Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити юридичний факт реєстрації шлюбу між ним та [PERSON] , зареєстрований Відділом запису актів цивільного стану Нахімовського району міста Севастополя Управління РАГС міста Севастополя, актовий запис № 120209920000300297008, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 15 серпня 2020 року. В обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що 15 серпня 2020 року між ним та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Відділом запису актів цивільного стану Нахімовського району міста Севастополя Управління РАГС міста Севастополя, актовий запис № 120209920000300297008, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 15 серпня 2020 року. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Однак, оскільки вказаний документ видано на окупованій території АР Крим, він вважається недійсним на території України та не створює жодних правових наслідків. Під час звернення до Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану із проханням встановлення факту реєстрації шлюбу отримано відповідь, згідно якої, встановлення фактів, що мають юридичне значення, не віднесене до компетенції відділів державної реєстрації актів цивільного стану, а згідно положень ЦПК України є компетенцією судів загальної юрисдикції. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами окремого провадження. У судове засідання [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце цього засідання, не з`явився. Представник заявника - адвокат Наумов С.М. надав до канцелярії Червонозаводського районного суду м. Харкова заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності заявника, якою вимоги заяви підтримав та просив задовольнити. У судове засідання [PERSON] не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила. У судове засідання представник Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)(правонаступник Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області) не з`явився, надіславши до суду засобами електронного поштового зв`язку письмові пояснення по справі за підписом начальника відділу Сіренко Н. з проханням розглянути справу за відсутності їхнього представника у зв`язку з великим обсягом роботи у відділі. Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги заяви [PERSON] , об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку про її задоволення, з наступних підстав. Матеріали справи свідчать, що на підтвердження факту укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] суду надано копію свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 15 серпня 2020 року, виданого Відділом запису актів цивільного стану Нахімовського району міста Севастополя Управління ЗАЦС міста Севастополя, актовий запис № 120209920000300297008. Зі змісту листа Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 08 грудня 2020 року № 8597/22.1-09 слідує, що актовий запис про шлюб № 120209920000300297008 від 15 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] складено Відділом запису актів цивільного стану Нахімовського району міста Севастополя в той час, коли органи державної влади України тимчасово не виконують свої повноваження та території Автономної Республіки Крим. Також вказано, що встановлення фактів, що мають юридичне значення, не віднесене до компетенції відділів державної реєстрації цивільного стану, а згідно положень ЦПК України є компетенцією судів загальної юрисдикції. Одночасно повідомлено, що встановлення факту реєстрації шлюбу на тимчасово окупованій території України чинним сімейним законодавством не передбачено. У наданих заінтересованою особою суду письмових поясненнях зазначено, що свідоцтво про шлюб від 15 серпня 2020 року є недійсним, а актовий запис про шлюб № 120209920000300297008 від 15 серпня 2020 року, складений Відділом запису актів цивільного стану Нахімовського району міста Севастополя Управління РАГС міста Севастополя не внесений до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та, відповідно, не може бути поновлений на підставі висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Також вказано, що оскільки актовий запис про шлюб складений, коли легитимні органи державної влади України вже тимчасово не виконували свої повноваження, Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заперечує щодо встановлення факту реєстрації шлюбу. Суд зазнначає, що відповідно до частини третьої статті 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. Пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачає, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пунктів 4,7 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема: реєстрації шлюбу; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Статтею 317 ЦПК України передбачено право про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України та встановлення факту смерті особи на цій території. Суд вважає, що відсутність на даний час особливостей провадження у справах про встановлення реєстрації шлюбу, не може бути законною підставою для позбавлення осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України, також встановлення факту реєстрації шлюбу за наявності відповідних доказів та норм, передбачених Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до статей першої та третьої Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Автономна республіка Крим є тимчасово окупованою територією. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі статею 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Згідно з частиною першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої та другої Розділу 2 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24 грудня 2010 року № 3307/5) зареєстровані в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за №719/4940 - для державної реєстрації шлюбу жінкою та чоловіком особисто подається заява про державну реєстрацію шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану за їх вибором. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Як передбачено частинами другою та третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, свідоцтво про шлюб, видане 15 серпня 2020 року Відділом запису актів цивільного стану Нахімовського району міста Севастополя Управління ЗАЦС міста Севастополя, є недійсним на території України і не створює правових наслідків. Відповідно до статтей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з Консультативним висновком Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Тому, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §96). За змістом статей 2, 17, 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» внаслідок збройної агресії Російської Федерації, визначено особливості діяльності державних органів в умовах режиму окупованої території, які застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Таким чином, суд вважає, що застосування норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та норм міжнародного права буде сприяти відновленню законних прав та інтересів заявника, шляхом відновлення факту шлюбу, який мав місце 15 серпня 2020 року, про що є достатньо достовірних та переконливих доказів. За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про встановлення факту реєстрації шлюбу як такої, що ґрунтується на вимогах закону. Інші доводи та заперечення учасників справи означених висновків суду не спростовують. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved