Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, посилаючись на те, що за умовами договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 12 грудня 2018 року ним було набуто право власності на 13/25 житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора прав від 12.12.2018 № 44568005 право приватної власності на 13/25 житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] , зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про що здійснено відповідний запис. Право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок за ним не припинялось, реального виділу частки не здійснювалось. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.09.2020 у справі №712/8685/20 відкрито провадження за позовом [PERSON] до нього про припинення частки у спільній власності, визначення та виділу в натурі. Виходячи зі змісту поданого позову та відповідно до долучених до позову документів, йому стало відомо про те, що [PERSON] набув право приватної власності на частини житлового будинку на підставі цивільно-правових угод щодо відчуження часток нерухомого майна, зокрема договорів купівлі-продажу, всупереч установленому законом переважному праву співвласника житлового будинку на придбання частки у спільному майні. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 20 травня 2020 року [PERSON] придбав у власність 6/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] . Право власності на відповідну частку житлового будинку зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 20.05.2020. За договором купівлі-продажу від 15.06.2020 [PERSON] придбав у власність 6/25 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] . Право власності на відповідну частку житлового будинку зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15.06.2020. Враховуючи те, що 6/25 та 6/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] , відчужено на підставі договорів купівлі-продажу від 15.06.2020 та 20.05.2020 на користь [PERSON] із порушенням порядку, встановленого законом, його існуюче переважне право співвласника на купівлю частини у спільному майні, безумовно, є порушеним, що зумовлює необхідність подання поточного позову та обґрунтовує вимогу щодо переведення прав та обов`язків сторони покупця на нього за договорами купівлі-продажу. Виходячи із вимог законодавства ним здійснено перерахування 136486,43 грн. та 65820,0 грн., а сумарно 202306,43 грн., які підлягатимуть зарахуванню на користь відповідача [PERSON] , у випадку задоволення його позовних вимог. Вказані суми є ціною продажу частин житлового будинку за умовами договорів купівлі-продажу від 15.06.2020 та 20.05.2020. [PERSON] та [PERSON] є сторонами (продавцями) за договорами купівлі-продажу від 15.06.2020 та 20.05.2020. Враховуючи цю обставину, у випадку ухвалення рішення у поточній справі про задоволення позовних вимог позивача, суб`єктивні права та обов`язки в частині їх відносності до іншого контрагента будуть змінені, що, у відповідності до вимог ст. 53 ЦПК України зумовлює необхідність залучення названих осіб в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Відповідно до вимог статті 134 Цивільного процесуального кодексу України, повідомляє, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи складається із судового збору в розмірі 908 грн. та витрат на правову допомогу у розмір визначеному угодою між позивачем та адвокатським об`єднанням, який на момент звернення до суду становить 5000,00 грн. та 500,00 грн. за кожне судове засідання. Просить суд перевести права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу 6/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] , від 20.05.2020 та за договором купівлі-продажу 6/25 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] , від 15.06.2020 з [PERSON] на [PERSON] . Зарахувати на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 202306,43 грн., сплачені [PERSON] на депозитний рахунок суду як грошову суму, що покупець повинен сплатити за договорами. Судові витрати стягнути з відповідача. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд в позові відмовити. Відповідачем надано суду відзив на позовну заяву, який приєднаний до матеріалів справи. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертались. Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В, в судове засідання не з`явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її присутності. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 12 грудня 2018 року [PERSON] було набуто право власності на 13/25 житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора прав від 12.12.2018 № 44568005 право приватної власності на 13/25 житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] , зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про що здійснено відповідний запис. Право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок за [PERSON] не припинялось, реального виділу частки не здійснювалось. 12.03.2020 року [PERSON] на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, набув право спільної часткової власності у розмірі 6/50 часток на житловий будинок розташованого у [ADDRESS] , нарівні з іншими співвласниками, що разом складає 100%. Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 травня 2020 року [PERSON] придбав у власність 6/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] . Право власності на відповідну частку житлового будинку зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 20.05.2020. За договором купівлі-продажу від 15.06.2020 [PERSON] придбав у власність 6/25 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] . Право власності на відповідну частку житлового будинку зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15.06.2020. Позивач в позовній заяві зазначає, що враховуючи те, що 6/25 та 6/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] , відчужено на підставі договорів купівлі-продажу від 15.06.2020 та 20.05.2020 на користь [PERSON] із порушенням порядку, встановленого законом, його існуюче переважне право співвласника на купівлю частини у спільному майні, безумовно, є порушеним, що зумовлює необхідність подання позову та обґрунтовує вимогу щодо переведення прав та обов`язків сторони покупця на нього за договорами купівлі-продажу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. Як вбачається із матеріалів справи предметом даного позову є захист переважного права [PERSON] 6/50 та 6/25 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] , співвласником якої він є, шляхом переведення на нього прав покупця за договорами купівлі-продажу від 20.05.2020 року та 15.06.2020 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , відповідно до вимог ч.4 ст. 362 ЦК України. Оскільки в рамках розгляду даного спору судом підлягає перевірці дотримання продавцем процедури продажу частки майна, що є у спільній частковій власності, відповідачами в такому спорі мають бути як покупець, який набув право власності на майно, так і продавець такого майна. Тобто, відповідачами у даній справі мали бути як [PERSON] так і [PERSON] , [PERSON] , на яких законодавець покладає обов`язок вчинення дій щодо забезпечення переважного права іншого співвласника на купівлю частки у спільній частковій власності. Оскільки дії щодо попередження співвласника спільного майна про продаж частки цього майна повинен вчиняти лише продавець, [PERSON] , який є покупцем цього майна, переважного права [PERSON] не порушував, оскільки у нього, [PERSON] , відсутній обов`язок вчинення дій, визначених ст. 362 ЦК України. В той же час [PERSON] було заявлено вимоги лише до [PERSON] , вимог до [PERSON] , [PERSON] позивач не заявляв. Аналогічна позиція міститься в постанові апеляційного суду міста Києва від 12.09.2018 року, у справі № 756/2221/18. В постанові від 21 вересня 2020 року, у справі № 371/1652/17-ц, провадження № 61-1576св19 Верховний суд прийшов до висновку: «Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що відповідач, будучи із 20 березня 2015 року співвласником майна СВК «Кип`ячка», придбала у період часу з 20 листопада по 26 грудня 2015 року спірні майнові паї інших співвласників саме цього підприємства, обґрунтовано вважав, що у даних правовідносинах у позивача як ще одного співвласника майна СВК «Кип`ячка» не існувало переважного перед відповідачем права викупу спірних майнових паїв цього підприємства відповідно до статті 362 ЦК України. Суди перевірили наведені аргументи та дійшли правильного висновку, що доводи про порушення права позивача, передбаченого вказаною правовою нормою, у встановленому законом порядку не підтверджені.» В даному випадку, продавцем та покупцем 6/25 (договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 15.06.2020 року) та 6/50 (договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 20.05.2020 року) часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] , були співвласники домоволодіння. Зважаючи, що відповідач [PERSON] мав аналогічне право придбання частки майна, треті особи (продавці за вищезазначеними договорами купівлі-продажі) відповідно до ч. 3 ст. 362 ЦК України мали право вибору покупця між співвласниками. Таким чином, зважаючи на положення ч. 3 ст. 362 УК України, жоден зі співвласників не мав переважного права перед іншими співвласниками на купівлю частки майна, а отже до даних правовідносин не застосовуються норми права ст. 362 ЦК України та пункт 5 розділу II Наказу Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 № 296/5. Вказані норми права застосовуються до осіб які на момент вчинення договору купівлі-продажу не були співвласниками. Якщо договір купівлі-продажу частки підлягає нотаріальному посвідченню, доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні може бути свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця згідно зі статтею84 Закону України «Про нотаріат» або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка). Справжність підпису на заяві учасника спільної часткової власності повинна бути засвідчена нотаріально (пункт 5.2 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Правила, викладені вище, не застосовуються при посвідченні договорів довічного утримання (догляду); спадкового договору; дарування; ренти (якщо майно передається безоплатно); пожертви, міни; міни частки майна або відчуження частки майна, виділеної за згодою співвласників чи за рішенням суду, а також у разі продажу частки у праві власності на майно з публічних торгів (аукціону). Часиною 2 ст. 328 ЦК передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 3 ст. 362 ЦК України якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку від15.06.2020 року та договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 20.05.2020 року часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у [ADDRESS] , покупець [PERSON] був співвласником майна, тому повідомлення про продаж майна не здійснювалось. Як вбачається з матеріалів справи, приватний нотаріус Романій Н.В. має аналогічну позицію. Аналогічна позиція висвітлена і рішенні Ковпаківського районного суду. м. Черкас від 14.04.2021 року, № 592/661/21. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не можу бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, суд аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed