Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.11.2007 року між ним та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту за № 11259726000 та на забезпечення його виконання був укладений договір іпотеки за № 71216, предметом якого є житловий будинок, розташований в [ADDRESS]. Згідно п.1.1 договору він отримав кредит в сумі 102000 доларів США із зобов'язанням повернути його банку та сплатити плату за користування в порядку та на умовах, зазначених у договорі. У п.7.12 договору передбачено, що перед укладенням договору він отримав від банку інформаційний лист згідно вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, таку обставину він заперечує, так як будь-якої інформації під розписку не отримував. Перед укладенням договору він не був обізнаний про розмір нарахування та сплати щомісячних платежів, в тому числі і процентів. Є лише графік погашення кредиту. У якому такі дані відсутні. Банком порушено вимоги, передбачені п.п.2.1-2.4, 3.8 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ за № 168 від 10.05.2007 року, щодо надання йому, як споживачу, в письмовій формі, інформації про умови кредитування, зокрема наявні форми та валюту кредитування, суми та періоди повернення кредиту, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору, в тому числі і зі сторони банку; його не попереджено про валютні ризики; не надано інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентів за користування ним. Отже, на момент укладення договору він не був обізнаний щодо істотних умов договору та йому не була надана відповідна, зазначена вище інформація, тому з підстав, передбачених ст.ст.203, 215, 216, 229 ЦК України, ст.ст. 1, 11, 15, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати договір про надання споживчого кредиту № 11259726000 від 28.11.2007 року недійсним та визнати недійсним договір іпотеки № 71216, оскільки він є похідним від договору споживчого кредиту. Позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги, вказуючи також, що кредитний договір ним був підписаний, але з його умовами не знайомився, за договором отримав 102000 доларів США під 14% річних строком на 10 років, із графіком погашення кредиту ознайомлений, протягом 6-7 років дотримувався графіку, потім інколи не платив, періодично, в загальному біля року, як тільки виникла заборгованість, вирішив оспорити кредитний договір. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, пояснивши також, що кредитний договір був укладений на строк до 28.11.2017 року, також було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок, що належить позивачу. Договір кредиту містить умови, які є несправедливими, передбачає зміну відсоткової ставки у п.1.3. У договорі не передбачено такої умови, як «у разі добросовісного виконання відсоткова ставка зменшується». При укладенні договору порушено вимоги чинного законодавства і позивач опинився у несправедливих умовах. У договорі не визначено збереження реальної вартості іпотеки. У змісті договору відсутні умови: валютні ризики, не встановлено інфляційних втрат, не надано інформації про сукупну вартість кредиту, не надано інформації щодо умов кредитування, а отже сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, договір передбачає «кабальні» умови для позивача, з передбачених 13,90% реально нараховуються 16,25% згідно додатку № 2, кредит подорожчав на 77397 доларів США, позивач мав сплатити 515000 гривень, а на день пред'явлення позову ця сума становить 1880486 гривень. Позивача не попереджено про валютні ризики. Договір є таким, що не укладений. Відповідачем порушено постанову НБУ за № 168. Банком самовільно збільшено відсоткову ставку. Позивач помилявся щодо істотних умов договору. Банк ввів позивача в оману щодо істотних умов договору. Представник відповідача подав письмове заперечення проти позову, зазначаючи, що позивач 21.11.2007 року власноручно заповнив та підписав заяву на видачу кредиту із зазначенням суми та валюту кредиту у доларах США. Позивач сам обрав для себе менший процент за користування кредитом, але з ризиками курсових коливань валюти, що і було передбачено у п.1.1 ч.4 договору. Також, позивачем засвідчено підписом у договорі передбачену у п.7.2 умову щодо отримання інформаційного листа згідно вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Необгрунтованими є доводи позивача стосовно неповідомлення про сукупну вартість кредиту, введення його в оману, несправедливі умови, оскільки вони спростовуються наявними та підписаними позивачем додатків до кредитного договору, зокрема додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Позивачем не наведено жодних обставин, відносно яких його було введено в оману та стосовно яких його вибір був несвідомим. Вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним, тому відсутні підстави для задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що 28.11.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту за № 11259726000, за яким позивач отримав 102000 доларів США на умовах сплати 13,90% річних на строк до 28.11.2017 року. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки за № 71216, предметом якого є житловий будинок, розташований в [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору позичальник, укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту. Розділом 5 кредитного договору передбачено порядок зміни процентної ставки. Як передбачено п.4.1, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та /або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню: у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Пунктами 4.2 та 4.3 кредитного договору передбачено сплату штрафу за нецільове використання кредитних коштів та сплату неустойки за будь-яке порушення зобов'язань, передбачених п.3.4.2 договору. До кредитного договору додано Графік погашення кредиту, як додаток № 1, який підписаний обома сторонами договору. Судом також встановлено, що між сторонами також 28.11.2007 року укладено додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту № 11259726000 від 28.11.2007 року і позивальником підписано додаток № 2 до договору (Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту), що спростовує доводи позивача стосовно ненадання відповідачем інформацію про сукупну вартість кредиту. Додатковою угодою передбачено збільшення процентної ставки за кредитними зобов'язаннями, сплату комісії, та про ознайомлення позивальника із Графіком платежів, визначенням сукупної вартості кредиту, Тарифами Банку по розрахунково-касовому обслуговуванню (додаток № 3 до договору). Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статтях 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів»: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З аналізу зазначеної норми вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно ч.ч.1,2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У частині 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів2 зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Як вбачається з матеріалів справи, під час укладання договору від 28.11.2007 року позивач був ознайомлений з його умовами, про що свідчить вчинення ним підпису як у кредитному договорі так і у додатковій угоді та додатку № 2 до договору (Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту). Про ознайомлення позивача з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, Умовами кредитування саме у письмовій формі свідчить вчинення ним підпису у анкеті-заяві від 21.11.2007 року. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Між Банком та позичальником укладено договір у письмовій формі і у ньому містяться усі істотні умови, тому він не може вважатися не укладеним. У відповідності із ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що у справі відсутні належні та допустимі докази у розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України про те, що спірний договір є недійсним, що він суперечить моральним засадам суспільства та укладений з порушенням вимог ЦК України, а також що такий договір вчинений під впливом обману з використанням нечесної підприємницької практики. Як встановлено судом, позивач користувалася кредитними коштами і здійснював часткове погашення заборгованості, а тому суд вважає, що виконання позивачем умов кредитного договору від 28.11.2007 року підтверджує прийняття ним умов цього договору та його дійсність. Наведене свідчить про досягнення згоди поміж сторонами по всім суттєвим умовам, тому о такий правочин, згідно вимог ст.204 ЦК України, створює презумпцію його правомірності, у зв'язку з чим, цей договір, згідно вимог ст.629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання за ними, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Також, позивачем не надано на підтвердження факту обману, наявності обставин, щодо яких його введено в оману відповідачем. З огляду на викладені обставини, доводи позивач про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним є необгрунтованими і передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання його недійсним відсутні. Зважаючи на вищенаведене, відсутні підстави й для визнання недійсним договору іпотеки. Посилання представника позивача не відсутність повноважень представника відповідача та на висновок судово-економічної експертизи № 864 від 17.11.2016 року не доводить обґрунтованості заявлених вимог та не може слугувати підставою для задоволення позову. Враховуючи наведене, ст.ст. 203, 204, 207, 215, 509, 526, 530, 610, 612, 627, 629, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed