Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу, стягнути з відповідача кошти, сплачені за цим договором з комісією та вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивач посилається на те, що 16.12.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль. На виконання умов зазначеного договору в той же день ним було сплачено грошові кошти в сумі 20000 грн. Сплачена суму передбачала передплату за товар. Оскільки протягом обіцяних днів предмет лізингу йому так і не був переданий, звернувся до товариства, де йому було повідомлено, що сплачена сума виявилась адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавця, а відповідно до договору необхідно сплатити 50 відсотків вартості предмета лізингу, після чого нададуть автомобіль. В грудні ним було сплачені авансові платежі згідно договору в сумі 55950 грн. та 15190 грн. Однак товариство вкотре відмовилась передати предмет лізингу, роз'яснивши що, договором передбачено передачу предмету договору в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу, комісії за оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу. Вважає, що вказаний договір вчинений під впливом обману та застосування нечесної підприємницької практики, тому ці обставини стали підставою для звернення до суду. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином. Заперечень до суду не надходило. Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу без участі представника відповідача на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.12.2014 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» укладено договір фінансового лізингу №00378 з додатками до нього. Предметом даного договору є транспортний засіб. На виконання договору [PERSON] було сплачено грошові кошти в сумі 91140 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ст. 16 Цього закону, лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) помпенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. У відповідності до ст. 9 цього договору, перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж) - розмір такої комісії склав 15190 грн. Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки не обґрунтовано співмірність розміру платежу за організацію даного договору, який до того ж не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовлені стандартної форми договору. В п. 10.5 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 договору). Пункт 10.16 договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.15 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10 відсотків від суми достроково погашення. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін. Всупереч зазначеним положенням у пункті 10.12 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Згідно ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Не можуть бути предметом договору лізингу земельні ділянки та інші природні об'єкти, а також інші речі, встановлені законом. Слід зазначити, що укладений договір фінансового лізингу не містить істотних ознак предмета договору та у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету та обсягу визначених законом. Статтею 808 ЦК України встановлена також відповідальність продавця (постачальника) предмета договору лізингу, однак в спірному договорі продавець взагалі не зазначений та відсутні відомості про нього. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Отже, як вбачається з вищевикладеного, спірним договором відповідачем порушено принцип добросовісності, умови договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ст. 236 ЦК правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язання повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи те, що укладений договір порушує права позивача, як споживача, його умови є несправедливими щодо [PERSON], а також те що, суд вважає доведеною ту обставину, що позивач був введений в оману відповідачем внаслідок ненадання необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації щодо умов виконання договору, позовні вимоги в частині визнання договору недійсними та стягнення отриманих на їх виконання коштів в сумі 91140 грн., є обґрунтованим. Вимоги щодо стягнення комісії за прийом платежів в сумі 911,4 грн. суд вважає необґрунтованими. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Тобто з відповідачів в дохід держави підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору за вимогами майнового характеру у розмірі 911,4 грн. та немайнового характеру 243, 6 грн.

Outcome: partial