Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, мотивуючи тим, що відповідачка не визнає, що спірне майно набуте ними в шлюбі і належить їм у рівних частинах. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що 02.08.1980 року він уклав шлюб з [PERSON] . У 1982 році він з дружиною, відповідачкою по справі, виїхав у Дніпропетровську область, де вони проживали та працювали тринадцять років.В 1990 році вони отримали земельну ділянку в с.Переволока Бучацького району для будівництва житлового будинку, від якої відмовився [PERSON] на їх користь. Будівництво житлового будинку велося з 1991 по 1995 роки за їх спільні кошти. У 1992 році він привіз сім КАМАЗів цегли, каменю та дерева для будівництва спільного будинку. Його батько працював на будівництві будинку. У 1995 році будинок був збудований та у 2015 році перекритий. Правовстановлюючі документи на будинок були оформлені на дружину. З 2000 року він багато часу проводив за кордоном, в Республіці Польщі, де працював на будівництві та систематично передавав або привозив додому гроші. Загалом це приблизно 70000 доларів США. Кожного року приїжджав додому по кілька разів, при цьому завжди привозив певну суму грошей, яку залишав сім`ї. Про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] йому не було відомо до 31.04.2016 року.Тоді він приїхав додому з Польщі, [PERSON] вчинила сімейний скандал та вигнала його на вулицю, викликала працівників поліції, які повідомили йому, що у нього немає жодних прав на будинок. Він з цим не може погодитись, адже житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 127,4 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS] , збудований ними в період шлюбу за спільні кошти. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, суду пояснив, що позивач 02.08.1980 року уклав шлюб з [PERSON] В період шлюбу подружжя набуло у спільну власність житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 127,4 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Право власності на вказаний житловий будинок підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Переволоцької сільської ради Бучацького району Тернопільської області від 26 липня 2007 року та зареєстрованим в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 жовтня 2007 року. Оскільки право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , набуто за час шлюбу, то частки кожного із співвласників є рівними і кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток. У добровільному порядку поділити спільно нажите майно відповідачка відмовляється. Відповідачка позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що земельну ділянку по [ADDRESS] , на якій знаходиться будинок, спочатку було виділено [PERSON] , який являється чоловіком її сестри. Відповідно до заяви [PERSON] , останній відмовився будувати житловий будинок згідно плану, виданого в 1990 році районною архітектурою, на виділеній йому земельній ділянці, просив його відмінити і дозволити їй будувати житловий будинок на даній земельній ділянці. У зв`язку з відмовою [PERSON] , земельну ділянку по [ADDRESS] на підставі рішення зборів уповноважених членів колгоспу ім.Леніна від 09.06.1990 року було виділено їй. Після того, як [PERSON] відмовився від земельної ділянки, будівельний паспорт був виготовлений на її ім`я. На час переоформлення документів на земельну ділянку частина будинку (фундамент та коробка) була вже зведена, а тому надалі будівництво будинку здійснював за власні кошти її батько - [PERSON] . З 2000 року позивач їздив на заробітки в Республіку Польщу. При цьому всі зароблені кошти він тратив на себе. Жодної копійки, тим більше 70000 доларів США, про які він веде мову, додому він не привозив. В 2005 році він поїхав в Польщу, де був по грудень 2012 року. За цей період часу він жодного разу не приїжджав додому та жодних коштів не передавав, а тому вести спільно господарство вони не могли. За вказаний період вона самостійно, за власні кошти, поліпшила майно, а саме, проводила ремонти, підключила будинок до газопостачання та водопостачання, влаштувала водовідведення, змінила покриття на металочерепицю. Коли в 2012 році позивач приїхав з Польщі, то вона повідомила йому про те, що шлюб між ними розірвано ще у 2009 році та, що вона зареєструвала будинок на себе і є одноосібним власником будинку. В судовому засіданні представник відповідачки з тих же підстав позовні вимоги заперечив, просив суд при вирішенні спору застосувати строк позовної давності, оскільки позивачу ще в 2012 році стало відомо про розірвання шлюбу між сторонами та про те, що відповідачка будинок по [ADDRESS] зареєструвала на своє ім`я. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини: - з 02 серпня 1980 року по 13 квітня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, спільно проживали, були пов`язані спільним побутом; - рішенням Переволоцької сільської ради народних депутатів Бучацького району Тернопільської області від 16.06.1990 року №29 «Про дозвіл будівництва індивідуального житлового будинку на нововідведеній земельній ділянці» погоджено рішення зборів уповноважених колгоспників колгоспу імені Леніна від 09.06.1990 року №2 про виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0,12 га за рахунок земель вільного присадибного фонду під будівництво житлового будинку в с.Переволока Бучацького району між сусідом [PERSON] і незабудованою площею; - в 1995 році сторони створили нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] ; - право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] посвідчується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим на підставі рішення виконкому Переволоцької сільської ради Бучацького району Тернопільської області від 26 липня 2007 року та зареєстрованим в комунальному підприємстві «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №32а за реєстровим номером 20733482 від 22 жовтня 2007 року; - починаючи з 2000 року [PERSON] неодноразово перетинав державний кордон України з Польщею; - сторони не домовилися про порядок поділу житлового будинку з надвірними будівлями. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За вимогами частин 3-4 ст.368 Цивільного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише дружину, це ще не означає, що вона є одноосібним власником майна. Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. За встановлених обставин і визначених відповідно до них правовідносин суд приходить до переконання, що житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними і, що підстав для збільшення або зменшення часток співвласників немає. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15). Як роз`яснено у п.15 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України). Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як зазначалося вище, сторонам на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Розпоряджання обумовленим майном, в силу положень ст.68 СК України, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Водночас у разі виникнення спору, подружжя не позбавлене права звернутися до суду. Так, заперечуючи проти позовних вимог відповідачка та її представник посилалися на пропущення позивачем строку позовної давності та необґрунтованість його позовних вимог. У випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні в зв`язку з пропущенням строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки спливу позовної давності. Тобто, відповідачкою та її представником заявлено взаємовиключні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що наприкінці квітня 2016 року позивач дізнався про порушення свого права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Саме тоді між сторонами стався конфлікт, в ході якого відповідачка вигнала позивача з будинку. Таким чином, з огляду на те, що позивач подав позов до суду в жовтні 2018 року, ним не пропущено строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки в користь позивача слід стягнути судові витрати.

Outcome: approved