Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що з 14.01.2005 працював на посаді комірника у Житомирському національному агроекологічному університеті та 30.10.2017 був звільнений із займаної посади за скороченням штату, відповідно до ст. 42, ч.2ст.49, ст. 44 КЗпП України. В період роботи на складах Університету №1 та №2 позивач зберігав належне йому майно та особисті речі (всього 73 найменувань), які після звільнення керівництво Університету не повернуло йому. Після численних звернень 14.11.2018 частину майна йому було повернуто, тому позивач вважає, що відповідач безпідставно користується належним йому майном та просив витребувати з чужого незаконного володіння решту належного йому майна, яке перебуває на складах Університету №1 та №2. Ухвалою судді від 14.01.2019 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.07.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій заперечив проти задоволення позову за необгрунтованістю та безпідставністю. Зокрема зазначив, що [PERSON] дійсно перебував у трудових відносинах з Університетом з 14.01.2005р. по 30.10.2017, які припинилися у зв`язку із скороченням штату. При звільненні позивачем як особою, яка була матеріально відповідальною за збереження цінностей Університету, підписано акт передачі всіх речей, які знаходились на складах, і за які відповідав позивач, обіймаючи посаду комірника. Зазначив, що склади Університету це - приміщення, які призначені для розміщення та зберігання майна, яке належить Університету та використовується для забезпечення діяльності закладу відповідно до Статуту. Позивач у період перебування у трудових відносинах з Університетом не звертався, а відповідач не приймав рішення про надання дозволу на використання службових приміщень у особистих цілях та для розміщення і зберігання особистих речей позивача. Самовільно розміщувати власне майно у місцях, на які не отримано відповідного дозволу, законодавчо не передбачено. Позивачу не надавалося дозволу на розміщення у складах відповідача майна, яке належить позивачу на праві власності. Також представник відповідача не погодився із викладеним у позові твердженням про те, що майном позивача користується відповідач, оскільки до позову не додано жодного доказу на обґрунтування цього. Крім того зазначив, що позивач був попереджений за два місяці про наступне звільнення та у разі, якщо якесь особисте майно і знаходилося на складах відповідача без відома відповідача, ніхто не створював йому перешкод до моменту звільнення та в момент підписання акту передачі матеріальних цінностей забрати власні речі. Також зауважив, що на обґрунтування позовних вимог позивач не надав жодного доказу на підтвердження належності на праві приватної власності йому перелічених у позові 70 предметів (а.с. 27-29). В судовому засіданні позивач позов підтримав частково та просив його задовольнити. Пояснив, що зберігав власні речі та майно в складах №1 та №2 Університету з усного дозволу колишнього ректора; майно належить особисто йому, його синові, який є учасником АТО, та частина майна залишилася після смерті його батьків. Наразі майже все майно йому повернули, не повернули лише дві електричні переноски по 10 м і 15 м довжиною, холодильник б/в «Дніпро», дві труби керамічні по 1,5 м, дві вісі кованих. Представник відповідача позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю. Пояснила, що 29.09.2017 позивачем як особою, яка була матеріально відповідальною за збереження цінностей Університету, підписано Акт прийому-передачі всіх речей, які знаходились на складах, і за які відповідав позивач, обіймаючи посаду комірника. Під час складання акту речей, про які зазначає позивач, на складах виявлено не було. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що знає позивача [PERSON] тривалий час, до 2016 році разом працювали в університеті. Дійсно, позивач зберігав на складах особисті речі, речей було багато, особисто він бачив запчастини та, здається, дві переноски чорного кольору. [PERSON] казав, що це - речі його сина. Коли саме речі були привезені на склад він не пам`ятає, він бачив їх лише на складі. Також йому не відомо, чи забрав [PERSON] речі зі складів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працював з [PERSON] на одному складі та йому відомо, що останній зберігав на складі особисті речі. Він не пам`ятає, коли саме останній перевіз ці речі на склад, проте бачив холодильник «Дніпро», дві труби стандартної довжини, ковані осі дві штуки; переноски не пам`ятає. [PERSON] казав, що це його речі. Йому не відомо, чи забрав [PERSON] свої речі зі складу. Суддя заслухав пояснення сторін та свідків, дослідив позовну заяву та додані до неї матеріали і приходить до наступного висновку. Так, [PERSON] звернувся з позовом до Житомирського національного агроекологічного університету про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Отже, предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (правова позиція висловлена 27 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 925/366/18). В якості доказу своїх позовних вимог позивач надав лише перелік майна, яке він ніби-то зберігав на складах Університету. Натомість представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, надала Акт приймання-передачі матеріальних цінностей від 29.09.2017, підписаний членами комісії та самим позивачем [PERSON] (а.с. 56-68). Перелічені майно та речі в Акті відсутні. Жодного документу, який би підтверджував сам факт наявності на момент інвентаризації матеріальних цінностей на складах речей, перерахованих у позові, суду не додано. Тобто жодних належних та допустимих доказів у розумінні статті 78 ЦПК України в обґрунтування своїх позовних вимог щодо витребування переліченого ним майна у відповідача позивач суду не надав. Допитані за його клопотанням свідки ніяким чином також цього не підтвердили, а лише зазначили, що бачили дещо із зазначеного майна на складах, проте їм не відомо, коли те майно на складах з`явилося та чи забирав його позивач. Таким чином докази, надані позивачем, не підтверджують факту незаконного вибуття майна з його володіння, а також факту незаконного користування відповідача цим майном. Враховуючи, що будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість та недоведеність: позивач їх не довів, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності сторін за статтею 12 ЦПК України.

Outcome: dismissed