Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки 24 червня 2008 року Відповідачем [PERSON] позичені у Позивача [PERSON] валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 970 000 (дев'ятсот сімдесят тисяч) гривень, що на момент отримання коштів в борг складало еквівалент 200 000 (двісті тисяч) доларів США, які Відповідач зобов'язався повернути Позивачу не пізніше 24 грудня 2008 року. На підтвердження цього факту та на виконання вимоги' ч. 1 ст. 1047 ЦК України, Відповідачами із Позивачем того ж дня в письмовій формі укладено Договір позики. На підставі ч. 4 ст. 209 ЦК України, на вимогу обох сторін, 24 червня 2008 року Договір позики був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований нею в реєстрі за № 2466. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки Відповідач грубо порушив взяті на себе за Договором позики зобов'язання і борг у повному обсязі Позивачеві не повернув, Позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав в суд із позовом про стягнення з Відповідача суми заборгованості. За результатами розгляду цивільної справи № 2-3259/10/03 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики 23 листопада 2010 року Київський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким позовні вимоги задовольнив частково і стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 24 червня 2008 року в розмірі 318 519 (триста вісімнадцять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять) грн. 41 коп., держмито в розмірі 400 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн. 00 коп., а всього - 318 949 (триста вісімнадцять тисяч дев'ятсот сорок дев'ять)грн. 41 коп. За результатами апеляційного перегляду вказаної вище цивільної справи 02 лютого 2011 року апеляційний суд Харківської області ухвалив рішення у справі № 22-Ц-574/204 1 року, яким рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2010 року в частині суми стягнення змінив і стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 25 грудня 2008 року по 15 березня 2010 року - 342 911 грн. 90 коп., три проценти річних від простроченої суми - 10 812 грн. 17 коп., неустойку - 10 000 грн. 00 коп., держмито в розмірі 1700 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. 00 коп., а всього - 365 544 грн. 07 коп. Однак, оскільки зазначені вище судові рішення, які набрали законної сили, Відповідач не виконав і визначений судами належний до сплати ним борг Позивачу не повернув, [PERSON] звернувся в суд із позовом до Відповідача про стягнення процентів за користування коштами, інфляційного збільшення боргу, трьох процентів річних та неустойки, за результатами розгляду якого 19 липня 2012 року Київський районний суд м. Харкова ухвалив рішення у справі № 2018/6970/12 (провадження № 2/2018/2185/12/07), яким позовні вимоги задовольнив частково і додатково стягнув з Відповідача на користь Позивача суму інфляційного збільшення боргу в розмірі 8 277 грн. 18 коп., три проценти річних від суми боргу у розмірі 10 819 грн. 46 коп., судовий збір V розмірі 214 грн. 60 КОП., а ВСЬОГО 19 311 Грн. 24 коп. За результатами апеляційного перегляду вказаної вище цивільної справи 06 грудня 2012 року апеляційний суд Харківської області ухвалив рішення у справі № 2/2018/2185/12/07 (провадження № 22ц/2090/6301/2012), яким рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2012 року змінив і стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] суму інфляційного збільшення боргу в розмірі 18 277 грн. 21 коп., три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 13 399 грн. 94 коп., судовий збір в розмірі 316 грн. 77 коп.. а всього - 31 993 грн. 92 коп. У задоволення позовних вимог про стягнення неустойки в сумі 892 000 грн. 00 коп. відмовлено з інших, аніж зазначено судом першої інстанції, підстав. За результатами касаційного перегляду вказаної справи, 12 червня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2012 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2012 року в частині позовних вимог щодо стягнення неустойки скасував і справу в цій частині повернув на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині зазначені судові рішення першої та апеляційної інстанції залишені без змін і набрали законної сили. За результатами нового (повторного) розгляду вказаної цивільної справи в частині стягнення неустойки 07 листопада 2013 року Київський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнив частково і стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку В розмірі 50 000 грн. 00 коп. Таким чином, за невиконання судових рішень, що набрали законної сили і якими визначено було суму заборгованості за договором позики, судами додатково ще стягнуто з Відповідача на користь Позивача суму інфляційного збільшення боргу в розмірі 18 277 грн. 21 коп., три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 13399 грн. 94 коп., судовий збір в розмірі 316 грн. 77 коп. та неустойку в розмірі 50 000 грн. ОС коп., а всього - 81 993 грн. 92 коп. Крім того, оскільки на протязі розгляду на вирішення зазначеної вище цивільної справи [PERSON] жодних коштів [PERSON] так і не сплатив, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2013 року у справі № 2018/11697/2012 (провадження № 2/640/267/13), яке також набрало законної сили, додатково стягнуто з нього за вже згадуваним договором позики від 24 червня 2008 року неустойку в розмірі 176 000 грн. 00 коп., три проценти річних у розмірі 2 132 грн. ЗО коп., судовий збір в розмірі 1791 грн. 32 коп., а всього - 179 923 грн. 62 коп. Отже, згідно зазначених вище судових рішень, які набрали законної сили, всього за укладеним договором позики від 24 червня 2008 року з Відповідача на користь Позивача було стягнуто суму заборгованості в розмірі 627 461 (шістсот двадцять сім тисяч чотириста шістдесят одну) грн. 61 коп. Отже, загальна сума боргу Відповідача перед Позивачем за укладеним ними договором позики неодноразово була предметом судового розгляду і визначена судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує. Крім того, всі обставини, що встановлені у вказаних судових рішеннях додатковому повторному) доказуванню також не підлягають, оскільки в цій справі беруть участь ті ж самі особи. З метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за Договором позики від 24 червня 2008 року за реєстровим № 2466, 07 липня 2008 року Відповідачем із Позивачем було укладено іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, 07 липня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 2667 (надалі - «іпотечний договір») (фотокопія іпотечного договору додається). За умовами іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов'язань Відповідача з повернення Позивачу боргу за Договором позики, Відповідач передав Позивачу в іпотеку житловий будинок [ADDRESS] в місті Харкові. Вказане майно є власністю Відповідача і належить йому на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 04 липня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5103. Вказаний договір дарування житлового будинку був зареєстрований Відповідачем' 07 липня 2008 року в КП «ХМБТІ», про що йому було видано Витяг за № 19432758, реєстраційний № 1985829, номер запису: 68850 в книзі. