Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Золотоніського Управління по експлуатації газового господарства ВАТ «Черкасигаз» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. При цьому він пояснив слідуюче. У 2009 році, відповідно до наказу «Золотоніського Управління по Експлуатації Газового Господарства ВАТ «Черкасигаз» його було прийнято на посаду майстра. Під час роботи, на посаді майстра, керівник «Золотоніського Управління по Експлуатації Газового Господарства ВАТ «Черкасигаз», змусив його написати заяву про звільнення за «згодою сторін» без зазначення конкретної дати. З 16 липня 2013 року по 31 липня 2013 року включно він перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності. В цей період, а саме 25 липня 3013 року, на його поштову адресу надійшов цінний лист. Даний лист містив повідомлення, датоване 16 липня 2013 року за №396, в якому зазначалось, що згідно з наказом № 28к від 16 липня 2013 року він був звільнений з займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін). Окрім того, був складений акт від 16 липня 2013 року, в якому вказується, що в період його перебування на лікарняному, комісія зафіксувала факт його відмови в отриманні наказу про звільнення № 28к від 16 липня 2013 року, хоча з жодним наказом він не був ознайомлений. Даний акт був підписаний членами комісії 17 липня 2013 року, а сам акт датувався 16 липня 2013 року. Під тиском керівництва, позивачем була подана заява про звільнення, але в даній заяві не вказувалась дата звільнення і в подальшому дату звільнення він особисто не вказував, оскільки він сумлінно працював на даному підприємстві і розривати трудовий договір на меті не мав. Коли позивач поцікався на якій підставі його було звільнено, то йому надали копію раніше написаної заяви, але з проставленою датою, яка була написана іншою особою. Окрім того, як вказує позивач, з даної заяви не можливо зрозуміти з якої саме дати має наступити звільнення, так як сама дата стоїть під текстом, а текст заяви не закінчений. Як вважає позивач [PERSON], в даному випадку був порушений принцип добровільності, а саме не був визначений строк та не було досягнуто необхідної домовленості між роботодавцем та працівником про припинення трудового договору, за пунктом 1 статті 36 КЗпП. При цьому позивач [PERSON] зазначає, що законодавством передбачено, що працівник не може бути звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП за угодою сторін, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. Оскільки позивач був звільнений незаконно, як він вважає, тому за ст. 235 ч.2 КЗпП України він має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.07.2013 року. Таким чином, позивач просить суд зобов'язати поновити його на роботі та виплатити заробітну плату за весь час вимушеного прогулу починаючи з 16.07.2013 року. В судовому засіданні представники відповідача Золотоніського Управління по експлуатації газового господарства ВАТ «Черкасигаз» Просяник В.В. (працює на посаді начальника Золотоніського УЕГГ), Чевелій Н.Ю. та Сизько О.Л. за довіреністю обидві позовні вимоги не визнали повністю і пояснили в судовому засіданні наступне. [PERSON] в своїй позовній заяві вказує на те, що з 16 липня 2013 року по 31 липня 2013 року перебував на лікарняному. В період перебування на стаціонарному лікуванні його було звільнено згідно з наказом № 28к від 16 липня 2013 року з займаної посади відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Проте даний факт не знаходить реального підтвердження, тому що відповідно до медичної карти стаціонарного хворого № 5579 [PERSON] звернувся до Золотоніської центральної районної лікарні 16.07.13р. о 19 год. 00 хв., тобто після закінчення робочого дня. В цій же історії хвороби також підтверджено звернення [PERSON] до Золотоніської ЦРЛ саме о 19 год. 00 хв. 16.07.13р., а це знову таки після закінчення робочого дня. Крім того мається Акт про наявність працівника на робочому місці від 16.07.13р., в якому вказується, що 16.07.13р. майстер [PERSON] знаходився на роботі з 8:00 до 17:00год. Також факт перебування [PERSON] на робочому місці з 8:00 до 17:00год. 16.07.2013р. підтверджується Актом про відмову від підпису, що був складений в зв'язку з небажанням [PERSON] поставити підпис за ознайомлення з наказом про його звільнення. Тому представники відповідача вважають, що [PERSON] був присутній на своєму робочому місці 16.07.2013р. з 8год. 00хв. до 17год. 00хв., а госпіталізований був 16.07.13р. лише з 19год. 00хв. Отож, Позивач був звільнений, на їхню думку, з суворим дотриманням норм чинного законодавства України, за відсутності будь-яких порушень з боку роботодавця, за угодою сторін в той час, коли перебував на робочому місці і ніяким чином не міг перебувати, як він вказує, «на лікарняному». Тому просять суд у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та представлені ними доводи, вивчивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає. Як встановлено в судовому засіданні і відповідно до медичної карти стаціонарного хворого № 5579 [PERSON] звернувся до Золотоніської центральної районної лікарні 16.07.13р. о 19 год. 00 хв., тобто вже після закінчення робочого дня. Із історії хвороби також витікає, що [PERSON] звернувся за допомогою до Золотоніської ЦРЛ саме о 19 год. 00 хв. 16.07.13р., а це знову таки після закінчення робочого дня. Тому висновок позивача [PERSON] про те, що він був звільнений під час того, коли він перебував на «лікарняному», тобто на лікування, не відповідає дійсним обставинам справи. Крім того в судовому засіданні сам [PERSON] ствердив, що йому було оголошено про звільнення під час робочого дня, близько 16.00год. в кабінеті начальника УЕГГ Просяника В.В. в присутності свідків. Про це також ствердив суду свідок [PERSON] В матеріалах справи мається Акт про наявність працівника на робочому місці від 16.07.13р., в якому вказується, що 16.07.13р. майстер [PERSON] знаходився на роботі з 8:00год. до 17:00год. Також факт перебування [PERSON] на робочому місці з 8:00год. до 17:00год. 16.07.2013р. підтверджується Актом про відмову від підпису, що був складений в зв'язку з небажанням [PERSON] поставити підпис за ознайомлення з наказом про його звільнення. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] був присутній на своєму робочому місці 16.07.2013р. з 8год. 00хв. до 17год. 00хв., а госпіталізований до лікарні був 16.07.13р. лише з 19год. 00хв. і не був звільнений під час перебування в лікарні. Позивач був звільнений з суворим дотриманням норм чинного законодавства України, за відсутності будь-яких порушень з боку роботодавця, за угодою сторін в той час, коли перебував на робочому місці. У своєму позові [PERSON] вказує на те, що він написав заяву про своє звільнення під тиском керівника підприємства. В судовому засіданні встановлено із пояснень самого позивача, що він звернувся до інспектора з кадрів Золотоніського УЕГГ ВАТ «Черкасигаз» з уже готовою заявою про звільнення за згодою сторін, написаною ним самим від руки та з проставленою датою. Жодним нормативно-правовим актом не закріплено і не визначено чіткої форми, вигляду та структури заяви про звільнення і ніде не вказано, що дана заява повинна бути написана від руки особисто працівником чи від руки іншою особою під диктовку працівника та який при цьому має бути колір пасти чи надрукована за допомогою технічних засобів. Факт особистого звернення працівника з такою письмовою заявою (незалежно від часу, мотивів, місця її написання та граматичних помилок) до інспектора кадрів підтверджує особисте, таке що відповідає внутрішній волі, волевиявлення особи з приводу звільнення з займаної посади за угодою сторін. Тому, звернувшись до інспектора з кадрів Золотоніського УЕГГ ВАТ «Черкасигаз» [PERSON] підтвердив, на думку суду, своє бажання звільнитись з посади майстра Золотоніського УЕГГ ВАТ «Черкасигаз» за угодою сторін. При цьому [PERSON] так і не представив суду жодного з доказів про тиск на нього з боку керівника підприємства. В своєму позові [PERSON] посилається, як на основну підставу задоволення позову, на те, що заява про звільнення була нібито написана без дати звільнення. В судовому засіданні даний факт не знайшов свого підтвердження, тому що як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] звернувся до інспектора з кадрів з написаною від руки заявою про звільнення за згодою сторін з вказаною датою 16.07.13р. Інспектор з кадрів зареєструвала дану заяву, подала керівнику на підпис і після підписання керівником управління підготувала відповідно наказ про звільнення за угодою сторін. В даному випадку інспектор з кадрів не є спеціалістом з почеркознавства і вона не могла навіть здогадатись, що треба перевіряти навіть те яким почерком написана заява, принесена особисто працівником та не зобов'язана звіряти почерк в поданій заяві зі зразками його почерку на всіх інших документах починаючи з заяви про прийняття на роботу і до теперішнього часу. Відповідно до ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін, яка мала місце в даному випадку, оскільки [PERSON] звернувся з заявою про припинення договору за угодою сторін. У день прийняття заяви відповідачем було видано наказ про його звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що було повідомлено [PERSON] Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Тому особисте звернення [PERSON] з письмовою заявою із проставленою датою 16.07.13р. про звільнення за угодою сторін саме 16.07.13р. і є визначеним строком між працівником і роботодавцем. Жодних заяв про анулювання такої домовленості від [PERSON] до Золотоніського УЕГГ не надходило. Тому суд вважає, що позивач дійсно виявив своє бажання звільнитись з займаної посади за угодою сторін в день прийняття заяви, а саме 16.07.13р. Таким чином суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулося без порушень чинного законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає повністю.

Outcome: dismissed