Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача - [PERSON] й у заяві просить визнати за ним право користування житловим приміщенням, яке розташоване по [ADDRESS], усунути перешкоду у користуванні вищезгаданим житловим приміщенням, шляхом його вселення. Ухвалою Судацького міського суду АР Крим від 26 грудня 2013 року у справі залучено в якості третіх осіб - [PERSON] та служба у справах дітей Судацької міської ради АР Крим. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1997 року він постійно проживав, як член сім»ї у житловому будинку за адресою : [ADDRESS], власником якого є його дружина - [PERSON], з якою він перебував в зареєстрованому шлюбі з 23.11.1991 року до 26.11.2010 року. З дозволу [PERSON] він проживав у вказаному житловому будинку і зареєстрований за вказаною адресою. Він ніколи не змінював своє місце проживання, іншого житла в нього не має. З 31.10.2011 року до 19.06.2013 року він тимчасово був відсутній за вказаним місцем проживання, оскільки відбував покарання у місцях позбавлення волі. Після звільнення з місць позбавлення волі, відповідачка постійно перешкоджає йому проживати у вищезгаданому житловому будинку, тому він в даний час проживає за місцем проживання своєї матері. Позивач вважає, що за Законом він не втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України, він, як член сім»ї, користується усіма правами нарівні з наймачем. Він не допускав відсутність у вказаному житловому приміщенні без поважних причин. Відповідачка безпідставно перешкоджає йому проживати у вищезгаданому житловому приміщенні, у зв»язку з чим він просить суд захисти його порушено право, шляхом вселення в житлове приміщення, розташоване по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та адвокат [PERSON], яка представляє його інтереси, заявлені позовні вимоги підтримали, вважають їх обґрунтованими і просять задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та ії представник за довіреністю - [PERSON] просять у позові відмовити, оскільки позивач [PERSON] виселився із спірного житлового приміщення за своє волею, обрав постійне проживання за іншою адресою і він втратив право користування житловим приміщенням з дня вибуття. Третя особа - [PERSON] просить у позові відмовити, оскільки [PERSON] не є членом їх сім»ї і не має права проживати у житловому будинку, який належить їй та відповідачки [PERSON] на праві спільної часткової власності. Представник служби у справах дітей - Мазіліна Л.В., вважає, що у позові [PERSON] належить відмови, тому що вселення позивача на спірну жилу площу буде порушувати інтереси неповнолітньої дитини - доньки [PERSON] [INFO], яка проживає разом з матір»ю у вказаному житловому будинку. Суд вислухавши пояснення осіб, з»явившихся в судове засідання, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна особа зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідачці [PERSON] належить 720 часток, а третьої особі - [PERSON] 13/20 часток житлового будинку [ADDRESS] ( а.с. 9-10 ). Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.11.1991 року по 15.11.2010 року, від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] ( а.с. 6,8 ). На правах члена сім»ї позивач був зареєстрований в жилому будинку [ADDRESS] 24.10.1997 року ( а.с. 12 ). Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України - члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України « надані роз»яснення, що наймачеві або членові його сім»ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права ( вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач або член його сім»ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред»явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання ( повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім»ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення). Дослідженими в судовому засіданні доказами достовірно встановлено, що з січня 2010 року позивач [PERSON] не користується жилою площею у житловому будинку [ADDRESS] без поважних причин. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір»ю позивача, пояснила, що взимку 2010 року ії син - [PERSON] з речами прийшов за місцем ії проживання [ADDRESS] і з цього часу почав проживати за вказаною адресою. Син поясняв що він не може проживати, за місцем проживання його дружини [PERSON], оскільки з ним ніхто не спілкується. Свідок [PERSON] суду підтвердила, що [PERSON] з січня 2010 року проживає у своєї матері [ADDRESS]. Він добровільно пішов від своєї дружини [PERSON] і почав проживати у матері. Під час притягнення його до кримінальної відповідальності він вже більше року проживав у матері. Свідки - [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] не проживає [ADDRESS], за місцем проживання [PERSON] з січня 2010 року. Добровільно виселився з вказаного жилого приміщення, за своєю волею, не захотів там жити. Покази свідків також підтверджуються письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме: розпискою, власноручно написаною [PERSON] 09.09.2010 року ( а.с. 74-75 ). Зміст розписки підтверджує те, що позивач, станом на вересень 2010 року не проживав за місцем проживання своєї колишньої дружини [PERSON] по [ADDRESS]. Із змісту вироку Судацького міського суду АР Крим від 10 березня 2011 року, вбачається, що на момент розгляду кримінальної справі в суді було встановлено, що фактично підсудний [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 7 ). Довідка про звільнення з місць позбавлення волі також свідчить про те, що засуджений [PERSON], який відбув покарання прямує до місця проживання : [ADDRESS] ( а.с.11). Після звільнення з місць позбавлення волі відносно [PERSON] встановлений адміністративний нагляд на підставі ухвали Білозірського районного суду Херсонської обл. від 12.06.2013 року ( а.с. 67 ). У постановаі про встановлення обмежень піднаглядному від 28.06.2013 року, зазначено місце проживання піднаглядного [PERSON] за адресою : [ADDRESS], яке він вказував при звільненні з місць позбавлення волі ( а.с. 66 ). Вказані обставини вказують на те, що [PERSON] не мав наміру проживати за адресою його колишній дружини [PERSON] по [ADDRESS]. Висший спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року роз»яснює, що члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій ст. 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім»ї законодавець використав правову конструкцію ( сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодааства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст. 3 ЖК УРСР, до правовідносін із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогію. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім»ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої ст. 405 ЦК, що передбачає визнання власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири) що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутінсть члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що производить до втрати членом сім»ї право користування помешканням. Таким чином дослідженими в судовому засіданні доказами достовірно встановлено, що [PERSON] добровільно виселився з помешкання його колишній дружини [PERSON], розташованого по [ADDRESS]. Понад одного року не користується вищезгаданої жилою площею без поважних причин, що є юридичном фактом, який свідчить про втрату [PERSON] права на користування спірною жилою площею. У вз»язку з чим не має правових підстав для вселення [PERSON] на жилу площу у будинку [ADDRESS]. В супереч вимогам ст. 60 ЦПК України, з боку позивача суду не надані докази про порушено його право на користування спірною жилою площею, тому заявлені позовні вимоги необґрунтовані і задоволенню не підлягають. Вимоги, щодо відшкодування судових витрат, в порядку ст. 88 ЦПК України, сторонами не заявлялись, тому судом вони не розглядалися.

Outcome: dismissed