Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], Департаменту житлово-комунального господарства Одеської міської ради, у якій з урахуванням уточнень просить визнати незаконним рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 6 березня 1992 року «Про продаж громадянам в приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» в частині продажу [PERSON] квартири [ADDRESS] загальною корисною площею 64,11 кв.м, яка складається з трьох кімнат житловою площею 39,36 кв.м, кухні площею 7,3 кв.м, коридору площею 12,0 кв.м, ванної площею 2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м, кладової площею 1,15 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м за 11501 рубль та скасувати його, визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 9 квітня 1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси та [PERSON], за яким [PERSON] купила за 11051 рубль квартиру під номером [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат житловою площею 39,36 кв.м, кухні площею 7,3 кв.м, коридору площею 12,0 кв.м, ванної площею 2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м, кладової площею 1,15 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м, загальною площею 64,11 кв.м, посвідчений нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 09.04.1992 р., реєстр. № 3-3317 та зареєстрований Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 12.05.1992 р. у реєстрову книгу 38 доп. під № 528, стор. 133, визнати недійним дублікат договору купівлі-продажу, серія на номер р. № 5-599, виданий 13.06.2013 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON], припинити право приватної власності [PERSON] на квартиру під [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат житловою площею 39,36 кв.м, кухні площею 7,3 кв.м, коридору площею 12,0 кв.м, ванної площею 2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м, кладової площею 1,15 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м, загальною площею 64,11 кв.м. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 1985 року він із дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] приживав у вказаній квартирі, у 1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, проте усі ці роки позивач вважав, що він, його дружина та донька є співвласниками квартири у рівних частках, а про те, що донька є єдиною власницею квартири він дізнався лише у 2012 році. Позивач стверджує, що жодної згоди на продаж квартири він не надавав, у зв'язку із чим договір порушує його права та має бути визнаний недійсним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засідання позов визнала, обставини, на яких він ґрунтується підтвердила, просила позов задовольнити. Інші відповідачі у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового засідання сповіщені належним чином, про поважні причини неявки у судове засідання суд не сповістили. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із відмовою у задоволенні позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів. 26 квітня 1985 року Бюро обміну житловими приміщеннями Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів [PERSON] було видано ордер № 2263, на підставі якого вона та члени її родини: чоловік [PERSON] та донька [PERSON] набули право вселення у [ADDRESS] Рішенням Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 6 березня 1992 року «Про продаж громадянам в приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» було вирішено затвердити акт оціночної комісії № 329 від 5 березня 1992 року та продати [PERSON] квартири [ADDRESS] загальною корисною площею 64,11 кв.м, яка складається з трьох кімнат житловою площею 39,36 кв.м, кухні площею 7,3 кв.м, коридору площею 12,0 кв.м, ванної площею 2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м, кладової площею 1,15 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м за 11501 рубль. 9 квітня 1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] купила за 11051 рубль квартиру під номером [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат житловою площею 39,36 кв.м, кухні площею 7,3 кв.м, коридору площею 12,0 кв.м, ванної площею 2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м, кладової площею 1,15 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м, загальною площею 64,11 кв.м, посвідчений нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 09.04.1992 р., реєстр. № 3-3317. Даний договір був зареєстрований Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 12.05.1992 р. у реєстрову книгу 38 доп. під № 528, стор. 133, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням. Згідно довідок (виписок з домової книги про склад родини та прописку) вих. № 713 від 24 листопада 2008 року та вих. № 706 від 9 липня 2012 року у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON], її батько [PERSON] та мати [PERSON] При цьому [PERSON] у даній квартирі з 1995 року не проживає. Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Позивач у позовній заяві посилається на те, що з 1992 року по 2012 рік він вважав, що квартира приватизована на нього, дружину та доньку в рівних частках. Одночасно з цим, за змістом ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який введено в дію з дня опублікування - 22 липня 1992 року приватизація здійснюється на підставі заяви громадянина та за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Відповідно до п. 9 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради № 142 від 19 травня 1989 року, громадянин, який бажає придбати у власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об'єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку. Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР 1963 року, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Таким чином, знаючи з 1992 року про те, що квартира, у якій він проживає, набула правового режиму приватної власності, позивач мав усвідомлювати, що особисто він міг набути право приватної власності на частку цієї квартири або на підставі правочину, підписаного ним власноручно, або на підставі заяви підписаної ним власноручно заяви про приватизацію житла. За таких обставин позивач у будь-який момент з моменту кладення договору від 9 квітня 1992 року міг дізнатись про факт укладення цього договору та про те, що він не є стороною за цим договором. Суд також приймає до уваги той факт, що як з пояснень представника позивача, так із пояснень його дружини вбачається, що всі ці роки оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, у тому числі витягу з оскаржуваного позивачем рішення та оспорюваного позивачем договору, зберігались безпосередньо у квартирі, у якій проживав позивач з дружиною, факт укладення цього договору ніколи ніким від позивача не приховувався, а також те, що з тексту рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 6 березня 1992 року вбачається, що мається згода усіх дорослих членів родини. За таких обставин, суд доходить до висновку, що строк позовної давності за даним спором розпочався 10 квітня 1992 року. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, а за позовами державних організацій, колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій одна до одної в один рік. Таким чином, строк позовної давності за вимогами [PERSON] закінчився 10 квітня 1995 року. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. З огляду на це суд вимушений застосовувати до позовних вимог [PERSON] правила про позовну давність, встановлені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР 1963 року, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР 1963 року, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Враховуючи викладене, з огляду на те, що з матеріалів справи та пояснень представника позивача не вбачається жодних поважних причин для пропуску позивачем строку позовної давності, суд доходить до висновку про необхідність відмови у позові у зв'язку із закінченням цього строку.

Outcome: dismissed