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Диспозиція норми ч. 1 ст. 38 Закону передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобов'язанням шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві здійснюється за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі). Позивач [PERSON] обрав саме такий передбачений Законом України «Про іпотеку» спосіб задоволення своїх вимог за основним зобов'язання, у зв'язку з чим звертається до суду із цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням визначеної ст. 38 Закону процедури продажу його третій-особі покупцю. Відповідно до ст. 39 Закону, саме рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). У відповідності із вимогами згадуваної вище норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку», задовольняючи вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, у своєму рішенні суд обов'язково зазначає, крім іншого, про вжиті ним заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації. Позивач переконаний, що під час розгляду справи за цим позовом і, власне, після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, Відповідач намагатиметься зчинити абсолютно всі можливі, в тому числі і протиправні, дії, аби пошкодити предмет іпотеки, знищити його або, щонайменш, істотно знецінити його вартості. У зв'язку з цим, разом з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу його іпотекодержателем третій особі-покупцю, Позивач переконаний у необхідності і проситиме суд вжити заходи щодо збереження предмета іпотеки шляхом передання його в управління Позивача на період до його реалізації. Оскільки, як зазначалось, вимога Позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки пред'являється ним із цим позовом вже після вирішення судами його вимог про стягнення з Відповідача заборгованості за договором позики, судовий збір за подання цього позову Позивачем сплачено як за подання позовної заяви немайнового характеру. Висновок про правомірність сплати судового збору саме в такому розмірі продиктований положенням абз. 2 п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо). В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити його. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував та надав усні та письмові заперечення, згідно яких, У своїй позовній заяві [PERSON] неправомірно стверджує, що договір, який було укладено 07 липня 2008 року є іпотечним договором і дана обставина надає йому право на звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується наступним: Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель мас право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважено перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що оформлення іпотеки відбувається шляхом укладення іпотечного договору, який укладається між: одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між; іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також: вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Таким чином, у випадку укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» є безумовним і додаткового винесення рішення суду не потребує. У даному випадку рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише на підставі іпотечного договору. Відповідно до вищевказаних норм Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремими договорами (за виключенням випадку, коли іпотечний договір містить відповідне застереження) і договір про задоволення вимог іпотекодержателя є похідним від іпотечного договору. Крім того, сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 липня 2008 року у п. З містить посилання,що у забезпечення виконання зобов'язання, що викладено у п. 1 даного договору повинен бути укладений договір іпотеки. Однак, як було встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 січня 2012 року по цивільній справі № 2018/2-3040/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок по [ADDRESS], у м. Харкові, між [PERSON] та [PERSON] іпотечного договору укладено не була. Відповідно до ухвали апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2012 року по справі № 2/2018/387/2012 зазначене рішення суду першої інстанції залишено без зміно та також встановлено, що між: сторонами не укладався іпотечний договір, а тому правові підстави для виконання умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя відсутні. Окрім того, суд апеляційної інстанції встановив, що у [PERSON] не виникло статусу Іпотекодержателя, що свідчить про неможливість укладення між ним та боржником договору про задоволення вимог іпотекодержателя та позбавляє його можливості вимагати примусового виконання договору. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2012 року вищевказані рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін, а касаційну скаргу [PERSON] без задоволення. Відповідно до ч. ст. 60 ЦПК України встановлено, що Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України встановлено, що Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, у позивача [PERSON] відсутні правові підстави для звернення стягнення на житловий будинок по [ADDRESS] у м. Харкові, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим номером 2666. Вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає за наступних підстав. Так, судом встановлено, що 24 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим номером 2466. Станом на момент вирішення даної справи у суді існує заборгованість [PERSON] перед [PERSON], яка виникла на підставі вищевказаного договору позики. 07 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим номером 2667. У зв'язку з неповним виконанням зобов'язань судовими рішеннями було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто суму заборгованості в розмірі 627 461 (шістсот двадцять сім тисяч чотириста шістдесят одну) грн. 61 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель мас право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважено перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що оформлення іпотеки відбувається шляхом укладення іпотечного договору, який укладається між: одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між; іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Виходячи зі змісту вищевказаних норм, суд робить висновок про те, що іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержателя (в якому відсутнє відповідне застереження) - є різними договорами, і договір про задоволення вимог іпотеко держателя є похідним договором від іпотечного. Згідно п. 3 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.07.2008 року, сторони домовилися про укладення договору іпотеки, але на виконання цього наміру ніяких дій не вчинили і договір іпотеки не уклали, у зв'язку з чим, у позивача не виникло статусу іпотекодержателя, а тому відсутні підстави для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed