Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом. В обґрунтування позовних вимог вказав, що на підставі договору дарування від 13.04.2000 року він є власником квартири [ADDRESS]. У квартирі також зареєстровані його дочка [PERSON], яка не проживає з ним з 2006 року та син [PERSON], який з листопада 2012 року виїхав з квартири, а також з червня 2015 року, без його згоди, зареєстрована онука [PERSON], яка ніколи не проживала у квартирі позивача. У зв'язку з тим, що відповідачі понад 1 рік не проживають у вищевказаній квартирі, яка належить позивачу на праві власності, просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пояснивши, що речей і майна відповідачів у будинку немає, витрати на утримання квартири вони не несуть. Відповідачі у судове засідання повторно не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд дійшов висновку ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, з огляду на таке. Права членів сім'ї власника на користування жилим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 13.04.2000 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та зареєстрований в квартирі з 11.05.2000 року. [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], та дідом [PERSON], [INFO]. З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] вбачається, що син позивача [PERSON] з 02.08.2011 року по даний час зареєстрований в належній позивачеві квартирі [ADDRESS]. Дата про реєстрацію була внесена в день отримання [PERSON] паспорта. За відомостями адресно-довідкового підрозділу Шепетівського МВ УДМС України, [PERSON] з 08.07.2009 року по даний час зареєстрована в належній позивачеві квартирі [ADDRESS]. Дата про реєстрацію була внесена в день отримання [PERSON] паспорта громадянина України. Таким чином, за згодою власника, у квартирі були зареєстровані його діти як члени його сім'ї. За відомостями адресно-довідкового підрозділу Шепетівського МВ УДМС України, [PERSON] 24.11.2015 року внесена у талон матері [PERSON], тобто вважається зареєстрованою в квартирі [ADDRESS], за місцем реєстрації матері. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 23.06.2006р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, син залишився проживати з батьком, а дочка змінила місце проживання і перейшла жити до матері в інше жиле приміщення. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04.08.2006р. місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] визначено з батьком [PERSON] Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29.03.2007р. [PERSON] визнано такою, що втратила право на користування квартирою позивача. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 16.03.2009р. з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на навчання дочки [PERSON] 200 грн. та утримання дочки [PERSON] у розмірі ? частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Цим же рішенням з [PERSON] стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] у розмірі ? частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено вказаними судовими рішеннями, з червня 2006 року, тобто після розірвання шлюбу, [PERSON] залишила зареєстроване місце проживання в квартирі позивача, проживає з дочками в іншому місці, а син [PERSON] залишився проживати з батьком у спірній квартирі. Підтвердженням того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою, за якою зареєстровані понад 1 рік, є довідки видані головою будинкового комітету №162, №163 від 29.01.2016 року, акти №164, №165 від 28.01.2016р., згідно з якими відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] однак [PERSON] з листопада 2012 року, а [PERSON] з червня 2006 року, за даною адресою не проживають, вибули з даної квартири на інше місце проживання і перевезли свої речі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] показали, що діти позивача не проживають у квартирі понад один рік без поважних причин, а саме дочка не проживає з 2006 року, а син - з 2012 року, онука ніколи не проживала у квартирі. Отже, з урахуванням положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] добровільно залишили жиле приміщення і постійно, більше 1 року, проживають за іншою адресою. Будь-які поважні причини, які б перешкоджали їм проживати у квартирі [ADDRESS], відсутні. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Тобто, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач є власником квартири і має право ставити питання про усунення йому перешкод у користуванні належною йому квартирою. Малолітня [PERSON] зареєстрована в квартирі з підстав реєстрації в цій квартирі її матері, яка проживає в іншому місці. Оскільки малолітня [PERSON] проживає разом із своєю матір'ю [PERSON], місцем її проживання є саме адреса проживання матері. Малолітня дитина в силу обмеження своєї цивільної дієздатності не може вчиняти будь-яких дій направлених на обрання місця проживання, зміни місця проживання. Тому суд оцінює не поважність причин відсутності малолітньої за місцем її реєстрації через призму її дій, а оцінює дії її матері, відповідача у справі щодо поважності відсутності дитини за місцем її реєстрації. Із матеріалів справи вбачається, що будь-яких перешкод дитині в користуванні квартирою не створювалось. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У зв'язку з тим, що в судовому засіданні було встановлено, що мати дитини втратила право на проживання в квартирі, таке ж право втратила і її малолітня дочка, яка проживає разом зі своєю матір'ю. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і відповідачів слід визнати особами, що втратили право користуватися квартирою №3 по вул. Залізничній, 28 в м. Шепетівка. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 551,20 грн. в рівних частинах.

Outcome: approved