Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Позов мотивовано тим, що 25 листопада 2019 року до позивача [PERSON] звернувся [PERSON] із проханням позичити йому грошові кошти у сумі 24 000 грн. 00 коп., які він зобов`язувався повернути до 10 квітня 2020 року. Сторонами було укладено договір позики про передачу позивачем відповідачу 24 000 грн. 00 коп. за умови їх повернення [PERSON] в строк до 10 квітня 2020 року. 25 листопада 2019 року позивачем були передані готівкові кошти в сумі 24 000 грн. 00 коп. [PERSON] . Про передачу зазначеної суми коштів та зобов`язання їх повернення в термін до 10 квітня 2020 року [PERSON] написав відповідну розписку. 25 січня 2020 року до позивача повторно звернувся [PERSON] із проханням позичити йому грошові кошти у сумі 15 000 грн. 00 коп., які він зобов`язувався повернути до 10 лютого 2020 року. Сторонами було укладено договір позики про передачу позивачем відповідачу 15 000 грн. 00 коп. за умови їх повернення [PERSON] в строк до 10 лютого 2020 року. 25 січня 2020 року позивачем були передані готівкові кошти в сумі 15 000 грн. 00 коп. [PERSON] . Про передачу зазначеної суми коштів та зобов`язання їх повернення в термін до 10 лютого 2020 року [PERSON] написав відповідну розписку. 01 лютого 2020 року до позивача знову звернувся [PERSON] із проханням позичити йому грошові кошти у сумі 1 600 доларів США, які він зобов`язувався повернути до 31 травня 2020 року із виплатою відсотків у розмірі 0,5 % за кожен день користування позикою. Сторонами було укладено договір позики про передачу позивачем відповідачу 1 600 доларів США за умови їх повернення [PERSON] в строк до 31 травня 2020 року. 01 лютого 2020 року позивачем були передані готівкові кошти в сумі 1 600 доларів США [PERSON] . Про передачу зазначеної суми коштів та зобов`язання їх повернення в термін до 31 травня 2020 року [PERSON] написав відповідну розписку. 10 лютого 2020 року [PERSON] суму в розмірі 15 000 грн. 00 коп. позивачу не повернув, посилаючись на тимчасові труднощі та пообіцяв віддати цю суму разом із іншою позикою у розмірі 24 000 грн. 00 коп. вже 10 квітня 2020 року. [PERSON] погодився, але 10 квітня 2020 року [PERSON] не повернув 24 000 грн. 00 коп. та 15 000 грн. 00 коп., що отримав за розписками від 25 листопада 2019 року та 25 січня 2020 року. Після цього [PERSON] почав уникати позивача, на телефонні виклики не відповідав, за місцем реєстрації не з`являвся. 15 червня 2020 року позивачем було направлено претензію про повернення грошових коштів на ім`я [PERSON] на адресу: [ADDRESS] . Однак, протягом трьох днів кур`єр не міг вручити [PERSON] зазначеного листа по причині його відсутності за адресою реєстрації. 18 червня 2020 року позивачем повторно було надіслано зазначену претензію, однак, вказаний лист також повернувся, оскільки не був вручений [PERSON] по причині його відсутності за вказаною адресою. Крім того, позивач у своїй позовній заяві зазначає про те, що відповідач повинен сплатити йому штрафні санкції за користування коштами позивача. Зазначені обставини змусили позивача звернутись до суду за захистом порушеного права. Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2020 року, у даній цивільній справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Однак, у визначені судом строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України,суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами у справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як було встановлено судом, що 25 листопада 2019 року між сторонами було укладено договір позики, у відповідності до умов якого, [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму у розмірі 24 000 грн. 00 коп., яку зобов`язався повернути до 10 квітня 2020 року. На підтвердження укладення вищезазначеного договору позики та його умов відповідачем [PERSON] 25 листопада 2019 року було надано власноручно написану розписку (а.с. 6). Крім того, 25 січня 2020 року між сторонами було укладено договір позики, у відповідності до умов якого, [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму у розмірі 15 000 грн. 00 коп., яку зобов`язався повернути до 10 лютого 2020 року. На підтвердження укладення вищезазначеного договору позики та його умов відповідачем [PERSON] 25 січня 2020 року було надано власноручно написану розписку (а.с. 4). 01 лютого 2020 року між сторонами було укладено договір позики, у відповідності до умов якого, [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму у розмірі 1 600 доларів США, яку зобов`язався повернути до 31 травня 2020 року. Також зобов`язався сплатити відсоток у розмірі 0,5 % в день до повного погашення боргу. На підтвердження укладення вищезазначеного договору позики та його умов відповідачем [PERSON] 01 лютого 2020 року було надано власноручно написану розписку (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи наведене вище, позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу. Відповідач, як позичальник, в порушення взятих на себе зобов`язань, позику 24 000 грн. 00 коп. за договором позики від 25 листопада 2019 року, позику 15 000 грн. 00 коп. за договором позики від 25 січня 2020 року та позику 1 600 доларів США за договором позики від 01 лютого 2020 року, не повертає, тому, зазначені суми підлягають стягненню на користь позивача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій відповідно до ст. 625 ЦК України за користування позиченими коштами, то суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16-ц. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що відповідач повинен сплатити штрафні санкції відповідно до ст. 625 ЦК України за користування позиченими коштами. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 77, 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів розрахунку розміру 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України, що позбавляє суд можливості перевірити його обґрунтованість. Такі розрахунки не наведені позивачем і в позовній заяві, а тому вимоги позовної заяви в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позовної заяви щодо стягнення з відповідача на користь позивача 0,5 % від суми позики, розмір яких визначений договором позики від 01 лютого 2020 року, оскільки в обґрунтування вказаної вимоги позивачем також не було надано розрахунку, на підставі якого суд може перевірити розмір нарахованих позивачем відсотків за користування позиченими коштами. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач у позовній заяві зазначає, що ним були понесені витрати у розмірі 1 818 грн. 85 коп. (оплата судового збору) та 17 грн. 99 коп. (комісія за послуги банку) Судом встановлено, що позивач поніс витрати пов`язані зі сплатою судового збору у загальному розмірі 1 799 грн. 86 коп. (1 379 грн. 46 коп. - за подання позовної заяви та 420 грн. 40 коп. - за подання заяви про забезпечення позову). Інші витрати, про які зазначає позивач, а саме 18 грн. 99 коп. (1 818 грн. 85 коп. - 1 799 грн. 86 коп.) та 17 грн. 99 коп. (комісія за послуги банку) та витрати, про сплату яких додано докази до позовної заяви (про стягнення яких позивач не просить), не відносяться до судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а тому вони не підлягають розподілу під час ухвалення рішення суду. З огляду на те, що позов задоволено частково, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 084 грн. 22 коп., тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, позивач у своїй позовній заяві зазначає, що ним були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Таким чином для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Однак, позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу у розмірі 12 500 грн. 00 коп. не було надано належних та допустимих доказів, а наданий розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу є доказом того, який час був витрачений на виготовлення документів правового характеру та не є документом, що свідчить про оплату такого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги. З огляду на викладене, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат понесених останнім на професійну правничу допомогу, оскільки у матеріалах справи відсутні докази фактичного понесення вказаних витрат [PERSON] . На підставі вище викладеного,

Outcome: partial