Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.1969 є власником частини будинку [ADDRESS] В цьому будинку також зареєстрований з 04.10.2000 онук позивача [PERSON] . Проте, понад один рік у вказаному житловому будинку відповідач без поважних причин не проживає, не сплачує комунальні послуги і взагалі будинком не цікавиться. Відповідач за власним бажанням забрав все своє майно, особисті документи, повернув ключі від будинку. Будь- яких перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач та інші члени його родини відповідачу не чинили. Оскільки відповідач не проживає тривалий час , однак зареєстрований у вказаному жилому приміщенні , у позивача, який є пенсіонером, виникають матеріальні труднощі з оплати комунальних послуг та оформлення субсидії по оплаті за користування житлово-комунальними послугами. На думку позивача, [PERSON] повинен бути визнаний таким, що втратив право користування житлом, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. 05.11.2019 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 15-16). Представником позивача 17.12.2019 подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, у якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити а у зв`язку з визнанням відповідачем позову просила не розглядати клопотання про допит свідків. Відповідач 27.11.2019 подав до суду заяву про визнання позову, у якій зазначив, що з 2011 року у будинку [ADDRESS] не проживає та його особистих речей в будинку не має. Дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, суд, враховуючи положення ч.4 ст. 206 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судовим розглядом встановлено, що згідно довідки Комунального підприємства «Харківське міське БТІ» Харківської міської ради від 29.10.2019 позивачеві на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.1969 належить на праві спільної часткової власності 29/100 житлового будинку [ADDRESS] . З інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова від 28.10.2019 вбачається , що відповідач з 04.10.2000 року зареєстрований в будинку [ADDRESS] (а.с.13). Відповідач у заяві від 27.11.2019 позовні вимог визнав та вказав, що з 2011 року у будинку [ADDRESS] не проживає та його особистих речей в будинку не має. Просив зняти його з реєстраційного обліку та вважати таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS] (а.с.22). Суд приймає визнання відповідачем позову відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є відсутність цієї особи без поважних причин протягом встановленого законом строку в жилому приміщенні, право користування яким має ця особа. Отже , відповідач визнав, що не проживає у спірному будинку понад один рік без поважних причин, факт його реєстрації у вказаному приміщенні носить формальний характер. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенні порушує права позивача, оскільки існують перешкоди в розпорядженні житловим фондом та його ефективним використанням. Крім того, позивач вимушений оплачувати комунальні послуги і за відповідача. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В іншій частині позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Вимоги щодо зняття відповідача з реєстрації за адресою спірного житлового будинку є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, на користь позивача підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 384,20 грн, інші 50 відсотків підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial