Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що протягом 2010 2011 років він надав в борг [PERSON] суму коштів у розмірі 453 400 доларів США, які підлягали поверненню останнім до 2015 року. Протягом тривалого часу відповідач не вживав жодної спроби, спрямованої на повернення боргу у звязку з чим 11 січня 2014 року на вимогу позивача відповідачем [PERSON] особисто були написані розписки про отримання грошей. Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, ігнорує вимоги позивача щодо повернення боргу, чим порушує взяті на себе зобовязання. На день подачі позову кошти відповідачем так і не повернуто. Посилаючись на те, що позивач свої зобов'язання за розписками виконав належним чином, надавши кошти у відповідних сумах відповідачу, а відповідач [PERSON] суму боргу за розписками у встановлений строк не повернув, просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість за розписками у сумі 453400 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на дату ухвалення рішення складає 11285126,00 грн. та судові витрати в розмірі 6090,00 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідачів по довіреності [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позивача посилаючись на те, що недоведеним є використання коштів [PERSON] на потреби сімї, а тому необґрунтованими вимоги про солідарне стягнення коштів. Також, представник відповідачів зазначає, що позивач фактично отримав позичені кошти через отримання дивідендів з господарської діяльності ТОВ «[PERSON] Премєр». Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, судом встановлено, що факт отримання відповідачем [PERSON] коштів від позивача підтверджується наданими копіями розписок, оригинали яких оглянуті у судовому засіданні, а саме: Згідно з розпискою від 11.01.2014 року, [PERSON] позичив 24800 доларів США; Згідно з розпискою від 11.01.2014 року, [PERSON] позичив 428600 доларів США. Факт укладення договорів - передачі грошей та кінцевий термін повернення боргу було посвідчено власноручними розписками відповідача. Проте, на неодноразові вимоги позивача про повернення боргу відповідач спочатку обіцяв виконати зобов'язання найближчим часом, посилаючись на різного роду обставини, які нібито ускладнювали його виконання, а останнім часом взагалі почав уникати зустрічей, не відповідає на телефонні дзвінки. Оскільки відповідач добровільно розрахуватись не бажає, позивач просить стягнути з нього на його користь борг за договорами позики від 11 січня 2014 року. Відповідно до статей 525 та 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі та не повернув суму заборгованості за розписками у строки, які в них визначені, що і стало підставою для звернення з даним позовом. З огляду на те, що кошти за розписками відповідач повинен був повернути в строк до 2015 року, то з 01.01.2015 року відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої договором та законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Пунктом 1 статті 1049 діючого Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому ч.2 п.1 ст.1049 Цивільного кодексу встановлює що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Стаття 524 ЦК України встановлює, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] суми боргу по розписках підлягають задоволенню саме у розмірі 453400 доларів США, що складає в національній валюті України на день ухвалення рішення 11\~285 126 грн. згідно розрахунку: 453400 доларів США х 24,89 (курс НБУ на 23.06.2016 року 24.89 грн. за 1 долар США). При вирішенні питання щодо солідарної відповідальності відповідачів суд виходить з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому загальними стають не тільки майно, майнові права та грошові кошти, а й зобов'язання. Відповідно до ч. З ст. 61 СК якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом усі зобов'язання, прийняті обома подружжям або одним з них під час спільного життя, є загальними зобов'язаннями, з чого випливає, що боржником стає кожен з подружжя. Відповідно до статті 65 СК при укладенні договору одним з подружжя вважається, що він діє за згодою з іншим. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. Виходячи з позиції ВСУ, викладеної у постанові від 19.06.2013 року по справі № 6-55 цс 13, договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого подружжя, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї. Задовольняючи позов, суд виходить із того, що грошові кошти за договором позики отримано [PERSON] в інтересах сімї та використано ним на потреби сімї, відтак кожен з відповідачів повинен нести солідарну відповідальність за невиконання за договором зобовязань відповідно до ч. 4 ст. 65 та ч. 2 ст. 73 СК України. Із пояснень представника позивача вбачається, що грошові кошти, отримані [PERSON] згідно наданих розписок, були використані ним на потреби сімї, а саме на сплату грошового зобовязання (позичкової заборгованості) за кредитним договором № 3171-007/08Ф від 12 березня 2008 року, укладеним між відповідачем та АКБ «Правекс-Банк». Зазначене підтверджується копією договору про відкриття кредитної лінії № 3171-007/08Ф від 12 березня 2008 року та випискою по рахунку щодо погашення боргу за кредитним договором за період 2010 2012 років, наданою Одеською обласною дирекцією «Правекс-Банку» на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2015 року про витребування доказів, згідно якої у період 2010 2012 років відповідач [PERSON] сплачував обовязкові платежі за кредитним договором № 3171-007/08Ф від 12 березня 2008 року у строки, які співпадають зі строками отримання ним позик від [PERSON], що підтверджує доводи позивача в частині використання коштів на потреби сімї. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи те, що позивачем подано до суду розписки від 11 січня 2014 року, які в силу ч. 2 ст. 1047 ЦК України підтверджують укладення договору позики, а також те, що параграфом 1 глави 71 ЦК України не встановлено недійсності договору позики у разі недодержання письмової форми та відповідачами не подано судових рішень, згідно яких вказані договори визнані судом недійсними, то суд приходить до переконання, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт укладення договорів позики між [PERSON] [PERSON], а тому вимога про стягнення із [PERSON] та [PERSON] основного боргу за договорами позики підлягає задоволенню. При цьому суд критично ставиться до заяв представника відповідачів щодо отримання позичених коштів позивачем через дивіденди від господарської діяльності товариства, так як жодних доказів цього відповідачами не надано. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та доведені, а тому задовольняє їх у повному обсязі. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь [PERSON] підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 6090 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved