Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь 50% суми, що була стягнута з нього на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2019, а саме 755 702,50 грн., відшкодувати судові витрати. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що з 01.02.2013 він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який був розірваний 12.02.2018 на підставі судового рішення. Під час шлюбу, 11.03.2013 між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, які були використані на придбання нерухомого майна, а саме квартири в новобудові для мешкання сім`ї. Наступного дня, 12.03.2013 позивач перерахував отримані у борг за договором позики грошові кошти забудовнику, а 11.03.2015 отримав у власність квартиру [ADDRESS] . Судовим рішенням у справі про поділ майна подружжя вказана квартира була визнана спільним сумісним майном подружжя та на теперішній час він із відповідачем [PERSON] є її співвласниками в рівних частинах. Напочатку березня 2019 року [PERSON] звернувся до суду та отримав судове рішення про стягнення з позичальника [PERSON] на його користь заборгованості за договором позики від 11.03.2019 в розмірі 1 251 500,00 грн., відсотків в розмірі 250 300,00 грн., судових витрат в розмірі 9 605,00 грн., а всього 1 511 405,00 грн. Позивач вказує, що кошти за договором позики були використані в інтересах сім`ї і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, у подружжя крім права спільної сумісної власності на майно, придбане за рахунок позичених коштів, виникає і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання такого зобов`язання здійснюється подружжям як солідарними боржниками, тобто договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, праву на спільну сумісну власність на житлове приміщення кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалась на придбання цього майна. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із заявленими вимогами, подала відзив на позовом, в якому вказує, що під час розгляду справи про поділ майна подружжя позивач [PERSON] вказував, що квартира [ADDRESS] була придбана лише за його особисті кошти, які він заощаджував впродовж життя та не заявляв про наявність боргових зобов`язань, які виникли у сім`ї та які також мали бути об`єктами поділу. Спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, про наявність договору позики їй не було відомо, згоди на його укладення в тому числі і в інтересах сім`ї вона не надавала, вважає, що її колишній чоловік та [PERSON] штучно створили для подання позову про стягнення боргу, а обставини і докази, та які посилається позивач, викликають сумнів щодо їх достовірності. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Кучинська І.С. не з`явились, від позивача надійшла заява про підтримання заявлених позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника. Відповідач [PERSON] подала суду заяву про слухання справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на її пояснення, викладені у відзиві на позов. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.02.2013, заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2018 у справі № 641/8128/17 шлюб між ними розірвано за ініціативою [PERSON] . Також [PERSON] було ініційовано поділ майна подружжя в судовому порядку. Так, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.05.2018 у справі № 641/8127/17 було визнано об`єктом права спільної сумісної власності в тому числі і квартиру [ADDRESS] та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на вказане нерухоме майно по 1/2 частині за кожним, питання щодо розподілу зобов`язань подружжя не заявлялось. В подальшому, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 у справі № 641/1907/19 присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 11.03.2013 в розмірі 1 251 500,00 грн., суму процентів в розмірі 250 300,00 грн., а також судові витрати в сумі 9 605,00 грн., а всього 1 511 405,00 грн. Судовим рішенням встановлено, що 11.03.2013 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США строком до 11.09.2018, про отримання коштів складено відповідну розписку. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 06.11.2019, останній підтвердив, що 06.11.2019 отримав від [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 1 511 405,00 грн. та повідомляє, що зобов`язання за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 у справі № 641/1907/19 [PERSON] виконав добровільно та в повному обсязі. Позивач [PERSON] , посилаючись на положення ст.ст. 61, 65 Сімейного кодексу України, вважає, що позика отримана ним в інтересах сім`ї, його борг перед [PERSON] є спільним зобов`язанням подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, судове рішення виконано ним в повному обсязі, а тому 50% виплаченої ним суми має бути стягнуто з відповідача [PERSON] . Так, статтею 61 Сімейного кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 2, 3, 4 ст. 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). На підтвердження своїх вимог позивачем [PERSON] надано текст договору позики від 11.03.2013, в якому зазначено, що позика має бути витрачена на придбання квартири для проживання сім`ї та проведення в ній ремонтних робіт. Однак, у рішенні Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.05.2018 у справі № 641/8127/17 про поділ майна подружжя було викладено позицію відповідача [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які він відкладав до шлюбу, ці кошти належать йому особисто незалежно від його перебування у шлюбі. Водночас, в матеріалах справи наявне рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.01.2019 у справі № 641/6357/18, яким було присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 07.11.2012 в розмірі 1 413 970,00 грн. та судові витрати в розмірі 8 810,00 грн. Цим судовим рішенням було встановлено, що 07.11.2012, тобто до шлюбу із [PERSON] , між [PERSON] та [PERSON] було укладено усну угоду займу, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою, строком до 01.08.2018. Згідно тексту наданого до Московського районного суду м. Харкова відзиву на позов у справі № 641/6357/18, відповідач [PERSON] повністю визнає заявлені до нього вимоги та вказує, що отримані у позику 07.11.2012 від [PERSON] грошові кошти були спрямовані на придбання квартири [ADDRESS] . Враховуючи, що позивачем [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження його вимог, заявлене ним клопотання про його допит в якості свідка у судовому засіданні задоволено, однак він до суду не з`явився та просив проводити розгляд справи за наявними у справі доказами, суд вважає заявлені [PERSON] позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed