні 2016 року відповідачка приїхала до нього і повідомила, що вона має намір продати частину квартири, так як є повноправним власником 1/2 частини спірної квартири на підставі договору дарування від 13.09.2010 року. В розмові з ним відповідачка вперше показала йому наявні у неї документи на спірну квартиру - договір дарування частини квартири від 13.09.2010 року, витяг про реєстрацію права власності на частину квартири на її ім'я, технічний паспорт. Таким чином, фактично до квітня 2016 року він не знав про те, що не є власником 1/2 частини спірної квартири, підписав оспорюваний договір помиляючись щодо природи угоди, їх взаємних прав та обов'язків з відповідачем. Просить суд визнати договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], укладений між ним і [PERSON] 13 вересня 2010 року недійсним. Позивач [PERSON] на розгляд справи до суду не з»явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Крім того, збільшила позовні вимоги, в яких просила визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1\\2 частку спірної квартири. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Згідно ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення про задоволення позову за наявності для того законних підстав. За ч.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з»ясування і дослідження інших обставин справи. Ст.229 ЦК України встановлено, що правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання та цільовим призначенням. Отже під помилкою, за якої правочин визнається недійсним, слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якщо за відсутності неправильного сприйняття за обставинами справи можна зробити висновок про те, що правочин не було б вчинено. Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм ЦК, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом зазначеної норми дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання від обдарованого будь-яких вигод матеріального характеру, обдарований, у свою чергу, набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язку надання таких вигод. Отже договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого), а договір довічного утримання передбачає передачу майна у власність іншої особи, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Судом встановлено, що на час укладення договору дарування позивач був непрацездатною особою, хворів та потребував сторонньої допомоги. Між сторонами існували доброзичливі родинні стосунки. Відповідачка обіцяла забезпечувати позивача доглядом, харчуванням, одягом, ліками та підтримувати квартиру в належному стані в розрахунку отримати квартиру після його смерті, про що сторони дійшли згоди і вирішили офіційно оформити досягнуту домовленість, а 13 вересня 2010 року підписали і нотаріально посвідчили договір, за змістом якого позивач подарував відповідачці 1/2 частину квартиру [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що відповідачкою, окрім укладення договору дарування, не було вчинено жодних дій, обумовлених правовими насідками даного договору, на виконання даного договору квартира не була фактично передана позивачем відповідачці, відповідачка не вступила в управління придбаним майном, позивач до цього часу зареєстрований і продовжує проживати в подарованій частині квартирі, утримує її, несе витрати з оплати житлово-комунальних послуг, чого не заперечувала відповідачка. Іншого житла позивач не має. Враховуючи те, що факт визнання позову відповідачкою [PERSON] є безумовним, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд задовольняє вимогу позивача про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири № 1 розташованої в будинку № 21 по вулиці Московській в місті Маріуполі, укладеного 13 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] та визнання за ним права власності на 1/2 частку вказаної квартири. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 229,717 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved