Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Тростянецької РДА (Комісія з питань захисту прав дитини) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він є власником житлового будинку де зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS]. Відповідно до довідки виконкому Тростянецької селищної ради Тростянецького району Вінницької області від 05.07.2017 року № 1027 та від 10.08.2017 року № 1300, окрім нього за вищевказаною адресою також зареєстровані [PERSON], 1990 року народження та її діти [PERSON], 2009 року народження та [PERSON], 2013 року народження . Вищевказані особи не є його родичами та не проживають з ним (фактично вони взагалі не проживали), оскільки проживали за другою адресою та й на даний час проживають за адресою [ADDRESS]. Деякий час позивач проживав зі співмешканкою [PERSON], яка вісім років тому померла. [PERSON] є її донькою, яка через певний час після смерті матері попросила [PERSON] зареєструвати її та дітей за його адресою, хоча вони фактично там не проживали. На даний час позивач планує продати будинок, проте реєстрація інших осіб, в тому числі і неповнолітніх робить це неможливим та порушує його права, як власника будинку на розпорядження своїм майном. Тому просив ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим будинком по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Додатково суду [PERSON] пояснив, що він не працює та не може отримати субсидію, має намір продати будинок. В будинку зареєстрована відповідач разом з дітьми, однак більше року там не проживають, речі які залишилися в будинку, не забирає. Також зазначив, що [PERSON] не є його родичем, її прописав за проханням своєї співмешканки, матері відповідача, оскільки на той момент у [PERSON] помер чоловік та вона разом з дитиною приїхала жити до Тростянця. Фактично у його будинку вона з дітьми не проживала та в добровільному порядку зніматися з реєстрації не бажає. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали та просили суд в задоволенні останніх відмовити. [PERSON] додатково пояснила, що коли приїхала жити до Тростянця, проживала в орендованій квартирі. Потім позивач запросив жити до нього і сказав щоб вона прописалася разом з дитиною в будинку. Жили там приблизно три роки, однак з серпня 2016 року у будинку [PERSON] не проживають. Зазначила, що в даний час проживає в орендованій квартирі разом з дітьми і їй не має куди прописатися самій та дітей. Представник відповідача [PERSON] просив суд надати відповідачу час до травня місяця, щоб знайти місце для прописки дітей. Також у зв'язку з конфліктами між сторонами, просив визнати поважною причину відсутності [PERSON] у будинку більше одного року. Представник третьої особи за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні просила суд при винесенні рішення захистити житлові права неповнолітніх дітей. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач являється власником будинку в [ADDRESS], згідно договору міни житлового будинку від 28.04.2001 року (а.с.6). Відповідно до довідки виконкому Тростянецької селищної ради Тростянецького району Вінницької області від 05.07.2017 року № 1027 та від 10.08.2017 року № 1300, окрім позивача за вищевказаною адресою також зареєстровані [PERSON], 1990 року народження та її діти: [PERSON], 2009 року народження та [PERSON], 2013 року народження (а.с.12,13). Як вбачається з пояснень відповідача в судовому засіданні, у зв'язку з погіршенням стосунків між сторонами, [PERSON] та її неповнолітні діти з серпня 2015 року не проживають у будинку [PERSON], особистих речей не забирають, договору з власником про порядок проживання та утримання будинку останні не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням, відмовляється добровільно знятись з реєстрації місця проживання, що в свою чергу позбавляє позивача отримувати відповідно до чинного законодавства пільги та субсидію та зокрема продати будинок. А тому, реєстрація відповідача та її неповнолітніх дітей у будинку, який належить позивачу на праві особистої приватної власності, порушує права позивача як власника житла. Відповідно до 42 Конституції України, положень ст. ст. 316-319, 321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р., Закону від 17 липня 1997р. N475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції вбачається, що зазначеними актами закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також статтею 30 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Як встановлено в судовому засіданні та сторонами не заперечувалось, що позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та її неповнолітні діти вселились у будинок по [ADDRESS], не як члени сім'ї власника будинку - позивача, а саме як дочка та як онуки його співмешканки [PERSON], яка померла більше 8 років тому. Таким чином, судом встановлено, що відповідач та її діти не є членами сім'ї позивача, хоча [PERSON] вважає позивача [PERSON] своїм батьки, оскільки проживала з ним і своєю покійною матір'ю з 3-х до 8 років, потім приїжджала до них на канікули, оскільки проживала і навчалася в інтернаті. Також судом встановлено, шо за вказаною вище адресою [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] не проживають з серпня 2016 року та з реєстраційного обліку не знялися. Фактично проживають в [ADDRESS]. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку, місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі зазначеного, можна зробити висновок, що реєстрація особи за місцем проживання надає особі можливість користування житлом. Враховуючи, що законодавством України не передбачено порядку втрати права користування житлом особою, яка не є членом сім'ї власника та у такої особи відсутній договір найму житла, суд відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦК України застосовує до спірних правовідносин закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогію закону), а саме положення, які містяться в ч. 2 ст. 405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно до п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Відповідно до акту про встановлення факту проживання від 29.06.2017 року, складеного депутатом Тростянецької селищної ради Щуренком С.П. в присутності сусідів-свідків [PERSON], [PERSON], було встановлено, що [PERSON] проживє за адресою [ADDRESS] одиноко (а.с.14). З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність встановленого факту. Більше того, відповідач [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що в спірному будинку позивача вона разом з дітьми не проживають більше року. А тому, з огляду на вищевикладене, є всі достатні підстави вважати, що відповідач та її неповнолітні діти є такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком по [ADDRESS], оскільки останні понад один рік не проживають у зазначеному будинку, договору з власником про порядок проживання та утримання будинку останні не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням. В той час, наявність в минулому непорозумінь між позивачем та відповідачем, що на думку представника відповідача являється поважною причиною відсутності [PERSON] у будинку [PERSON], нічим не підтверджено. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Вищевказана правова позиціє викладена в Постанові ВСУ від 16.01.2012 року та листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та постанові ВСУ від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16. У відповідності до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно до ст. 360-7 рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Суд звертає окрему увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. З огляду на вищевикладене, є всі підстави вважати, що наразі неповнолітні діти проживають разом зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS], а тому саме за вказаною адресою є місце проживання неповнолітніх дітей, права яких ніяким чином наразі не порушено. Тому, з урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 04.09.2017 року відстрочено сплату судового збору позивачу [PERSON] у цивільній справі за його позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців до ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до ч.2 п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10, якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України. Таким чином, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved