Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування приміщенням квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У позові посилався на те, що він, позивач та третя особа [PERSON] є співвласниками квартири № 9, яка знаходиться на третьому поверсі в будинку № 137/8 по вулиці Гоголя в місті Миргороді Полтавської області і являє собою окрему квартиру, що складається з двох кімнат: 1 кімната-5, площею 9,3 кв.м., 2 кімната -4, площею 11,8 кв.м., а також кухні -3, площею 4,4 кв.м., ванної кімнати та туалету поєднаного -2, площею 0,9 кв.м., коридор -1 площею 3,4 кв.м., балкон (тераса), площею 0,9 кв.м. Оскільки квартира знаходиться на третьому поверсі, то неможливо переобладнати в окремі квартири і виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, тому виникає необхідність у встановленні порядку користування приміщенням квартири, а саме виділити в його користування кімнату-5, площею 9,3 кв.м., а відповідачу [PERSON] кімнату -4, площею 11,8 кв.м. залишивши в спільному користуванні кухню, обєднаних ванни та туалету, коридор, балкон (терасу). В звязку з тим, що добровільно вирішити це питання з відповідачем не вдалося, він вимушений звернутися до суду. В ході судового розгляду позивач неодноразово змінював і уточнював позовні вимоги та остаточно просив суд: виділити у спільне користування співвласників квартири [PERSON] і [PERSON] кімнату площею 9,3 кв.м. та балкон (терасу) площею 0,9 кв.м., а відповідачу [PERSON] кімнату площею 11,8 кв.м., залишивши в загальному спільному користуванні: кухню, вбиральню (поєднану), коридор; встановити сервітут для співвласників квартири [PERSON] і [PERSON], а також інших осіб, яким може бути надано від [PERSON] та [PERSON] право на відвідання чи користування кімнатою площею 9,3 кв.м., а саме право особистого вільного та безперешкодного проходу до кімнати площею 9,3 кв.м. через кімнату площею 11,8 кв.м., виділену у користування відповідачу. Також просив зобовязати [PERSON] здійснити дії в межах її повноважень по розподілу особових рахунків по оплаті комунальних послуг. Позивач [PERSON] в судове засідання по розгляду остаточних позовних вимог не зявився, до суду подав заяву, в якій свої позовні вимоги підтримав, а справу просив розглянути у його відсутність з участю його представника [PERSON] (а.с.98). Представник позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] [PERSON], що діє на підставі довіреностей (а.с.47, 90) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.83). Представник відповідача [PERSON] [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.41) уточнені позовні вимоги [PERSON] визнала повністю, проти встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою не заперечувала. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи встановив наступне. Позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом та копіями інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.5-8). Конвенцією про захист прав і основоположних свобод та Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2,4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обовязок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 п.6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 14.10.1991 року №7 роз'яснив, що у разі, якщо виділ частки будинку неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленим приміщенням (квартири, кімнати) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (коридор, кухня тощо) можуть бути залишені у загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування житловими приміщеннями може бути встановлений і між учасниками спільної сумісної власності. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку, виходячи із заявлених позовних вимог, спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. Крім того, оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15). За змістом цієї постанови Верховного Суду України в квартирі виділяється в користування саме житлова площа. З аналізу вказаних правовстановлюючих документів та положень ЦК України вбачається, що позивач, відповідач та третя особа є суб'єктами права спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], яким належить: [PERSON] 1/2частина, [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частині спірної квартири. Згідно з технічним паспортом спірна квартира знаходиться на 3 поверсі 4-ти поверхового будинку та складається з: 2-х кімнат жилою площею 21,1 кв.м. у тому числі: 1-а кімната 9,3 кв.м., 2-а кімната 11,8 кв.м., кухні площею 4,5 кв.м., вбиральні поєднаної площею 0,9 кв.м., коридору площею 3,4 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) площею 0,9 кв.м., загальна площа квартири 30,8 кв.м.(а.с. 30). У даному випадку, виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 21,1 кв.м., на позивача і третю особу разом і на відповідача окремо припадає по 10,55 кв.м. Позивачем заявлено варіант розподілу приміщень квартири, в якому собі та [PERSON] в користування він просить виділити житлову кімнату площею 9,3 кв.м. та балкон (терасу) площею 0,9 кв.м., а відповідачу [PERSON] кімнату площею 11,8 кв.м. залишивши в загальному спільному користуванні: кухню, вбиральню (поєднану), коридор. Враховуючи викладене та вимоги чинного законодавства, суд вважає, що вимога [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] є обґрунтованою, законною, такий варіант розподілу не порушує прав співвласників квартири та відповідає вимогам чинного законодавства, а тому він підлягає задоволенню. При цьому, встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту ст. ст. 319, 369 ЦК України, є складовою здійснення ними права спільної сумісної власності, при цьому, співвласники майна позивач та відповідачі по справі у аспекті наведених вище норм мають рівні права щодо користування жилим приміщенням. Тому, враховуючи викладене вище, надання позивачу та третій особі права особистого вільного та безперешкодного проходу до кімнати площею 9,3 кв.м. через кімнату площею 11,8 кв.м., виділену у користування відповідачу, не є встановленням сервітуту, яким, відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України є право користування чужим майном, а є складовою встановлення порядку користування спільним майном. Щодо зобов'язання [PERSON] здійснити дії в межах її повноважень по розподілу особових рахунків по оплаті комунальних послуг суд приходить до наступних висновків: Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереженні спільного майна, у сплаті податків, зборів, обов'язкових платежів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються КМУ. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, в редакції затвердженій\~постановою КМУ №45 від 24.01.2006 року, власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених Постаново КМУ від 08.10.1992 року № 572 передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Як вбачається зі ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позов в цій частині також є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved