Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання майна особистою приватною власністю. Вказував, що з 23.04.1994 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та проживав однією сім'єю до листопада 2011 року, а рішенням суду від 30.05.2012 року шлюб між ними було розірвано, син [PERSON] та донька [PERSON] залишились проживати з ним. Зазначав, що за період шлюбу ним було набуте нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] Посилаючись на ту обставину, що вказане нерухоме майно було придбано за його особисті кошти, які йому подарував батько - [PERSON], а відповідач не має будь-яких претензій на це майно, позивач просив суд визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON]. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явилась повторно, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в тому числі шляхом розміщення відповідного оголошення в газеті «Час Київщини», тому суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності на підставі наявних доказів та провести по справі заочний розгляд відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, покази свідків, а також дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 23.04.1994 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.05.2012 року було розірвано. Від спільного життя мають сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. 26.11.1999 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] Крім того, 04.12.2003 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], що вбачається з копії договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Моцною Д.Г. Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 23.03.2006 року № 147 було надано дозвіл [PERSON] перевести з житлового фонду в нежитлове приміщення квартиру [ADDRESS], а рішенням виконавчого комітету від 23.10.2007 року № 465 надано дозвіл [PERSON] на улаштування стоматологічного кабінету у цьому приміщенні. Згідно п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Положеннями ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України закріплено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. В матеріалах справи містяться копії договорів дарування грошей від 26.11.1999 року та від 04.12.2003 року, за якими [PERSON] передав в дар позивачу 10 124 грн. та 26 181 грн. відповідно, на придбання квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що він подарував сину - [PERSON], кошти на придбання вказаних квартир, а укладати договори дарування грошей йому порадили юристи. [PERSON] він не бачив з часу їхнього розлучення. Свідки [PERSON] та [PERSON], які є дітьми сторін по справі, в судовому засіданні пояснили, що їх матір проживає в м. Києві та на майно батька не претендує, адреса проживання матері їм невідома, після розлучення матір поїхала з власної ініціативи, а вони залишились з батьком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є сусідкою позивача та останній раз бачила відповідача в 2012 році. В матеріалах справи міститься копія заяви [PERSON] про те, що нерухоме майно, що набуте під час зареєстрованого шлюбу з [PERSON], а саме: квартиру [ADDRESS] Київської області та нежитлове приміщення (стоматологічний кабінет «[INFO]») [ADDRESS] належить особисто її колишньому чоловікові [PERSON] як таке, що набуте за його особисті кошти. Вказана заява була посвідчена 17.10.2012 року приватним нотаріусом Корнійчук В.І. Постановою приватного нотаріуса Федоряки О.С. від 09.02.2016 року № 02-31 відмовлено [PERSON] у посвідченні правочинів щодо розпорядження майном, що набуте у період шлюбу, без згоди його дружини [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З огляду на викладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, а також встановлені в судовому засіданні обставини щодо придбання позивачем спірного нерухомого майна за особисті кошти, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі та визнання за позивачем права особистої приватної власності на вказане нерухоме майно відповідно до положень ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Outcome: approved