Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про скасування свідоцтва про право приватної власності на землю. В позовній заяві покликається на ту обставину, що 25 жовтня 2005 року він придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] Земельна ділянка для обслуговування даного житлового будинку належить на праві власності відповідачу, яка успадкувала її від свого батька, [PERSON] Вважає, що право власності відповідача на належний йому будинок порушує його права та підлягає скасуванню. Просить скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що в [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просить його задовольнити з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Відповідач [PERSON] позов не визнала, вважає право власності на спірну земельну ділянку набутим правомірно, просить відмовити в позові. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 жовтня 2005 року позивач придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] Дана обставина стверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.10.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Володимир-Волинської держнотконтори Билень Н.П. за р/н 2-2079, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». З копії договору купівлі-продажу житлового будинку вбачається, що його предметом був лише житловий будинок і питання щодо земельної ділянки для його обслуговування сторони при укладенні даного договору не обумовлювали. Як пояснила представник позивача, вони з позивачем з часу набуття права власності на житловий будинок вважали, що земельна ділянка для його обслуговування, не приватизована і не цікавились її правовим статусом. З наданих суду відповідачем [PERSON] доказів вбачається, що оспорювана позивачем земельна ділянка належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Володимир-Волинської держнотконтори Олейник А.П. за р/н 1-387, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень та копією Державного акта на право приватної власності на землю на ім»я [PERSON], якому вказана земельна ділянка належала на праві приватної власності на підставі рішення Бубнівської сільської ради від 20.03.1995 року №3/2 та який отримав Державний акт 04 лютого 2003 року. Відповідно до ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу (далі - ЗК) України в редакції 1990 року, що діяв на час надання у 1995 році рішенням Бубнівської сільської ради земельної ділянки у власність [PERSON], право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, - державного акта, який видається і реєструється відповідною місцевою Радою народних депутатів. Аналогічні положення щодо моменту виникнення права власності на земельну ділянку містяться і в ст. ст. 125, 126 нині чинного ЗК України. Суд вважає, що оскільки позивач не уклав з попереднім власником земельної ділянки [PERSON] чи з її новим власником [PERSON] договору щодо відчуження чи передачі в користування в його користь спірної земельної ділянки, не цікавився тривалий час її правовим статусом, а відповідач на законних підставах набула права власності на неї в порядку спадкування та зареєструвала свої права належним чином, підстав для скасування її права на вказану земельну ділянку не має. За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами. Оскільки підстав для припинення права власності відповідача на спірну земельну ділянку не здобуто, а право власності є непорушним, тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст. 22, 23 Земельного кодексу України ( в редакції 1990 року), ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України,

Outcome: dismissed