Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, у якій зазначає, що 02 січня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу, а відповідач отримав від нього 40000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, відповідач склав розписку, яка посвідчує факт передання йому відповідної грошової суми та умови повернення позики. На неодноразові вимоги позивача відповідач суми позики не повернув та наразі ухиляється від повернення позики. 08 липня 2018 року позивачем було направлено відповідачу чергову письмову вимогу про повернення позики, яку відповідач отримав 14.07.2018 року особисто, але чергову вимогу відповідачем проігноровано. Окрім цього, позивач звернувся до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, оскільки вважає що відповідач отримала кошти в позику шляхом зловживання його довірою, і з самого початку кошти повертати не бажала. 11.07.2018 року по цьому факту відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018100020006151. Оскільки відповідач суму позики не повернув, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача суму позики в розмірі 40000 дол. США, суму процентів за договором позики у розмірі 851579 грн. 49 коп. та 3% річних за прострочення повернення позики у розмірі 363 грн. 89 коп. Від представника відповідача адвоката Колобова Л.В. до суду було подано відзив на позовну заяву, у якому представник заперечуючи проти задоволення позову зазначив, що в розписці не вказано дату народження, місце реєстрації, місце проживання, РНОКПП, не проставлено підпис [PERSON] , що не дає можливості ідентифікувати позивача як належного. Окрім цього, вказування в розписці суми боргу в іноземній валюті суперечить вимогам законодавства Україні та сталій судовій практиці. На підставі викладеного в відзиві просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Від представника позивача адвоката Вотінцева Є.Г. до суду було надіслано відповідь на відзив, в якому він зазначив, що позивач не визнає заперечення викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, також зазначив що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України. Від представника позивача 13.12.2019 року до суду було подано заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника, позов просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Згідно положень ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У клопотанні останній зазначив, що не зможе з`явитися у судове засідання, у зв`язку з зайнятістю у розгляді іншої справи у Ленінському районному суді м. Харкова. Положення ст.43 Цивільного процесуального кодексу України визначають, що учасники справи зобов`язані, зокрема, з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно ч.3 ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд вважає за необхідне відмовити відповідачу у задоволенні вищевказаного клопотання та не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки таке не підтверджене належними та допустимими доказами. Доказів участі представника відповідача у іншому процесі не надано. Вищенаведене дає суду підстави зробити висновок про те, що причини неявки відповідача та його представника є неповажними, а подане клопотання про відкладення є таким, що призводить до затягування розгляду справи та порушення розумних строків розгляду. Разом з тим, суд зазначає, що неодноразово були задоволені клопотання представника відповідача про відкладення судових засідань. Відтак, враховуючи тривалий розгляд справи, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та їх представників, які належними чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи на підставі доказів наявних в матеріалах справи. У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та представлені докази приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02 січня 2014 року відповідач під розписку отримала у позивача грошові кошти у розмірі 40000 дол. США ( сорок тисяч доларів США). (а.с. 12) 08 липня 2018 року позивачем було направлено вимогу відповідачу про повернення суми позики, яку відповідачем отримано 14.07.2018 року. (а.с 13). У відповідності до\~ст. 526 ЦК України, зобов*язання повинні виконуватися належним чином і в установлений термін відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже факт знаходження боргових документів - оригіналів розписки у позивача, свідчить про невиконання із сторони відповідача своїх боргових зобов`язань. Оскільки в розписці не встановлений строк повернення позики, а вимогу від позивача відповідачем отримано 08 липня 2018 року, то відповідач повинен був повернути суму позики протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, тобто до 07 серпня 2018 року. Станом на день подачі позову до суду відповідач борг не повернув. Встановлено, що відповідно до договору позики від 02 січня 2014 року відповідач має повернути позивачу 40000 (сорок тисяч) доларів США. Що стосується стягнення суми позики, в іноземній валюті - доларах США без одночасного визначенням гривневого еквіваленту вказаної суми, то суд зазначає наступне. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та\~вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». \~ \~ \~ \~Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. \~ \~ \~ \~У статті\~1\~Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. \~ \~ \~ \~Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні\~особи (громадяни\~України,\~іноземні громадяни,\~особи без\~ громадянства),\~які мають\~постійне місце\~проживання на\~території України,\~у тому\~числі ті,\~що тимчасово\~перебувають за\~кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. \~ \~ \~ \~У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. \~ \~ \~ \~Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. \~ \~ \~ \~Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а)\~вивезення,\~переказування і\~пересилання за\~межі України\~валютних цінностей,\~за винятком:\~ вивезення,\~переказування і\~пересилання за\~межі України\~фізичними особами\~ резидентами\~іноземної валюти\~на суму,\~що визначається\~НБУ; вивезення,\~переказування і\~пересилання за\~межі України\~фізичними особами\~ резидентами\~і нерезидентами\~іноземної валюти,\~яка була\~раніше ввезена\~ними в\~Україну на\~законних підставах;\~ платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;\~ в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними\~особами \~резидентами рахунків\~у іноземній\~валюті на\~час їх\~перебування за\~кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5\~Декрету № 15-93\~наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.\~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта,\~крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;\~у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку\~позичальника\~є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в\~усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду в постанові 464/3790/16-ц від 16.01.2019року зазначачила, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові\~від\~04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 40000 (сорок тисяч) доларів США без визначення еквівалента суми боргу в національній валюті. Стягнення боргу за договором позики здійснюється у валюті позики, про що 16.01.2019 Великою Палатою Верховного Суду зроблено відповідний правовий висновок у справі № 464/3790/16-ц. Стосовно стягнення з відповідача 3% річних за просторочення виконання зобов*язання, то дані вимоги не підлягають задоволенню саме в еквіваленті у національній валюті, оскільки передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент\~у національній валюті України. Позивач зазначив, що розмір процентів у розписки визначений не був, тому він просить стягнути з відповідача суму процентів, розраховану на рівні облікової ставки Національного банку України. З приводу даної вимоги позивача, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів\~висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Наданий позивачем розрахунок, який визначає розмір\~процентів за користування від суми позики, виходячи із рівня облікової ставки НБУ в розмірі\~851579\~грн.\~49\~коп.\~(а.с.\~5-6)\~судом не\~може прийнятий\~до уваги з огляду на наступне. За змістом статті 1 Закону України від\~20 травня 1999 року\~№ 679-XIV\~«Про Національний банк України» (далі Закон\~№ 679-XIV) облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості\~залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2\~Закону\~№ 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ\~приймає рішення, зокрема\~про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27\~Закону\~№ 679-XIV\~ НБУ\~встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. \~ \~ \~ \~Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. \~ \~ \~ \~Пунктами 3.1,\~3.2\~цього Положення\~визначено,\~що НБУ\~визначає розмір\~облікової ставки,\~дотримуючись таких\~основних принципів: облікова\~ставка використовується\~НБУ одночасно\~як засіб\~реалізації грошово-кредитної\~політики та\~орієнтир ціни\~на гроші; облікова\~ставка є\~одним із\~чинників,\~що характеризують\~основні напрями\~змін грошово-кредитного\~регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною,\~змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної\~валюти України гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від\~16 серпня\~2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України\~визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка\~встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів\~від суми позики,\~може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність\~передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором\~механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті\~для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду\~зробила у\~постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у\~постанові від\~31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача також 8810 грн. судового збору.

Outcome: partial