Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовомдо\~ [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обгрунтування позовних вимог вказує, що 26 серпня 2020 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив у нього гроші в сумі 1500 доларів США, строком повернення вказаної суми до 29 серпня 2020, що підтверджується розпискою від 26.08.2020. Грошові кошти відповідач у строк не повернув. Позивачем було направлено відповідачу претензію щодо виконання грошового зобов`язання. Однак, відповідач суми позики не повернув. Тому просить суд стягнути заборгованість за договором позики, три проценти річних та пеню. Ухвалою суду від 04.12.2020 року відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву не подав. Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача, шляхом постановлення заочного рішення. 25.05.2021 постановлено ухвалу суду про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, згідно з ч.2\~статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 26 серпня 2020 року\~\~між сторонами було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив\~\~в [PERSON] гроші в сумі 1500 доларів США, які зобов`язався повернути до 29 серпня 2020 року. У разі прострочення зобов`язання [PERSON] зобов`язувався виплатити пеню в розмірі один відсоток від суми боргу за кожен день прострочення. На підтвердження отримання вищевказаної суми [PERSON] власноручно написав розписку від 26.08.2020, підписав таку. Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи. (а.с.13) Добровільно заборгованість за договором позики відповідач не повертає позивачу, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, трьох процентів річних та пені. Згідно з наданими позивачем розрахунками, що містяться в позовній заяві, заборгованість за договором позики становить: заборгованість за договором позики у сумі 1500 доларів США, три проценти річних в сумі 263,47 доларів США, пеню в сумі 1140 доларів США за період з 30.08.2020 по 13.11.2020 (день звернення до суду), які і просить стягнути в його користь з відповідача. Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика\~Глави 71 ЦК України. Так, відповідно до вимог\~ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами\~ст. 610 Цивільного кодексу України\~порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками\~ст.1046 ЦК України Частина 2\~ст. 1047 ЦК України\~передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1\~ст.1046 ЦК України, а також ч.1\~ст.1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1\~ст. 1049 ЦК України. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З дослідженого оригіналу боргової розписки видно, що відповідач [PERSON] 26.08.2020 отримав від позивача [PERSON] кошти в сумі 1500 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 29.08.2020. У разі прострочення зобов`язання нараховується пеня один відсоток від суми боргу за кожен день прострочення. Загалом, зі змісту вказаної боргової розписки видно наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики, встановлений факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також зазначено про зобов`язання позичальника повернути борг у визначений строк. Статтею 545 ЦК України\~визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що судом встановлено факт укладення між сторонами саме договору позики від 26.08.2020 року, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема\~ст.1047 ЦК України, а відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 1500 доларів США є обґрунтованими, засновані на законі, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи позов в частині стягнення 3 відсотків річних на підставі\~ст. 625 ЦК України\~суд виходить з наступного. За змістом\~статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з висновку, який зроблено у Постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Крім того, у частині визначення 3% річних у доларах США, оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У частині другій\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. В силу вимог\~ст. 625 ЦК України\~розмір 3 процентів від суми позики позивач розраховує наступним чином: з 30.08.2020 по 13.11.2020 року від суми позики 1500 доларів США х 3%/365*76 днів = 263,47 доларів США. Суд не погоджується із наданим позивачем розрахунком, оскільки провівши розрахунки за формулою: [Проценти]\~=\~[Сума\~боргу]\~? [Процентна\~ставка (%)]\~/\~100%\~? [Кількість\~днів]\~/\~[Кількість\~днів у\~році] та врахувавши, що грошове зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі розписки від 26.08.2020 року залишається невиконаним за період з 30.08.2020 року по 13.11.2020 року, відтак за вказаний період позивач має право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 9,37 доларів США (1500 доларів США х 3% /100% х 76 днів прострочення виконання зобов`язання / 365 днів. Щодо вирішення позову в частині стягнення пені, то суд виходить з наступного. За приписами\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У розписці передбачено, що у випадку неповернення позики до 29.08.2020 року, з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 1% за кожен день затримки, тобто за період з 30.08.2020 року по 13.11.2020 року пеня складає 1140 доларів США. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком, оскільки провівши розрахунки за формулою ([Пеня] = [Сума боргу] ? [Ставка пені у день (%)] / 100% ? [Кількість днів] та врахувавши, що грошове зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі розписки від 36.08.2020 року залишається невиконаним за період з 30.08.2020 року по 13.11.2020 року, відтак за вказаний період позивач має право на стягнення пені в розмірі 1140 доларів США (1500 доларів США х 1% /100% х 76 днів прострочення виконання зобов`язання). Враховуючи, що умовами укладеного між сторонами договору про надання позики в іноземній валюті передбачено нарахування пені від невиплаченої у строк суми за кожен день прострочення платежу, вимоги позикодавця щодо стягнення з позичальника суми пені в іноземній валюті, обчисленої за кожен день прострочення повернення позики, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому слід враховувати, що як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок викладно у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18; від 16 січня 2019 року, справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18. Отже, позивач поряд із сумою боргу має право і на пред`явлену пеню в іноземній валюті, передбачену умовами договору позики. Що стосується стягнення суми позики в іноземній валюті - долар США без одночасного визначенням гривневого еквіваленту вказаної суми, то суд зазначає наступне. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~,\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», чинних на момент складання розписки. Згідно зі\~ст. 524 ЦК України\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 року у справі 723/304/16-ц. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає заборгованість у доларах США без визначення еквівалента суми боргу в національній валюті. Стягнення боргу за договором позики здійснюється у валюті позики, про що 16.01.2019 Великою Палатою Верховного Суду зроблено відповідний правовий висновок у справі №464/3790/16-ц. Відтак, з урахування викладеного вище, позов підлягає до задоволення і на користь позивача необхідно стягнути з відповідача заборгованість за договором позики (розписки) від 26 серпня 2020 року. Відповідно до ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial