Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 25.01.2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 41, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М., яким запропоновано стягнути з [PERSON] аліменти на його дитину [PERSON] на підставі Договору про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину від 21.10.2011 року у розмірі 46454,55 грн. за період з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року. В обґрунтування позову посилався на те, що 21.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про проживання, виховання дитини, та сплату аліментів, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. за № 8-2733, відповідно до якого [PERSON] зобов'язувався сплачувати на користь відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та доходу на утримання їх малолітньої дитини [PERSON] щомісячно, не пізніше 20 числа поточного місяця за минулий місяць. Окрім сплати аліментів, для забезпечення літнього відпочинку дитини [PERSON] не пізніше 20 числа, травня місяця кожного року, додатково сплачує грошові кошти в розмірі одномісячної аліментної виплати. 25 січня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Богданова В.М. здійснила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 41, яким запропоновано звернути стягнення з боржника [PERSON] аліменти (аліментні зобов'язання) на його дитину [PERSON] у розмірі 46 454,55 грн. за період з 28.10.2013 року про 28.10.2016 року, з них: - невиплачені платником аліменти за період з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року 33 832 грн.; - несплачені платником зобов'язання для забезпечення літнього відпочинку дитини за період 2014-2016 року 2 670 грн.; пеня від суми несплачених платником аліментів за період з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року 9 952,55 грн., а також 1700 грн. витрати, пов'язані з вчиненням виконавчого напису. Про існування вищевказаного виконавчого запису представник позивача дізнався 18.07.2018 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 53991739. Проте, у період з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року неодноразово сплачував аліменти на дитину, що підтверджується платіжними дорученнями. Крім того, із розрахунку пені на суму 9 952,55 грн., наданого відповідачем для приватного нотаріуса вбачається, що вона нарахована за період з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року, тобто понад річний строк. Також, із укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору про проживання, виховання дитини, та сплату аліментів від 21.10.2011 року прямої вказівки щодо настання відповідальності за прострочення сплати аліментів не встановлено. У приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Богданової В.М. не було достатніх підстав вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, що зазначений у виконавчому написі, є безспірним, оскільки позивач у спірний період неодноразово сплачував аліменти на дитину, що підтверджується відповідними платіжними документами. На підставі викладеного до суду було подано даний позов. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.10.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання по справі. 24.01.2019 року до матеріалів справи надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача вказувала, що 21.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про проживання, виховання дитини, та сплату аліментів, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. за № 8-2733. Враховуючи повне невиконання позивачем умов вказаного договору, 25 січня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. здійснено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 41, яким запропоновано звернути стягнення з боржника [PERSON] аліменти (аліментні зобов'язання) на його дитину [PERSON] у розмірі 46 454,55 грн. за період з 28.10.2013 року про 28.10.2016 року. Позивач із виконавчим написом не погодився мотивуючи це тим, що розмір його заборгованості перед відповідачем, що зазначений у виконавчому написі не є безспірним. В даному випадку, факт незгоди позивача із сумою боргу, та фактично наявності спору між сторонами - є суб'єктивною ознакою, отже вирішення питання, чи є заборгованість об'єктивно безспірною, відноситься до компетенції Кабінету Міністрів України, який відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» встановлює перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться на підставі виконавчих написів. Вказаний Перелік документів містить вичерпні підстави для вчинення виконавчого напису і розширювальному тлумаченню не підлягає. Відповідно до п. 3.2 гл. 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України заборгованість боржника визнається безспірною, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів. Так, згідно п. 1 даного Переліку документів - нотаріус вправі вчинити виконавчий напис для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, що і було здійснено в даному випадку. Крім того, нотаріусом було взято до уваги Лист -претензія щодо необхідності сплати [PERSON] заборгованості по аліментам за вищезазначеним договором, яка була йому направлена до виконання 07.12.2016 року, а отже і строк позовної давності, терміном один рік, відповідно до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), що передбачений змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України необхідно рахувати з даного моменту. Також, позивачем сума заборгованості яка в ній зазначена жодним чином не оскаржувалась та не піддавалась сумніву, а сама претензія була останнім проігнорована та не виконана. Стосовно наданих копій квитанцій про перерахування на рахунок відповідача коштів на виконання умов договору про проживання, виховання дитини, та сплату аліментів вказувала, що останні взагалі не можна рахувати будь-якими доказами сплати коштів по даному договору, оскільки жодна з них не містить в собі реквізитів про те, що кошти перераховувалися саме на його виконання. Не можливо також погодитися із твердженням позивача про те, що якщо аліменти сплачуються не за рішенням суду, а згідно з укладеним між батьками договором, передбачена ст. 196 СК України санкція, а саме пеня, застосовується за наявності прямої вказівки про це в договорі, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. На підставі викладеного є очевидним, що [PERSON] починаючи з 2013 року і по теперішній час фактично самоусунувся не тільки в частині виховання та спілкування зі своїм сином [PERSON], а і від будь-якого виконання умов вищезазначеного договору по виплаті коштів на його утримання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.02.2019 року закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав вказаних у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити в їх задоволенні з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення позивача та її представника, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір між батьками про проживання, виховання дитини, та сплату аліментів на дитину, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. за № 8-2733. Відповідно до п. 4.2 вказаного договору у зв'язку з тим, що Дитина, на підставі цього договору постійно проживає разом зі своєю матір'ю - [PERSON] (Одержувачем) за зазначеною в договорі адресою, у відповідності зі ст.ст. 180, 181, 182 Сімейного кодексу України, Платник надає Одержувачу утримання (аліменти) для Дитини, а також здійснює інші виплати, у термін, у розмірі, формі та порядку, що їх встановлено цим договором. Згідно п. 4.3 Договору аліменти, що сплачуються Платником щомісяця складаються з виплати у вигляді грошової суми, розмір якої за домовленістю сторін дорівнює ј (одній четвертій) частині всіх видів заробітку та доходу Платника. Виплата аліментів здійснюється Платником щомісячно, не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця за минулий час (п. 4.4 Договору). Пунктом 4.8 Договору передбачено, що окрім сплати суми аліментів передбачених у п. 4.3 цього договору, для забезпечення літнього відпочинку Дитини, Платник не пізніше 20 (двадцятого) числа, травня місяця кожного року, додатково сплачує грошові кошти в розмірі одномісячної аліментної виплати. У зв'язку із невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань зі сплати аліментів на утримання дитини та коштів для забезпечення літнього відпочинку дитини, [PERSON] звернулася до нотаріуса про вчинення виконавчого напису. 25 січня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 41,про стягнення з [PERSON] аліментів (аліментні зобов'язання) на його дитину [PERSON], [INFO], у розмірі 46 454,55 грн. за період з 28.10.2013 року про 28.10.2016 року, з них: 33 832 грн. - невиплачені Платником аліменти за період з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року; 2 670 грн. - несплачені Платником зобов'язання для забезпечення літнього відпочинку дитини за період 2014-2016 року; 9 952,55 грн. - пеня від суми несплачених платником аліментів за період з 28.10.2013 року по 28.10.2016 року; - 1700 грн. - витрати, пов'язані з вчиненням виконавчого напису. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом законодавства станом на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису був, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів передбачено в Главі 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 Порядку. Так, відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п. 3.1 п. 3 глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до пункту 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 року для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс 17 та постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 61-154 св18. Розрахунок суми заборгованості за договором між батьками про проживання, виховання дитини, та сплату аліментів на дитину від 21.10.2011 року було сформовано відповідачкою [PERSON] на підставі умов договору, добровільно підписаного сторонами, у листі-претензії від 07 грудня 2016 року, який був направлений відповідачу з детальним розрахунком суми заборгованості. Слід зазначити, що представником відповідача не надано доказів того, що [PERSON] отримав лист-претензію щодо сплати аліментів від 07.12.2016 року, у зв'язку з чим останній був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги [PERSON], або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред'явленої до стягнення. Нотаріусом, в свою чергу, не було перевірено отримання такої вимоги позивачем, що унеможливило подання останнім нотаріусу обґрунтованих заперечень щодо вчинення виконавчого напису або письмової згоди. Відповідно до п. 4.6 договору між батьками про проживання, виховання дитини, та сплату аліментів на дитину від 21.10.2011 року, сторони домовились, що кошти будуть сплачуватись Платником шляхом їх перерахування на поточний (картковий) рахунок Одержувача або готівковою Одержувачу під розписку. У разі відсутності Одержувача, закриття рахунку або її відмови від одержання аліментів, Платник має право передати суму аліментів в депозит нотаріусу, що буде вважатись виконанням цього договору. Як вбачається з матеріалів справи позивачем [PERSON] на виконання умов договору між батьками про проживання, виховання дитини, та сплату аліментів на дитину від 21.10.2011 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. за № 8-2733, на протязі 2013-2016 років виконувались аліментні зобов'язання, передбачені даним договором, шляхом перерахування коштів на рахунок відповідачки [PERSON], що підтверджується копіями наданих платіжних доручень та відповідає умовам укладеного договору. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України, визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, в якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved