Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. Позов мотивував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] за життя залишила заповіт на його ім`я та ім`я його брата. У встановленому законом порядку він прийняв спадщину після смерті [PERSON] [INFO] його батько [PERSON] , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті було два спадкоємці, які прийняли спадщину - він та його брат, [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є відповідачі. Після смерті [PERSON] та [PERSON] залишилось спадкове майно. Він з відповідачами не можуть дійти згоди щодо частки у спадковому майні у зв`язку з чим не може оформити спадщину у нотаріальній конторі, тому змушений звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. З урахуванням заяви від 09.06.2020 про уточнення позовних вимог (а.с. 82), просив суд визнати за ним: право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] ; право власності на 1/2 земельної ділянки, державний акт серії ЯД № 400635, кадастровий номер 052288480:03:001:0019, в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] ; право власності на 1/4 житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; право власності на 1/4 земельної ділянки, державний акт серії ЯД №400635, кадастровий номер 052288480:03:001:0019, в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] . Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 18.05.2020 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою витребувано з Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори належним чином завірені копії спадкових справ: № 278/2016 заведену щодо майна померлої [INFO] [PERSON] ; № 156/2015, заведену щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 10.06.2020 у справі закрито підготовче провадження та призначеного її до судового розгляду на 01.07.2020. Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглянути у його відсутності (а.с. 3). Відповідач [PERSON] копію ухвали від 18.05.2020 та доданих до неї матеріалів отримала 01.06.2020, відзиву до суду не направила, в судове засідання не з`явилася, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило (а.с. 91,92). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з`явилися, копію ухвали суду від 18.05.2020 та доданих до неї матеріалів, судових повісток фактично не отримали, оскільки листи, що направлялися за їх зареєстрованим місцем проживання повернулися до суду без вручення з відміткою, що адресати відсутні за вказаною адресою (а.с.93-96). Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідачі [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності сторін, про що постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] в смт Муровані Курилівці Вінницької області померла [PERSON] (а.с. 6). [INFO] в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області помер [PERSON] (а.с. 7). [PERSON] та [PERSON] з 11.11.1962 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області №0216/2-102/11 від 09.03.2011, що набрало законної сили 22.03.2011 (а.с. 11). 22 грудня 1988 року [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, яким посвідчено право власності на домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] (а.с. 14). Вартість будинку становить 49877 грн (а.с. 16). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що знаходиться за вказаною адресою, слідує, він складається з: «літ. А» - житловий будинок, «літ. а» - веранда, «літ. а-1» - веранда, «літ. а-2» - ганок, «літ. а-3» - ганок, «літ. а-4» - козирок, «літ. Б» - літня кухня, «літ. Б-1» - підвал, «літ. В» - гараж, «літ. Г» - сарай, «літ. Д» - вбиральня, «№ 1» - криниця, «№ 2» - хвіртка, «№ 3» - ворота, «№ 4» - огорожа, «№ 5» - огорожа, «№ 6» - огорожа (а.с. 22-26). Також, 29 вересня 2008 року [PERSON] було видано державний акт серії ЯД №400635 на право власності на земельну ділянку площею 0,2125 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 052288480:03:001:0019 (а.с. 15). Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Отже, досліджуючи питання набуття [PERSON] 22 грудня 1988 року права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд виходить із правовідносин, які регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України у редакції, яка діяла станом на 22.12.1988. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. При цьому, суд виходить із загального правила застосування презумпції спільності майна подружжя, про яке неодноразово наголошувалося у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України (№ 61-12168св18 від 27.02.2019, № 6-843цс17 від 24.05.2017 тощо). Таким чином, набуте [PERSON] у власність 22 грудня 1988 року домоволодіння за період його перебування у шлюбі із [PERSON] свідчить про спільну сумісну власність чоловіка та дружини вказаного майна. Крім того, досліджуючи питання набуття [PERSON] 29 вересня 2008 року права власності на земельну ділянку площею 0,2125 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 052288480:03:001:0019, суд виходить із правовідносин, які регулюються нормами Сімейного кодексу України у редакції, яка діяла станом на 29.09.2008. Відповідно до положень ст.ст. 57, 60-61 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуте [PERSON] у власність 29 вересня 2008 року право власності на земельну ділянку за період його перебування у шлюбі із [PERSON] , також свідчить про спільну сумісну власність чоловіка та дружини вказаного майна. Таким чином, суд вважає встановленим, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить, у тому числі, 1/2 садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS] , а також 1/2 земельної ділянки площею 0,2125 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 052288480:03:001:0019. В свою чергу, після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого також входить, у тому числі, 1/2 садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS] , та 1/2 земельної ділянки площею 0,2125 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 052288480:03:001:0019. За життя, 03.12.2012 [PERSON] вчинила заповіт яким все своє майно заповіла [PERSON] та [PERSON] . Заповіт чинний (а.с. 9, 32). [PERSON] за життя заповітів не вчиняв (а.с. 28-29). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. (ч. 1 ст. 1269 ЦК України в редакції чинній на час відкриття спадщини 03.10.2014). Заповітом (а.с. 9), довідкою Обухівської сільської ради № 132 від 02.03.2020 (а.с. 12) стверджується, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який має право на спадкування. Іншим спадкоємцем за заповітом був [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 8) та спадщини за життя не прийняв. Зокрема, з копії спадкової справи № 278/2016 заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що позивачу рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22.06.2016, що набрало законної сили 05.07.2016 було визначено додатковий строк - три місяці, для подання ним заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Він 20.07.2016 звернувся до нотаріуса з відповідною заявою. [PERSON] за життя із жодними заявами до нотаріальної контори не звертався (а.с.52-60). Інші спадкоємці, як за законом, так і за заповітом відсутні. Отже, суд вважає доведеним, що позивач єдиний спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] , який прийняв у спадщину належні останній 1/2 садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями та 1/2 земельної ділянки в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Крім того, свідоцтвом про народження (а.с. 10), довідкою Обухівської сільської ради № 133 від 02.03.2020 (а.с. 13) стверджується, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , який має право на спадкування. Іншим спадкоємцем першої черги за законом був [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 8). На день смерті із спадкодавцем ніхто не проживав та не був зареєстрований. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. (ч. 1 ст. 1269 ЦК України в редакції чинній на час відкриття спадщини 11.01.2015). З копії спадкової справи № 156/2015 заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що позивач 03.07.2015 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Інший спадкоємець першої черги за законом [PERSON] подав через засоби поштового зв`язку аналогічну заяву 09.07.2015 (а.с. 61-71. Інші спадкоємці, як за законом, так і за заповітом відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Отже, суд вважає доведеним, що позивач [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , були єдиними спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , які прийняли у спадщину належні останньому 1/2 садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями та 1/2 земельної ділянки (тобто по 1/4 від загальної частини будинку та земельної ділянки кожний) в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Разом з тим, 27 лютого 2020 року державним нотаріусом Скоропаду В.І. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок та земельну ділянку, у зв`язку з наявністю спору між ним та відповідачами - спадкоємцями [PERSON] (а.с. 27). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність задоволити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 841 грн (а.с. 36). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 841 грн понесених останнім судових витрат (по 280 грн 33 коп. з кожного).

Outcome: approved