Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути на його користь з відповідачів [PERSON] та [PERSON] збитки в сумі по 236614,94 грн. з кожного, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що майнова шкода була завдана йому внаслідок укладення між ТОВ «Фірма «АББО», з одного боку, та [PERSON], [PERSON], з іншого боку, договору купівлі-продажу квартири №53 в будинку по вул.Леніна, 8-А, у місті Іллічівську, Одеської області, майнові права на яку були раніше придбані позивачем згідно Договору намірів №73/10, за умовами якого ТОВ «Фірма «АББО» зобовязалась укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу вказаної квартири, а позивач зобовязався сплатити в день укладення договору купівлі-продажу 100% вартості квартири в сумі 600 доларів США за 1 кв.м. загальної площі. Позивач зазначає, що ним були здійснені грошові внески в рахунок сплати вартості квартири на суму 14972 доларів США та 358200,00 гривен. Але, оскільки договір купівлі-продажу так і не було укладено, а вказану квартиру ТОВ «Фірма «АББО» продала [PERSON] та [PERSON], позивач вважає, що саме відповідачі повинні відшкодувати йому завдані збитки, у звязку з чим він звернувся до суду з вказаним позовом (а.с.1-4). В судове засідання позивач не зявився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи (а.с.89,94), про причини неявки суду на сповістив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, надали заперечення проти позову, розгляд справи просили проводити без їх участі (а.с.36,40-41,95). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 вересня 2007 року між ТОВ Фірма «АББО» та [PERSON] було укладено у простій письмовій формі договір про наміри №73/10, відповідно до умов якого ТОВ Фірма «АББО» зобов'язалось укласти в четвертому кварталі 2008 року з позивачем договір купівлі-продажу спірної двокімнатної квартири №53 на третьому поверсі, орієнтовно площею 76,43 кв.м., у новозбудованому чотирьохповерховому житловому будинку за адресою: м.Чорноморськ, вул.Леніна, 8-А, вартістю 600 доларів США за 1 кв.м. загальної площі (а.с.6-7). За п.1.4. зазначеного договору [PERSON] прийняв на себе зобов'язання сплатити 100% вартості квартири в день укладення договору купівлі-продажу. За записом на договорі (а.с.7) в рахунок здійснення оплати за договором 06.08.2009р. представник ТОВ Фірма «АББО» отримав 14972 дол. США. 23 серпня 2012 року між ТОВ Фірма «АББО» та [PERSON], [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ТОВ Фірма «АББО» передала у власність покупцям [PERSON], [PERSON] нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 77,30 кв.м., житловою площею 31,10 кв.м., останні до підписання договору сплатили продавцю за неї кошти у сумі 272004 грн. (а.с.9-12). За правилами ст.635 ч.1,4 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору…; договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Суд зауважує, що позивач стороною вказаного договору купівлі-продажу не був. Згідно з договором купівлі-продажу на момент підписання угоди квартира належала продавцю (ТОВ Фірма «АББО») на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконавчим комітетом Іллічівської міської ради 27 червня 2012 року, у відповідності з рішенням виконкому Іллічівської міської ради за № 397 від 21 червня 2012 року (а.с.9). Отже, відчуживши спірну квартиру відповідачам, власник правомірно, на свій розсуд у встановленому законом порядку розпорядився належним йому на праві власності нерухомим майном. Згідно зі ст. ст. 203 ч.1,204,215ч.1,2, ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1,3,5 та 6 ст.203 цього кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). 24 квітня 2015 року Іллічівський міський суд Одеської області ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності (а.с.44-46). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 серпня 2015 року, залишеним без змін Ухвалою вищого спеціалізованого суду України від 13 квітня 2016 року, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 квітня 2015 року змінено в частині викладення мотивувальної частини, у решті рішення суду залишено без змін (а.с.47-50, 51-52). Вказаним рішенням Апеляційного суду встановлено, що: «… З огляду на те, що договір про наміри був вчинений сторонами у простій письмовій формі, волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору не встановлено, підстав вважати, що внаслідок його укладення між сторонами виникли права та обов'язки щодо спірної квартири, як у сторін попереднього договору, неможливо…». «… Виходячи зі змісту договору про наміри, в якому йшлося про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу спірної квартири в майбутньому, і в майбутньому в день укладення сплатити 100% вартості квартири, підстав вважати його договором купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру, та вважати, що у позивача виникли майнові права на спірну квартиру неможливо. Протилежні доводи позивача та його представників з цього приводу на увагу не заслуговують…». «… Дослідивши переписку сторін та вищевказані цивільні справи, колегія суддів прийшла до висновку щодо відсутності підстав вважати, що між сторонами склалися інші правовідносини аніж ті, що зазначені у договорі про наміри. Враховуючи зміст листування між сторонами, та наявність укладених між [PERSON] і ТОВ Фірма «АББО» інших договорів про наміри, та дольову участь у будівництві, а також укладених договорів купівлі-продажу нерухомого майна, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що він повністю сплатив вартість спірної квартири, і що це підтверджується наданими фіскальними чеками. А крім того, досліджені апеляційним судом фіскальні чеки жодних ідентифікуючих ознак не містять. Відтак, за наслідками укладення договору про наміри жодних прав на спірну квартиру у позивача не виникло…». «… Таким чином, зважаючи на вище встановлене, неможливо вважати, що при укладенні між ТОВ Фірма «АББО» та [PERSON], [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири 23 серпня 2012 року ТОВ, як продавець, порушило вимоги закону, зокрема приписи ст.ст.525,526,529 ЦК України та ст. 659 ЦК України, через те, що не виконало свої зобов'язання щодо передачі спірної квартири позивачу, і не попередило покупців про права третіх осіб на спірну квартиру. Протилежні доводи позивача та його представників з цього приводу колегія суддів визнає неспроможними…». «… Вбачається, що позивачем та його представниками не надано доказів вини відповідачів саме у намірі порушити публічний порядок. Вирок суду щодо навмисного незаконного заволодіння спірною квартирою у кримінальній справі щодо відповідачів або керівника ТОВ «Фірма «АББО» не постановлявся. А тому посилання позивача на те, що вчинений відповідачами правочин порушує публічний порядок, зокрема моральні засади суспільства, є неспроможними. Твердження позивача та його представників про те, що намір відповідачів здійснити порушення публічного порядку доводиться заниженою ціною, сплаченою ними по оспореному договору купівлі-продажу, а зі сторони продавця обізнаністю про наявність судового спору до уваги братися не можуть, оскільки представники позивача пропонують суду виходити з припущення, що заборонено правилами ст.60 ч.4 ЦПК України…». Суд зазначає, що згідно ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. А відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивачем не доведено належним чином, що саме з вини відповідачів йому було завдано майнову шкоду, а майнова шкода повинна відшкодовуватись особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України), то суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, недоведені, у звязку з чим задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed