Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 02.02.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого він передав, а відповідач отримав в борг 90 000 доларів США. На підтвердження своїх зобов'язань, відповідач при отриманні грошей власноручно написав розписку від 02.02.2013 року. В обумовлений термін, тобто до 01.01.2014 року, та до даного часу відповідач борг не повернув. Він неодноразово звертався до останнього, однак незважаючи на його вимоги, борг на даний час не повернуто, у зв'язку з чим він був змушений звернутись до суду з даним позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги повністю. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини даної справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішенню спору по суті, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході судового розгляду встановлено, що 02.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 90 000 доларів США, а відповідач зобов'язався їх повернути до 01.01.2014 року. Факт одержання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною останнім в момент передачі йому суми позики. Оригінал даної розписки досліджувався судом та приєднаний до матеріалів справи. Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги повністю. Визання представником відповідача позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з наступного. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України, а саме частиною першою вказаної статті передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В ході судового розгляду достовірно встановлено обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, крім того, представник відповідача визнав позовні вимоги повністю та визнання позовних вимог останнього не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також, суд вважає за необхідне у відповідності до ст.88 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп.

Outcome: approved