Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] : за договором позики від 23.05.2014 року грошові кошти в розмірі 2\~096\~001,18 грн. з них 2\~075\~192,40 грн. основного боргу та 20\~808,78 грн. 3% річних від простроченої суми боргу; за договором позики від 30.05.2014 року грошові кошти в розмірі 680\~114,55 грн. з них 450\~000,00 грн. основного боргу, 228\~894,00 грн. проценти, визначені на рівні облікової ставки Національного банку України, та 1\~220,55 грн. 3% річних від простроченої суми боргу. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23.05.2014 року уклав з [PERSON] безпроцентний договір позики, за яким передав [PERSON] грошові кошти в сумі 600\~000,00 грн., що на день передачі становило еквівалент 50\~000,00 доларів США, та 25\~000,00 доларів США. Факт передачі грошей засвідчено розпискою [PERSON] про отримання грошей від 23.05.2014 року. За умовами договору [PERSON] зобов`язався не пізніше 15.09.2016 року повернути всю суму позики в еквіваленті 75\~000,00 доларів США. У визначений договором позики строк [PERSON] не виконано грошове зобов`язання, внаслідок чого у позикодавця виникло право вимоги суми боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми. Крім того, 30.05.2014 року з [PERSON] було укладено договір позики, оформлений розпискою. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] складена розписка, яка посвідчує передання йому грошових коштів в сумі 450\~000,00 грн. За умовами укладеного договору позики, згідно розписки від 30.05.2014 року [PERSON] зобов`язався повернути позику до 14.12.2016 року. Внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобов`язань позивач вправі стягнути суму боргу, з урахуванням 3% річних від простроченої суми та процентів від суми позики в розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України. 24.01.2017 року на адресу [PERSON] направлена вимога про повернення грошових коштів за договором позики від 23.05.2014 року та за розпискою від 30.05.2014 року. Зазначена вимога отримана [PERSON] 30.01.2017 року, проте відповіді не отримано, грошові кошти не сплачені. У червні 2017 року відповідач подав заперечення проти позову, зазначивши, що 15.09.2016 року за договором позики від 23.05.2014 року повернув [PERSON] грошові кошти у повному обсязі, але, попре завірення, оригінал договору позики та розписку той не знищив. Щодо позовних вимог в частині позики за розпискою від 30.05.2014 року стверджує, що розписку власноруч не складав, вона є сфальсифікованою та написаною іншою особою, 30.05.2014 року з [PERSON] не зустрічався, ніяких грошей не отримував. В запереченнях від 06.12.2017 року зазначав, що з [PERSON] 23.05.2014 року не зустрічався, грошей від нього не отримував, договір позики та розписку від 23.05.2014 року не підписував, дізнався про них з копії позовної заяви, документи є сфальсифікованими та підписаними іншою особою. З заперечень третьої особи [PERSON] вбачається, що на підставі свідоцтва про одруження [NUMBER] ВІД 19.06.1999 року з [PERSON] є подружжям, письмову згоду відповідно до ст. 65 СК України на укладення договорів позики не надавала, що є підставою для визнання їх недійсними, а тому стягнення за борговими документами є неможливим, а компенсації здійснюються в межах можливих наслідків недійсності. Вказувала на відсутність у [PERSON] індивідуальної ліцензії НБУ на право видачі позики в іноземній валюті. Вважає розписку від 30.05.2014 року фіктивною внаслідок невідповідності її форми та змісту вимогам чинного законодавства України. 26 червня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору позики від 23.05.2014 року недійсним та з позовом про визнання розписки від 30.05.2014 року недійсною. Позовну заяву про визнання договору позики від 23.05.2014 року обґрунтувала тим, що відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] від 19.06.1999 року з [PERSON] є подружжям, проживають однією сім`єю, ведуть спільний побут, мають спільне майно та взаємні права та обов`язки. Своєї письмової згоди в порядку ст. 65 СК України на укладення чоловіком договору позики від 23.05.2014 року не надавала, в силу чого він є недійсним. Про його існування договору дізналась тільки в березні 2017 року з позовної заяви про стягнення боргу. Зазначає, що позовна заява [PERSON] не містить доказів отримання коштів [PERSON] на сімейні потреби та витрачання їх в інтересах сім`ї. В позовній заяві про визнання недійсною розписки від 30.05.2014 року посилається на відсутність її згоди на укладення розписки від 30.05.2014 року, у зв`язку з чим вона є недійсною. Про існування розписки дізналась у березні 2017 року з надходженням позовної заяви. Зазначає, що [PERSON] не надано доказів на підтвердження отримання її чоловіком коштів на сімейні потреби та їх витрат в інтересах сім`ї. Вважає, що розписка від 30.05.2014 року є фіктивною, а її форма та зміст суперечить вимогам чинного законодавства. У розписці від 30.05.2014 року відсутні ідентифікаційні номери та паспортні дані, внаслідок відсутності підпису [PERSON] неможливо встановити дійсне волевиявлення надавача розписки, хто саме її надавав, а також факти її укладення та передачі грошей. Відповідач [PERSON] у серпні-вересні 2017 року подав заперечення на позовні заяви [PERSON] , а у травні 2019 року відзиви на позови про визнання недійсними договору позики від 23.05.2014 року та розписки від 30.05.2014 року. Відповідач [PERSON] посилався на те, що ст. 65 СК України не застосовується до договорів позики і не може бути підставою для визнання їх недійсними. Згоди позивачки на укладання договорів позики від 23.05.2014 року та 30.05.2014 року не потрібно, оскільки ці правочини не є договорами з розпорядження майном подружжя. Вважає, що права позивачки за договорами від 23.05.2014 року та від 30.05.2014 року не порушені, оскільки позовні вимоги заявлені лише до її чоловіка, будь-яких грошових вимог до [PERSON] не заявлено. Зазначає, що подання безпідставних та надуманих позовів є недобросовісним використанням процесуальних прав та зловживанням правом. Позови подані в недобросовісних цілях, з метою штучного створення судового спору для перешкоджання розгляду справи зі стягнення боргу з її чоловіка. Вказує на підтвердження висновком судово-почеркознавчої експертизи № 25892 від 30.11.2018 року складання [PERSON] договору позики від 23.05.2014 року та розписки від 30.05.2014 року, що спростовує її доводи про складання документів іншою особою. Відповідач [PERSON] заявляє про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 23.05.2014 року та за позовом про визнання недійсним правочину розписки від 30.05.2014 року внаслідок подання їх поза межами трирічного строку, а саме 26 червня 2017 року, тоді як договори укладені відповідно 23.05.2014 року та 30.05.2014 року. У травні 2019 року відповідачем [PERSON] подані заяви про визнання позовних вимог [PERSON] за обома поданими позовами. В обґрунтовування заяв про визнання позову про недійсність договору позики від 23.05.2014 року та позову про визнання недійсним розписки від 30.05.2014 року, посилався на відсутність письмової згоди [PERSON] на їх укладення, а також недобросовісність дій сторін правочинів його у неповідомлені дружини про їх укладення та обізнаності [PERSON] у відсутності згоди [PERSON] . Зазначав, що розписка від 30.05.2014 року не відповідає чинному законодавству, оскільки не містить усієї необхідної інформації, зокрема ідентифікуючих відомостей сторін (ІПН, серію та номер паспорта), місце укладання договору. Відповідачем [PERSON] подана заява про відмову у прийнятті визнань відповідачем [PERSON] позовів дружини [PERSON] , оскільки вони суперечать закону та порушують права та інтереси його як кредитора за позовом до [PERSON] Стверджує, що договір позики від 30.05.2014 року відповідає нормам ЦК України, підтверджує отримання [PERSON] грошових коштів в борг, зобов`язання з їх повернення та дату отримання, а висновок судово-почеркознавчої експертизи № 25892 від 30.11.2018 року є беззаперечним доказом складання і договору позики від 23.05.2014р., і розписки від 30.05.2014р. саме відповідачем [PERSON] . Крім того, зі змісту заяв вбачається визнання [PERSON] та його дружиною ( в позовній заяві ) факту отримання грошових коштів саме у позику. Суперечливість попередніх тверджень подружжя за обставинами боргу, безпідставність та надуманість позовів [PERSON] свідчать про недобросовісність використання та зловживання процесуальними правами з метою завдання йому шкоди. Ухвалою суду від 18.04.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В судове засідання з`явились представники позивача [PERSON] , інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. За відсутністю заперечень з боку представників позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, заочно у відповідності до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Представники позивача [PERSON] В.Я. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] , адвоката Яценка А.О., дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. \~ \~ \~ \~23.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, за яким [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 600\~000,00 (шістсот тисяч) грн., що становило еквівалент 50\~000,00 (п`ятдесят тисяч) доларів США та 25\~000,00 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути отримані гроші в сумі еквівалент 75\~000,00 (сімдесят п`ять тисяч) доларів США в строк до 15.09.2016 року, про що [PERSON] видав розписку від 23.05.2014 року (т. 1 а.с. 4-5 ). \~ \~ \~ \~По закінченню зазначеного у договорі позики строку позичальник [PERSON] грошові кошти не повернув. 30.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, оформлений розпискою, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти в сумі 450\~000, 00 (чотириста п`ятдесят тисяч) грн. та зобов`язався повернути в строк до 14.12.2016 року (т. 1 а.с. 6 ). У визначений у розписці строк позичальник [PERSON] свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. 24.01.2017 року [PERSON] на адресу [PERSON] направлялась вимога про повернення грошових коштів за договором позики від 23.05.2014 року та за розпискою від 30.05.2014 року. На вимогу отриману 30.01.2017 року [PERSON] відповіді не надав, грошових коштів [PERSON] не сплатив (т. 1 а.с.7-8 ). Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~звичаїв ділового\~обороту,\~вимог розумності\~та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 2 ст. 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Суд погоджується з розрахунком позивача щодо сум, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] , виходячи з умов договору позики від 23.05.2014 року та розписки від 30.05.2014 року, а також вищевказаних правових норм Цивільного кодексу України. За договором позики від 23.05.2014 року, враховуючи його безпроцентність, стягненню з [PERSON] підлягають сума основного боргу та 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 16.09.2016р. по 15.01.2017р. Основна заборгованість складає 75\~000 доларів США, офіційний курс гривні до долара на 15.01.2017р. становить 27,6692 грн. за 1 долар США. Таким чином, сума основного боргу складає 2\~075\~192,40 грн.(75\~000,00 х 27,6692). 3% річних від простроченої суми боргу складає 20\~808,78 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з [PERSON] за договором позики від 23.05.2014 року, становить 2\~096\~001,18 грн. (2\~075\~192,40 + 20\~808,78). За договором позики, оформленого розпискою від 30.05.2014 року, стягненню з [PERSON] підлягають сума основного боргу, проценти, визначені на рівні облікової ставки НБУ, інфляційні витрати та 3% річних від простроченої суми боргу за період з 14.12.2016р. по 15.01.2017р.. Основна заборгованість складає 450\~000,00 грн., проценти 228\~894,00 грн., (інфляційне збільшення суми боргу не відбулось), 3% річних складає 1\~220,55 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню за розпискою від 30.05.2014 року з [PERSON] становить 680\~114,55 грн. (450\~000,00+228\~894,00+1\~220,55). Відповідач зустрічних розрахунків заборгованості або обгрунтування невірності наданих позивачем розрахунків не надав. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доводи відповідача [PERSON] , викладені ним у своїх запереченнях на позов [PERSON] щодо фальсифікації боргових документів, спростовуються судово-почеркознавчою експертизою № 25892 від 30.11.2018 року, за висновком якої підтверджено належність [PERSON] підписів на договорі позики та розписки від 23.05.2014 року, а також складання ним розписки від 30.05.2014 року (т.9 а.с.3-7 ). Таким чином, підписання договору позики та розписки від 23.05.2014 року, як і складання розписки від 30.05.2014 року підтверджує факт отримання [PERSON] грошових коштів в борг, адже отримання грошових коштів на будь-яких інших правових підставах [PERSON] не доведено та матеріалами справи не підтверджено. Суперечливість тверджень відповідача [PERSON] та його дружини [PERSON] від повного заперечення існування боргу, його повернення та недійсності правочинів свідчить про намагання уникнути відповідальності за борговими зобов`язаннями та недобросовісність використання та зловживання процесуальними правами. Отже, доводи відповідача [PERSON] , які містяться в його запереченнях на позов, в заявах про визнання позову [PERSON] суд находить безпідставними та необґрунтованими. Суд відмовляє у задоволенні позовів [PERSON] про визнання недійсними договору позики від 23.05.2014 року та розписки від 30.05.2014 року внаслідок їх безпідставності та недоведеності. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачем [PERSON] не наведено фактів порушення її прав і не доведено належними та допустимими доказами. Позивач [PERSON] просить стягнути грошові кошти тільки з [PERSON] , будь-яких позовних вимог до його дружини [PERSON] не заявляє і доводів про використання коштів в інтересах сім`ї не наводить. Обґрунтування позовів [PERSON] щодо недійсності правочинів позики від 23.05.2014 року та 30.05.2014 року з підстав відсутності її письмової згоди на укладення чоловіком [PERSON] правочинів, необхідність надання якої передбачена ст. 65 СК України, суд находить помилковим. На укладення [PERSON] договорів позики згода його дружини [PERSON] не потрібна, а стаття 65 СК України до оскаржуваних позивачкою правочинів, за якими грошові кошти набуваються у власність, не підлягає застосуванню, оскільки регулює питання розпорядження спільним майном подружжя. Дана правова позиція узгоджується з висновком, викладеним у п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також судовою практикою Верховного Суду (постанови від 01.04.2019р. у справі №127/3287/17 (ЄДРСР 80980211), від 06.02.2019р. у справі №317/3804/14 (ЄДРСР 79988713), від 24.10.2018р. у справі №201/373/16 (ЄДРСР 78110554), від 02.04.2018р. у справі №185/3577/17 (номер в ЄДРСР 73565830) та в інших. Постанови Верховного Суду України від 20.02.2013р. у справі №163цс12 (ЄДРСР 30005873) та від 19.06.2013р. у справі №6-55цс13 (ЄДРСР 32056436), на які посилається позивач [PERSON] як на підтвердження позовних вимог, до уваги судом не приймаються, оскільки винесені за іншими обставинами. Твердження позивачки [PERSON] з приводу фіктивності розписки від 30.05.2014 року та невідповідності її форми та змісту вимогам чинного законодавства України спростовуються висновком судово-почеркознавчої експертизи, якою встановлена автентичність підписів на договорі позики і розписці від 23.05.2014 року та складання розписки від 30.05.2014 року її чоловіком [PERSON] , а розписка від 30.05.2014р. відповідає нормам ЦК України, оскільки підтверджує отримання [PERSON] грошових коштів в борг, зобов`язання з їх повернення та дату отримання. Також не знайшло свого підтвердження посилання [PERSON] на необхідність отримання індивідуальної ліцензії НБУ для укладення договорів позики в іноземній валюті. З листа НБУ зазначено, що Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» не передбачено видачу індивідуальної ліцензії на укладення договорів/видачу документів (т.5 а.с.80-81). Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019р. у справі №373/2054/16-ц зазначено про правомірність застосування іноземної валюти у договорі позики і без будь-якої необхідності отримання валютної ліцензії. За таких обставин, суд дійшов висновку, що права позивачки договором позики від 23.05.2014 року та договором позики на підставі розписки від 30.05.2014 року не порушуються, а отже судового захисту не потребують. Не підлягає застосуванню позовна давність до позовних вимог позивачки [PERSON] про визнання недійсними договору позики від 23.05.2014 року та розписки від 30.05.2014 року, на якій наполягає представник позивача [PERSON] адвокат Яценко А.О., оскільки судом не встановлено порушення оспорюваними правочинами прав позивачки [PERSON] , а у задоволенні позовів відмовлено з підстав їх необґрунтованості, в протилежному випадку відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц ЄДРСР 75296530). Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, що підтверджується, у тому числі, наданими позивачем договором позики від 23.05.2014 року, засвідченого розпискою від 23.05.2014 року, та договором позики, оформленого розпискою від 30.05.2014 року, умови яких [PERSON] не виконав, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача [PERSON] в дохід держави внаслідок звільнення позивача [PERSON] як інваліда 2-групи від його сплати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved