Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, посилаючись на те, що колишня дружина - [PERSON] з 12 січня 2015 року почала перешкоджати спілкуванню позивача з сином. В період з початку грудня 2014 року по 12 січня 2015 року малолітній син [PERSON] перебував вдома у позивача, оскільки дуже хворів. Протягом даного місяця позивач займався його лікуванням, проходив медичні обстеження у лікарів та консультувався з приводу серцевого захворювання сина. Під час перебування сина у позивача, останній дізнався від [PERSON], що відповідач разом зі своїм співмешканцем збираються виїхати на довготривалий час (більше ніж 6 місяців) до Королівства Тайланд з метою оздоровлення. Враховуючи, що сину не бажано змінювати клімат, що може негативно вплинути на його здоров'я та з метою запобігання вивезення на тривалий час дитини за межі України, 17 грудня 2014 року позивач подав заяву про заборону вивозу дитини за межі України до Державної прикордонної служби України, але відповідач в лютому 2015 року неправомірно вивезла дитину за межі України. А тому позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду та просить зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином та визначити способи його участі у вихованні сина [PERSON], [INFO], а також зобов'язати відповідача за два дні до дня зустрічі батька з сином надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити про це позивача особисто на наступний день з дня настання таких обставин. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги за викладеними в позові обставинами та просили задовольнити позов, посилаючись на те, що з боку відповідачки чиняться перешкоди у участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином. Відповідача в судове засідання не з'явилась. Судом були вжиті всі можливі способи повідомлення відповідача про розгляд справи. За даних обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначила, що 16 березня 2015 року позивач звертався до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про встановлення порядку його спілкування з малолітнім сином [PERSON]. В процесі роботи зі справою Службою у справах дітей було встановлено, що місцезнаходження відповідачки та дитини невідоме. Оскільки місце проживання малолітнього [PERSON] невідоме, батьку було рекомендовано звернутись до органів внутрішніх справ щодо розшуку малолітнього сина. Через не отримання відомостей про проживання дитини [PERSON], рішення щодо участі батька у вихованні малолітньої дитини комісією з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не приймалось, а заява позивача залишена без розгляду. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, судом встановлено наступне. 10 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], відповідно до копії свідоцтва про шлюб (а.с.5). Відповідно до копії рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2009 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 06 травня 2010р. в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №446 (а.с.7). Від шлюбу сторони по справі мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6). З пояснень позивача та його представника, судом встановлено, що 27 вересня 2014 року позивач [PERSON] надав нотаріально засвідчений дозвіл на поїздки за кордон до Сполучених Штатів Америки, Єгипту, Туреччини, Грузії, Шрі-Ланки, Королівства Таїланду, Королівства Іспанії, Італії та будь-якої країни Шенгенської угоди в період з 28 вересня 2014 року по 28 вересня 2015 року свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON]. В судовому засіданні позивач зазначив, що в середині грудня 2014 року він дізнався від свого малолітнього сина [PERSON] про наміри відповідачки виїхати разом з дитиною за межі України на доволі тривалий час. У зв'язку з чим 16 грудня 2014 року [PERSON] скасовує наданий ним нотаріально засвідчений дозвіл на поїздки за кордон малолітнього сина [PERSON], [INFO], у супроводі його матері [PERSON] (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем та представником позивача не надано суду доказів, що підтверджують направлення заяви про скасування дозволу на виїзд малолітнього [PERSON] у супроводі матері за кордон до компетентних органів для виконання. Крім того, не надано доказів, що підтверджують належне повідомлення відповідача [PERSON] про скасування дозволу на виїзд малолітнього сина [PERSON] за кордон. В судовому засіданні позивач та його представник зазначили, що згідно отриманих даних,0 02 лютого 2015 року малолітній [PERSON] перетнув кордон України в напрямку Київ-Банкок зі своєю матір'ю [PERSON], а тому останні вважають, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з малолітнім сином. Відповідно до ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до витягу з кримінального провадження №42015100030000043 від 26 лютого 2015 року, [PERSON] звернувся до Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві з заявою про вчинення злочину передбаченого ч.2 ст. 146 КК України (а.с.10). Відповідно до довідки Спеціалізованої школи №189 з поглибленим вивченням англійської та німецької мов Деснянського району м. Києва №65 від 04 березня 2015 року, 03 березня 2015р. до Управління освіти Деснянського району закладом направлено акт-повідомлення про відсутність на навчальних заняттях більше 10 днів учня 2-В класу [PERSON] (а.с.15). Судом встановлено, що 16 березня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про встановлення порядку його спілкування з малолітнім сином [PERSON]. Однак дана заява залишається без розгляду через відсутність відомостей щодо фактичного місця проживання малолітнього [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Отже, на час розгляду справи відсутнє будь-яке рішення органу опіки та піклування щодо спілкування батька з малолітнім сином, яке передбачене ч.2 ст. 159 СК України. Крім того, позивач, знаючи про відсутність малолітнього сина [PERSON] на території України, звертається з позовом до суду про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином. Однак, вивезення відповідачкою [PERSON] малолітнього сина [PERSON], [INFO], за межі України не може бути оцінено як чинення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, оскільки позивачем не надано доказів про повідомлення позивача про скасування дозволу на виїзд дитини за кордон. Частиною 2 ст.16 ЦК України, передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем вибраний не вірний спосіб захисту порушених своїх прав, а тому позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed