Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зокрема позивач просить: - визнати незаконним та скасувати наказ № 271-ос від 14 липня 2020 року виданий КНП «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради про звільнення [PERSON] з посади 0,75 посади лікаряортопед-травматолога травматологічного відділення і 0,25 посади лікаря ортопед-травматолога травматологічного пункту; - поновити [PERSON] на роботі в КНП «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради на 0,75 посади лікаряортопед-травматолога травматологічного відділення і 0,25 посади лікаря ортопед-травматолога травматологічного пункту; - стягнути з КНП «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.07.2020 року по 01.08.2020 року в сумі 4345,90 грн.; - стягнути з КНП «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 50000 грн.. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 01.08.2019 року він працював на посаді лікаря ортопед-травматолога травматологічного відділення та травмпункту КНП «Дубенська центральна районна лікарня» Дубенської міської ради, яку в подальшому перейменовано в «Дубенську міську лікарню». Згідно з наказом №271-ос від 14 липня 2020 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Позивач вважає, що його звільнено незаконно, оскільки в порушення вимог ч.1 ст. 49-2 КЗпП України його не було повідомлено про заплановане звільнення за два місяці, оскільки згідно акту від 14 липня 2020 року йому було повідомлено про майбутнє вивільнення лише 14 липня 2020 року і в цей же день було видано наказ про його звільнення. Крім того, всупереч вимог ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України відповідач не подбав про забезпечення працевлаштування вивільнюваного працівника та не запропонував позивачу жодної іншої вакантної посади, яка б могла б відповідати його освіті, кваліфікації, досвіду, тощо. Також звільнення позивача не було погоджено із первинною профспілковою організацією. 26 червня 2020 року позивачем було подано відповідачу заяву про реалізацію переважного права залишення на роботі під час скорочення чисельності та штату працівників. Відповідно до ч.1 ст.42 та ст. 197 КЗпП України він мав переважне право залишення на роботі, оскільки він єдиний член сім`ї із самостійним заробітком, його дружина перебувала на 33 тижні вагітності, а також йому повинно було бути надано перше місце роботи на строк не менше двох років. 14 липня 2020 року позивач подав відповідачу заяву про надання йому частини невикористаної відпустки, однак всупереч вимог ч.1 ст.3 Закону України «Про відпустки» відповідач проігнорувавши заяву позивача звільнив його 15 липня 2020 року. В наказі та трудовій книжці позивача зазначено дату звільнення 14 липня 2020 року, однак лише 15 липня 2020 року йому було вручено наказ про звільнення та трудову книжку в яких днем звільнення, тобто останнім робочим днем було зазначено 14 липня 2020 року. Жодного скорочення чисельності штату працівників фактично не відбулося, оскільки відповідач на час звільнення позивача здійснював набір нових працівників на роботу. Також позивач вважає, що його було звільнено не уповноваженою, на це особою, оскільки рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 28 травня 2020 року, яке було залишено без змін рішенням апеляційного суду, [PERSON] було поновлено на посаді директора КНП «Дубенська міська лікарня» і рішення в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню. Враховуючи вказане підписання наказу про звільнення в.о. директором Крохмаль В. є незаконним, адже на момент звільнення директором був [PERSON] .. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на робот орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому позивач просить стягнути з відповідача 4345,90 грн. середнього заробітку за період з 15.07.2020р. по 01.08.2020р.. Також позивач просить стягнути з відповідача 50000 грн. спричиненої моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення, оскільки він залишився без коштів на проживання під час перебування дружини на дев`ятому місяці вагітності, що також призвело до стресу та погіршення стану його здоров`я. У відзиві на позов представник відповідач просить в задоволенні позову відмовити, оскільки позивача було за два місця повідомлено про наступне вивільнення, а саме 14 травня 2020 року, шляхом вручення письмового повідомлення № 81386/01-17, однак позивач відмовився від його отримання про що був складений відповідний акт. В період оголошення позивачу про майбутнє звільнення до його звільнення в КНП «Дубенська міська лікарня» були відсутні вакантні посади, які відповідають його кваліфікації лікаря-травматолога,однак була наявна посада лікаря-чергового приймального відділення за умови проходження ним курсів спеціалізації «Терапія» за рахунок закладу. Позивачу було запропоновано працевлаштуватись на цю посаду, однак він від цієї пропозиції відмовився, що підтверджується відповідним актом. Також позивач не був членом первинної профспілкової організації, а тому не передбачається її погодження на його звільнення. Щодо переважного права залишення на роботі в разі скорочення відповідач вважає, що у позивача був найнижчий кваліфікаційний рівень - лікар-спеціаліст та продуктивність праці, а тому перевага у залишенні на роботі була надані іншим працівникам травматологічного відділення. Також не було порушено право позивача на щорічну відпустку, оскільки його заява про надання щорічної відпустки надійшла 14 липня 2020 року, вже після того, як його було ознайомлено з наказом про звільнення і отримання трудової книжки, що також підтверджується записом № 283 в Книзі обліку руху трудових книжок. Позивачу не пропонувалась вакантна посада завідувача травматологічного відділення, оскільки рівень його кваліфікації не відповідав вимогам затвердженим Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 березня 2002 року № 117. Також на час його звільнення не виносились будь-які накази про призначення на посади лікарів травматологічного відділення. Також є безпідставними твердження позивача про те, що його було звільнено неуповноваженою особою, оскільки відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] виконує обов`язки директора КНП «Дубенська міська лікарня» з 13 лютого 2020 року по даний час. Оскільки позивача звільнено на законних підставах, то не підлягають і задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що на його думку повідомлення відповідача про звільнення від 14 травня 2020 року є сфабрикованим, оскільки на адвокатський запит йому було лише надано повідомлення про звільнення позивача від 14 липня 2120 року. Пропозицію відповідача від 14 липня 2020 року про надання згоди позивачем на переведення його на посаду лікаря-чергового приймального відділення та подання відповідної заяви до 15 липня 2020 року він також вважає абсурдною, оскільки його було звільнено 14 липня 2020 року. Також нічим не обгрунтовані твердження представника відповідача, що позивач не мав переважного права залишення на роботі перед іншими працівниками через недостатній рівень кваліфікації та продуктивності праці. Представник позивача також вважає, що його довірителя було звільнено з роботи 15 липня 2020 року, а не 14 липня 2020 року. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав наведених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову заперечив з підстав наведених у відзиві на позов. Відповідно до наказ № 297-ос від 29 липня 2019 року КНП «Дубенська центральна районна лікарня» [PERSON] прийнято на 0,5 посади лікаря ортопед-травматолога травматологічного відділення і 0,25 посади лікаря ортопед-травматолога травматологічного пункту з 01 серпня 2019 року (а.с.18). Відповідно до наказу № 475-ос від 24 грудня 2019 року КНП «Дубенська центральна районна лікарня`[PERSON] переведено на 0,75 посади лікаря ортопед-травматолога травматологічного відділення і 0,25 посади лікаря ортопед-травматолога травматологічного пункту з 01 січня 2020 року (а.с.19). Наказом КНП «Дубенська центральна районна лікарня» № 141-од від 28 грудня 2019 року було змінено її назву на Комунальне некомерційне підприємство «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області з 28 грудня 2019 року (а.с.20). Наказом № 84-од від 08 травня 2020 року КНП «Дубенська міська лікарня» «Про внесення змін в штатний розпис» внесено зміни в штатний розпис 15 травня 2020 року та скорочено, крім іншого, в травматологічному відділенні 0,75 посади лікаря ортопед-травматолога та в травматологічному пункті 1,25 посади лікаря ортопед-травматолога (а.с.137-140). Відповідно до Попередження про наступне звільнення № 81386/01-17 від 14 травня 2020 року позивача було попереджено про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників КНП «Дубенська міська лікарня», на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, яке відбудеться 14 липня 2020 року (а.с.21). Згідно акту від 14 травня 2020 року із вказаним повідомленням [PERSON] було повідомлено, однак він відмовився від підпису про ознайомлення з ним (а.с.84). Згідно акту від 14 липня 2020 року [PERSON] було повідомлено про наступне вивільнення, в зв`язку із скороченням чисельності працівників, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, однак він відмовився від підпису про ознайомлення з ним (а.с.86). 26 червня 2020 року [PERSON] звернувся до КНП «Дубенська міська лікарня» із заявою про реалізацію переважного права на залишення на роботі під час скорочення чисельності та штату працівників (а.с.25). 14 липня 2020 року [PERSON] було запропоновано працевлаштування на 1.0 посади лікаря чергового приймального відділення КНП «Дубенська міська лікарня», після проходження курсів по спеціальності «Терапія» (а.с.133). Відповідно до довідки виданої КНП «Дубенська міська лікарня» за період з 15 травня 2020 року по 15 липня 2020 року в даному закладі буди наявні вакантні посади: - 1.0 посади лікаря чергового приймального відділення; - 1.0 посади лікаря-невропатолога (чергового) неврологічного відділення; - 1.0посади бухгалтера; - 1.0 посади машиніста котлів. Згідно довідки № 9 виданої 25 вересня 2020 року заступником голови профспілкової організації КНП «Дубенська міська лікарня» [PERSON] - [PERSON] в період з 01 серпня 2019 року по 14 липня 2020 року членом первинної профспілкової організації працівників охорони здоров`я КНП «Дубенська міська лікарня» не являвся (а.с.87). В зв`язку із цим при скороченні [PERSON] із займаної посади, згода профспілкової організації не потрібна. Наказом № 271-ос від 14 липня 2020 року (п.19) [PERSON] було звільнено із 0,75 посади посади лікаря ортопед-травматолога травматологічного відділення та 0,25 посали лікаря ортопед-травматолога травматологічного пункту (а.с.88-89). Згідно книги обліку руху трудових книжок (запис 282) [PERSON] 14 липня 2020 року отримав трудову книжку, про що підписався (а.с.90-91). Частиноюпершою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір,укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір дозакінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише увипадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації ,скорочення чисельності або штату працівників. Слід зауважити, що скорочення штату (неототожнювати зі скороченням чисельності) це зменшення кількості або ліквідація певних посад, спеціальностей, професій тощо. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У пункті 19 Постанови ПленумуВСУ «Пропрактику розглядусудами трудовихспорів» від06.11.1992року №9 роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Згідно ст.42 КЗпП України при скороченні штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. 26 червня 2020 року [PERSON] звернувся до КНП «Дубенська міська лікарня» із заявою про реалізацію переважного права на залишення на роботі під час скорочення чисельності та штату працівників (а.с.25). Однак відповідь на його заяву була надана лише 24 липня 2020 року, тобто після його звільнення (а.с.132). На виконання ухвали суду від 11 грудня 2020 року про витребування у відповідача доказів ним не було надано суду штатний розпис КНП «Дубенська міська лікарня» на час звільнення [PERSON] , копії наказу про зміну організації виробництва та праці, що не дає можливості суду встановити чи дійсно мало місце скорочення чисельності та штату працівників, тобто зміни в організації виробництва і праці. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Судом було вжито усіх заходів для всебічного з`ясування усіх обставин справи. Відповідачем не доведено належними доказами, чому саме [PERSON] , підлягав звільненню відносно інших працівників, чи мали інші працівники переважне право залишення на посаді, оскільки як вбачається із штатного розпису в травматологічному відділені були наявні 3,25 посади лікаря ортопед-травматолога. Не зрозуміло згідно яких критеріїв проводилось скорочення. Враховуючи наведене суд приходить до висновку про те, що відповідач своєчасно повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок з надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися протягом двох місяціві які існували на день звільнення, не довів чому саме звільненню підлягав [PERSON] а не інший працівник, чи дійсно мали зміни в організації виробництва та праці, а тому наказпро його звільнення з посади у зв`язку зі скороченням штату працівників є незаконним та підлягає скасуванню з поновленням його на посаді. За ч.2 ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 15 липня 2020 року по 01 серпня 2020 року (по дату влаштування на іншу роботу), тобто за 13 робочих дні, з розрахунку його заробітку за останні два місяці до звільнення становить 4345,90 грн., які слід стягнути з відповідача. При нарахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з розрахунку, що заробітна плата [PERSON] в квітні 2020 року становила 6019,14 грн, в травні 2020 року 7352,03 грн, яка в розрахунку на 40 робочих дні (за два місяці) становить 334,30 грн. - середньоденна заробітна плата, що за 13 днів вимушеного прогулу складає 4345,90 грн. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадитьсяу разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. При визначені розміру спричиненої позивачу моральної шкоди суд, враховуючи характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених внаслідок цього змін у житті позивача, ступінь вини відповідача, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача, приходить до висновку про її стягнення з відповідача в розмірі 5000 грн.. Суд також не приймає до уваги заперечення представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду на п`ять днів, оскільки вважає це малозначним, а також враховує те, що адвокат позивача хворів COVID-19. Враховуючи наведене, заслухавши сторони, дослідивши наявні докази, суд вважає що позовні вимоги слід задовольнити частково. Крім того, суд вважає за доцільне на підставі ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача в користь держави 3363,20 грн. судового збору за чотири позовні вимоги, оскільки позивач звільнених від їх сплати. На підставі наведеного та

Outcome: partial