Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути на свою користь з відповідача суму боргу в розмірі 362000грн.. В обґрунтування позову зазначено, що 20 лютого 2016 року між сторонами було укладено договір позики грошей, за яким позивач дав в борг відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 550000грн, що станом на момент підписання договору за курсом НБУ дорівнює 19000 доларів США. Дата повернення коштів була обумовлена та вказана в договорі позики грошей, а саме 04 січня 2019 року. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Смілянського нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрованим в реєстрі за №661. Разом з тим, взяті на себе грошові зобов`язання відповідач виконав не в повному обсязі. Так, до 04 січня 2019 року [PERSON] повернув позивачу лише частину боргу в розмірі 188000грн., а решту коштів, саме 362000грн. повертати відмовляється. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 02.04.2020р. провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивачі в судове засідання не з`явився. Надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовну заяву підтримав в повному обсязі та не заперечував проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, відомостей про поважність причин неявки суду не надав, у зв`язку з чим зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Судом в становлено, що 20 лютого 2016 року сторони уклали договір позики грошей, що був посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрованим в реєстрі за №661. За умовами вказаного договору позики грошей, [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти на суму 550000грн., що станом на 20.02.2016р. за курсом НБУ дорівнює 19000 доларів США, для власних потреб (п.1 Договору). Зазначену вище суму [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] готівкою в строк до 04 січня 2019 року. За бажанням та можливістю [PERSON] може повернути борг і раніше зазначеного терміну (п.2 Договору). В разі неповернення грошей в строки передбачені п.2 цього договору, гр. [PERSON] сплачує штраф (пеню) [PERSON] в розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожний прострочений день. Відповідач [PERSON] частково повернув борг за договором позики, а саме в розмірі 188\~000грн. 11 лютого 2019 року позивач надсилав відповідачу листа, щодо погашення боргу за позикою в десятиденний термін від дня отримання даного повідомлення. Проте, дана вимога позивача залишилась відповідачем проігнорованою. Таким чином, як зазначає позивач, відповідачем не повернуто борг за договором позики в сумі 362000грн., а тому він був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1\~\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики грошей від 20.02.2016р. не виконав в повному обсязі, а отже зобов`язаний повернути позивачу суму боргу в розмірі 362000гривень. В Постанові Великої Палати Верхового суду від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц) зроблений наступний\~\~\~висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. За таких обставин, враховуючи, що відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 20.02.2016, то він зобов`язаний повернути позивачу суму позики в розмірі 362000грн, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», то судовий збір в розмірі 840,80грн. підлягає відшкодуванню відповідачем на рахунок держави. На підставі ст. ст. 526, 533, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: approved