Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 28.02.2015 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави 09.09.2019. В період шлюбу подружжям було набуто(придбано) спільне майно, зокрема: 1) пральна машина BOSCH модельWLL24167UА серійний номер 00512568198110007235. Придбана 22.12.2018 року за 11004 грн. 00 коп.; 2) смартфон SAMSUNG SM-J710 GALAXY J7 DS Gold, вартістю 3 982,05 грн., карта пам`яті Арасег micro SDHC 32 GB UHS-I Cl10+adapt, вартістю 350,35 грн., захисна плівка- скло Dengos SAMSUNG GALAXY J7 та її наклеювання, загальною вартістю 143,28 грн. + 40,83 грн. = 184,11 грн., батарея CAMELION LR6 вартістю 19,91 грн. Загалом було придбано товарів на суму 5 443,70 грн. Зазначив, що дані товари придбавались 17.04.2018 року в кредит, для чого на нього було оформлено кредитний договір № [NUMBER] з ПАТ «ОТП БАНК». Кредит виплачений в повному обсязі. Вищезазначені товари після фактичного розлучення подружжя залишились в користування відповідачки [PERSON] . Окрім того, позивачем за згодою та з відома відповідачки [PERSON] було взято споживчий кредит у вигляді кредитної картки на суму 30 000,00 грн. в ПАТ «ОТП БАНК». Зазначені кредитні кошти витрачались подружжям до їхнього фактичного розлучення, на придбання дрібних товарів, продуктів харчування та ліків для сім`ї, сплаті орендної плати та комунальних послуг за орендовану квартиру та інші потреби. 08.07.2019 року зазначена сума кредитних коштів позивачем була повернута до установи банку в повному обсязі, кредитна картка закрита. Зазначені кредитні кошти були повернуті до установи ПАТ «ОТП БАНК» за рахунок перекредитування в AT «КРЕДОБАНК», шляхом безготівкового переведення коштів. Зазначив, що на даний час у нього маються кредитні зобов`язання перед AT «Кредобанк» на суму 30 000,00 грн. з терміном погашення до 08.07.2021 року. На даний час відповідачка категорично відмовилась поділити спільне майно чи сплатити за нього частину грошових коштів, які були витрачені на його придбання. Також відповідачка категорично відмовилась компенсувати частину грошових коштів, які були взяти позивачем під час спільного проживання та витрачені на потреби сім`ї. Враховуючи вищенаведене та те, що згадане майно, придбане під час шлюбу з відповідачкою знаходиться в її користуванні можливо залишити його останній, стягнувши з неї 1/2 частину його вартості, що складає 8 223,85 грн. Щодо кредитних коштів, які були витрачені подружжям на потреби сім`ї, зазначив, що відповідачка повинна нести такі ж самі зобов`язання за кредитом як і він, а саме сплатити їх 1/2 частину, що складає 15 000,00 грн. Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти в загальній сумі 23221, 85 грн., з яких: 8221, 85 грн. як Ѕ частина вартості за придбані під час шлюбу пральну машину BOSCH, смартфон SAMSUNG, карту пам`яті Арасег micro, захисну плівку-скло Dengos та її наклеювання, батарею CAMELION та 15000 грн. як Ѕ частину отриманих грошових коштів за укладеною під час шлюбу кредитною угодою з ПАТ «ОТП БАНК». Також просив стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати за сплату судового збору в сумі 768,40 грн. і комісію банку 20,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка та її представник проти задоволення позовних вимог заперечували та в судовому засіданні пояснили, що позивачем не надано жодного доказу про вартість на час розгляду справи майна, зазначеного в позовній заяві, яке він просить розділити. З наданих позивачем документів, зокрема копії фіскального чеку від 22.12.2018 вбачається, що до складу суми в розмірі 11004,00 грн., яку позивач зазначає як вартість пральної машини на час її придбання, входить в тому числі і вартість її встановлення, засобів виведення плям, пральні порошки, що по суті не є спільним майном подружжя і не може підлягати поділу. Також зазначили, що вартість наклеювання захисної плівки є послугою, а не майном, і поділу також не підлягає. Крім того, до матеріалів позову на підтвердження придбання мобільного телефону та аксесуарів, надано копію кредитного договору, тобто позивач просить йому компенсувати Ѕ частину коштів, які були внесені ним на погашення кредиту, однак позивач вправі вимагати частину дійсної вартості майна, а не стягнення грошової компенсації виплат по кредиту, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте під час шлюбу, або кошти, які були отримані в результаті відчуження такого майна, а не кошти, за яких набуте майно в період шлюбу. В супереч вимог ст. 71 Сімейного кодексу України відповідачем на депозитний рахунок суду кошти не вносилися, питання поділу речей в позові не ставиться, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також зазначили, що відповідачка може нести відповідальність по зобов`язанням лише за наявності умов укладення договору в інтересах сім`ї, і те, що кошти, обумовлені договором, були використані на потреби сім`ї. В позовній заяві позивач стверджує про те, що за згодою відповідачки ним було взято споживчий кредит у вигляді кредитної картки з доступним лімітом в розмірі 30000 грн. Проте доказів на підтвердження вказаної обставини до позовної заяви не додано. Зазначили, що позивач не інформував відповідачку про відкриття даної картки, та не питав і не отримував її згоди на це. Кошти, які ним витрачалися, не були використані в інтересах сім`ї. В судовому засіданні відповідачка не оспорювала факту, що пральна машина та телефон були придбані в період шлюбу. Також пояснила, що вона та позивач в період шлюбу були працевлаштовані та отримували заробітну плату. Вислухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 28 лютого 2015 року сторони уклали шлюб, який розірвано за рішенням Ленінського районного суду м. Полтави 09.09.2019 року, що підтверджується копією рішення суду (а.с. 12). Відповідно до вищевказаного судового рішення- судом встановлено, що з травня 2019 року [PERSON] та [PERSON] не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство. Мають малолітню дитину- [PERSON] , [INFO] , який мешкає з матір`ю, та на утримання якого з [PERSON] стягнуто аліменти . З копії видаткової накладної вбачається, що 17.04.2018 у період шлюбу сторони придбали смартфон SAMSUNG SM-J710 GALAXY J7 DS Gold, вартістю 3 982,05 грн., карту пам`яті Арасег micro SDHC 32 GB UHS-I Cl10 +adapt, вартістю 350,35 грн., захисна плівка- скло Dengos SAMSUNG GALAXY J7 вартістю 143,28 грн. та її наклеювання вартістю 40,83 грн., батарея CAMELION LR6 вартістю 19,91 грн.(а.с. 15). Згідно копії наряду-заказу № т025/000040004887268 від 17.04.2018 ТОВ «Технополіс-1» виконано роботи з наклеювання захисної плівки на смартфон, вартість робіт 49,00 грн.(а.с.16). З копій фіскального чеку та гарантійного талону вбачається, що в період шлюбу 22.12.2018 було придбано в ТОВ «Технополіс» Полтава пральну машину BOSCH модельWLL24167UА серійний номер [NUMBER] , на суму 11004,00 грн., яка також складається з суми встановлення пральної машини-299,00 грн., засобів для видалення плям-108,00 грн., підставки для пральної машини-179,00 грн., доставка-199,00 грн. (а.с.14). З копії кредитного договору № 2018593056 від 17.04.2018 вбачається, що [PERSON] отримав кредит в АТ «ОТП БАНК» в сумі 5437,39 грн. строком до 17.04.2019; цільове призначення кредиту- на придбання товару у продавця (а.с.17-20). Позивач здійснював виплати по вказаному кредитному договору, що підтверджується копіями квитанцій(а.с. 21-22,24). Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду справи по суті стороною відповідача не оспорювалось поширення правового режиму спільного сумісного майна на вищевказане спірне майно. Жодних належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності сумісного майна подружжя згідно приписів ст. 60 СК України відповідачем не надано та матеріали справи таких доказів не містять. Таким чином, судом встановлено, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності на свою частку в майні з отримання грошової компенсації на свою користь, регулюються також положенням частини другої статті 364 ЦК України, яка передбачає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Щодо застосування указаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 по справі № 405/343/15- ц зазначено, що згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22,30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідачка не оспорювала, що спірне майно після припинення сумісного проживання та розірвання шлюбу залишилося в її користуванні. Сторони не погодили вартість спірного майна; позивач вважав можливим залишити спірне майно у користуванні відповідача; відповідач не погоджується сплачувати позивачу будь-яку компенсацію вартості спірного майна і не бажає вносити будь-яку суму грошових коштів на депозитний рахунок суду за частку майна. В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів про дійсну вартість спірного майна на час розгляду справи сторонами не надано. Правом на проведення товарознавчої експертизи позивач не скористався. За таких обставин суд фактично позбавлений можливості провести поділ майна з урахуванням його дійсної вартості на час вирішення спору. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що звернувшись до суду із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 8221,85 грн., як 1/2 частину вартості за придбані під час шлюбу пральну машину, смартфон, карту пам`яті, захисну плівку, її наклеювання та батарею, позивач не ставить питання щодо припинення своєї частини права власності на вказане майно, яке вважає спільним із відповідачем майном. Таким чином, отримання грошової компенсації можливо лише при вирішенні питання щодо повного переходу права власності на дане майно до відповідача. Проте, обраний позивачем спосіб поділу такого майна, як отримання грошової компенсації його вартості саме ним, не звільняє від обов`язку попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми та згоду відповідача із даним способом поділу майна. В свою чергу, відповідачка заперечувала проти такого поділу та жодна із сторін не внесла на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Відтак, суд виходить з неможливості задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення компенсації Ѕ частини вартості вищезазначеного майна, оскільки обраний спосіб стягнення суми компенсації вартості майна не передбачає припинення права власності на майно у позивача, а отже таке стягнення не може вважатись поділом спільного майна. Іншим чином, поділити дане майно у вказаний спосіб не можливо, через відсутність попереднього внесення на депозитний рахунок грошових коштів в забезпечення справедливої сатисфакції. За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, виходячи із положень ч.4 ст. 65 СК України, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. З копії звіту- рахунку за період з 17.04.2018 по 08.07.2019 вбачається, що за платіжною карткою MasterCard, належній [PERSON] 22.12.2018 року було проведено операцію зі списання грошових коштів в сумі 11004,00 грн.-покупка ТОВ «Технополіс» Полтава(а.с.28). Відповідно до копій кредитного договору № CL- 205017 звіту-рахунку за період з 17.04.2018 по 08.07.2019 [PERSON] отримав в АТ «КРЕДОБАНК» 08.07.2019 кредит в сумі 30000 грн. на поточні потреби та на погашення(рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед АТ «ОТП БАНК» строком на 24 місяці(а.с.25-40). З копій квитанцій вбачається, що позивач здійснював платежі з вищевказаним кредитним договором(а.с.41). Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В рішенні Ленінського районного суду м. Полтави від 09.09.2019 року, яким було розірвано шлюб між сторонами, зазначено, що судом було встановлено, що з травня 2019 року [PERSON] та [PERSON] не підтримують шлюбні відносини та не ведуть спільне господарство. З копії вищевказаного кредитного договору вбачається, що позивач отримав кредит на суму 30000 грн. 08.07.2019, а відтак суд не вбачає, що вказаний кредитний договір укладений [PERSON] в інтересах сім`ї та грошові кошти, отримані ним за вищевказаним кредитним договором, використані в інтересах сім`ї. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовної вимоги про поділ боргу позивача за кредитним договором як спільного майна подружжя та стягнення з відповідачки 15000 грн., як Ѕ частини отриманих грошових коштів за укладеною під час шлюбу кредитною угодою. Підсумовуючи все наведене вище, суд приходить до остаточного висновку щодо недоведеності позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то понесені ним витрати у зв`язку з розглядом справи, зокрема, зі сплати судового збору підлягають віднесенню на його рахунок.

Outcome: dismissed