Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому вказав, що він є учасником бойових дій та має право на безплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів. 13 січня 2017 року близько 11.00 год. він намагався здійснити поїздку на пільгових умовах на маршрутному автомобільному транспорті з автостанції «Зачепилівка» до с. Бердянка Зачепилівського району Харківської області. Позивач зазначає, що перевезення здійснював відповідач [PERSON], який зареєстрований як фізична особа-підприємець. Позивач пред»явив водію посвідчення учасника бойових дій, однак водій цього автобусу категорично у зухвалій формі відмовив йому в пільговому проїзді та вигнав з автобуса, в результаті чого позивач був вимушений добиратися до дому пішки (близько 23 км.), так як грошові кошти були відсутні. А іншого транспорту в напрямку його домівки не було. [PERSON] стверджує, що дії водія образили його як пасажира автобуса, який є учасником бойових дій та має беззаперечне право на пільговий проїзд. Зазначена подія негативно вплинула на його стан здоров»я, від сильного хвилювання піднявся тиск, погіршилося самопочуття. Крім того він зазнав душевних страждань, що виразилося в приниженні його перед пасажирами автобуса як учасника бойових дій та захисника України. Позивач просить суд визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у пільговому проїзді та стягнути моральну шкоду, які він оцінює в 5000 грн. Під час розгляду справи в суді позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій розмір моральної шкоди збільшено до 30\~000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позову [PERSON], пояснив, що він не відмовляв йому в пільговому перевезенні як учаснику бойових дій, а рекомендував придбати квиток оскільки на той час не було укладено договору з Управлінням праці та соціального захисту населення Зачепилівської РДА Харківської області на компенсацію пільгового перевезення та не розроблено самого механізму пільгового перевезення. Однак позивач висловив своє обурення з цього приводу та вийшов з автобуса. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він також є учасником АТО та повинен користуватись пільгами передбаченими законодавством, в тому числі і безкоштовним проїздом. 13.01.2017 року він також збирався їхати автобусом, який рухався маршрутом «Зачепилівка-Нове Мажарове». Свідок зазначив, що він змушений був придбати квиток на даний автобус, так як в касі йому повідомили, що перевізники у зв»язку з неукладенням договору щодо компенсації пільгового перевезення не надають безкоштовного проїзду громадянам даної категорії, тому він вимушений був придбати квиток. [PERSON] вказав, що коли він знаходився в автобусі, до нього зайшов [PERSON], який пред»явив посвідчення учасника бойових дій контролеру, яка почала йому вказувати на необхідність придбання квитка, однак [PERSON] пройшов до салону та сів на вільне місце. Контролер покликала власника маршрута [PERSON] який підійшовши до [PERSON] також почав вказувати йому, що не буде перевозити його безкоштовно у зв»язку з відсутністю фінансування пільгового перевезення. [PERSON] висловив своє обурення та був вимушений покинути автобус. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона часто їзде на маршруті «Зачепилівка-Нове Мажарове», 13.01.2017 року до автобуса зайшов [PERSON], який, як вказала працівник автовокзалу, яка здійснювала посадку, намагався здійснити безкоштовний проїзд. Через деякий час до [PERSON], який зайняв вільне місце в автобусі, підійшов власник маршруту [PERSON] і почав йому вказувати на необхідність придбати квиток, так як він не може перевозити його безкоштовно у зв»язку з не укладенням договору щодо пільгового перевезення. Після розмови з [PERSON] [PERSON] залишив автобус. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що вона працює касиром на автовокзалі в сел.. Зачепилівка Харківської області. 13.01.2017 року вона здійснювала посадку пасажирів на маршрут «Зачепилівка-Нове Мажарове», кількість яких відповідала кількості придбаних квитків. Коли пасажари зайшли, то до автобусу підійшов [PERSON], який повідомив, що є учасником бойових дій і хоче скористатися своїм правом на пільгове перевезення. Свідок вказала, що відмовила йому в безкоштовному проїзді та повідомила, що це право на при місцевому сполученні надається водіями автобусів та покликала власника маршруту [PERSON]. Про що була розмова їй невідомо, однак після цього [PERSON] залишив автобус. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню виходячи\~\~з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За правилами ч.1 та ч.4\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Судом встановлено, що [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії АБ № 231488 виданого 16 вересня 2015 року. Відповідно до п.7 ч.1\~ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»\~учасникам бойових дій надається безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрішньорайонних, внутрішньо - та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. В силу ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт»\~визначено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства\~\~ користуються\~\~ такими\~\~ правами,\~\~забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.\~\~Автомобільному перевізнику,\~\~ який\~\~ здійснює\~\~перевезення пасажирів на автобусних\~\~маршрутах\~\~загального\~\~користування, забороняється\~\~відмовлятися\~\~від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.\~\~Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно п.2 ст. 49 Закону України «Про автомобільний транспорт», договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. В судовому засіданні відповідач не заперечував проти обставини щодо відмови позивачу у наданні послуги пільгового перевезення вищевказаним маршрутом. Також даний факт підтверджується показами свідків. Відповідно до вимог\~ст. 7 Закону України «Про автомобільний транспорт», забезпечення організації пасажирських перевезень покладається: на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), - на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту. За змістом\~ст. 29 вказаного Закону, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону. Так, в матеріалах справи міститься договір №7 від 16.03.2017 року про відшкодування перевізнику втрати його доходів від перевезень окремих категорій громадян, що мають відповідні пільги, з місцевого бюджету на 2017 рік, який укладено між Управлінням праці та соціального захисту населення Зачепилівської РДА Харківської області та СПД-ФО [PERSON] Згідно даного договору та Додатку №1 до нього перевізник повинен забезпечити безкоштовне перевезення всіх пільгових категорій громадян, в тому числі учасників бойових дій, відповідно до чинного законодавства без обмежень. Посилання відповідача на те, що станом на 13.01.2017 року не було укладено договору щодо пільгового перевезення з Управлінням праці та соціального захисту населення Зачепилівської РДА Харківської області, суд не бере до уваги, оскільки обов»язок перевізника забезпечити пільговий проїзд учасникам бойових дій чітко передбачений п.7 ч.1\~ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,\~ст.\~\~37 Закону України « Про автомобільний транспорт» і не може бути невиконаний по причині нерозроблення механізму відшкодування органами місцевого самоврядування. Таким чином, суд вважає, що відмовляючи [PERSON] у пільговому перевезенні як учаснику бойових дій ФОП [PERSON] діяв неправомірно, тому в даній частині позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 30 000 гривень, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1\~ст.1167 Цивільного Кодексу України\~моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З наданих позивачем копій виписок із медичної карти стаціонарного хворого № 239 та № 2244 вбачається, що [PERSON] проходив лікування в період з 17.01.2017 року по 31.01.2017 року, та з 05.04.2017 року по 29.04.2017 року. В перший період [PERSON] лікування проходив у зв»язку з погішенням стану здоров»я (головні болі, запаморочення, шум в голові, біль в хребті та ногах), яке відбулося протягом декількох місяців. А в другий період було проведено оперативне втручання видалення стороннього тіла лівої кисті. В даних медичних документах відсутня інформація про те, що виявлені у позивача захворювання виникли у зв»язку тим, що перевізник відмовив йому в пільговому проїзді. Зазначене свідчить, що між дією відповідача та захворюваннями [PERSON], які зазначені в наданих виписках з історії хвороби, відсутній причинно-наслідковий зв»язок. Згідно зі\~ст. 23 Цивільного Кодексу України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз'яснив Верховний суд України у постанові пленуму № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Визначаючи розмір належного позивачу відшкодування завданої моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості та враховуючи характер, глибину та тривалість моральних страждань, що носили характер душевних переживань з приводу порушення його права на пільговий проїзд, внаслідок чого позивач був вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права, вважає, що заявлений [PERSON] позов про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 1000 гривень, що, на думку суду, є достатнім відшкодуванням понесених позивачем немайнових втрат. Відповідно до ч.3\~ст.88 ЦПК України\~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв»язку з тим, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial