Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача -Державного підприємства науково - виробничий комплекс «Фотоприлад» про стягнення належних виплат у зв'язку із звільненням з роботи, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Свої доводи мотивує тим , що з 25 грудня 2012 року по 9 квітня 2014 року він працював на Державному підприємстві науково - виробничий комплекс «Фотоприлад» скорочено ДП НВК «Фотоприлад» на посаді фахівця відділу комплектації. 9 квітня 2014 року через канцелярію підприємства він подав заяву про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КзПП України у зв'язку з порушенням підприємством трудового законодавства. В поданій заяві зазначив, що бажає звільнитися з роботи з 9 квітня 2014 року, означивши , що саме цей день є останнім днем роботи. Відповідно до ч.3 ст.38 КзПП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Також, відповідно до ст.47 КзПП України власник або уповноваженим ним орган зобові,заний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки , зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КзПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства , установи організації, провадиться у день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні власник або уповноваженим ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст.44 КзПП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Проте , в порушення вищевказаної норми права , відповідач не видав йому трудову книжку, незважаючи на те , що з 10.04.2014 рок він вже не працює на підприємстві, не виплатив належні платежі, не видав наказу про звільнення та не ознайомив з цим наказом. Також, згідно ст.117 КзПП України в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки , зазначені в статті116 цього Кодексу, до роботодавця застосовується відповідальність у вигляді сплати на користь працівника його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Просив суд стягнути з відповідача на його користь належні йому виплати при звільненні, а також середній заробіток за весь час затримки виплат, а також видати трудову книжку. 14.05.2014 року позивач [PERSON] надав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд зобов'язати відповідача видати йому трудову книжку, а також змінити формулювання причин звільнення з роботи із звільнення за власним бажанням - п.1 ст.38 КзПП України на звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору - п.3 ст.38 КзПП України, дату звільнення змінити з 10.04.2014 року на дату фактичної видачі трудової книжки. Також просив суд стягнути вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 22.05.2014 року позивач надав суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд дату звільнення змінити з 11.04..2014 року на дату фактичної видачі трудової книжки, а решту вищевказаних вимог залишити без змін. 27.05.2014 року представник позивача надала суду чергову уточнюючу заяву в якій , крім всіх інших вимог , було визначено дату звільнення з роботи вважати з 20.05.2014 року. 4.06.2014 року [PERSON] надав суду чергову заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення з роботи із звільнення за власним бажанням -п.1 ст.38 КзПП України на звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю , умов колективного договору - п.3 ст.38 КзПП України. Звільненим вважати з 10.04.2014 року. Також, стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 6812,52 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3612,70 гривень. 5.06.2014 року [PERSON] надав суду заяву про відмову від частини позовних вимог, згідно якої просив суд прийняти відмову від позову в частині вимог про зобов'язання видачі трудової книжки та зміни дати звільнення, яка була заявлена в пункті 1 прохальної частини заяви про уточнення позовних вимог від 27.05.2014 року, а саме, з 20.05.2014 року. Відповідно до колективного договору на 2011-2012 роки , доповнення до вказаного колективного договору ДП НВП «Фотоприлад», а саме . п.5.13 роботодавець зобов'язався виплачувати заробітну плату працівникам два рази на місяць: 7 та 22 числа. Однак відповідач систематично порушував умови оплати праці: не здійснював виплату заробітної плати у визначені строки,в лютому 2014 року не було виплачено аванс, у березні місяці 2014 року заробітну плату виплатили із затримкою - мали виплатити до 7 числа , а фактично виплатили 11.04.2014 року, а всім іншим працівникам - 15.04.2014 року. Не витримавши таких умов праці , 9.04.2014 року він подав заяву про звільнення, в якій просив на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України звільнити його з належними йому при цьому виплатами в зв'язку з невиконанням адміністрацією КЗпП України та умов колективного договору - не виплату заробітної плати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача -ДП НВП «Фотоприлад» Глущенко О.М. позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення. При цьому , представник відповідача визнав в судовому засіданні факт невиплати авансу у лютому місяці 2014 року, вказуючи , що всім працівникам підприємства не було виплачено аванс в силу відсутності грошових коштів та складної соціально - економічної обстановки у країні. Також зазначив, що у березні 2014 року дійсно була затримки з виплати заробітної плати на декілька днів - необхідно було виплатити до 7.04.2014 року , а фактично [PERSON] виплатили заробітну плату - 11.04.2014 року Заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення , виходячи з наступного. За обставинами справи , встановлено , що з 25 грудня 2012 року по 9 квітня 2014 року [PERSON] працював на Державному підприємстві науково - виробничий комплекс «Фотоприлад» на посаді фахівця відділу комплектації. 9 квітня 2014 року через канцелярію підприємства він подав заяву про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КзПП України у зв'язку з порушенням підприємством трудового законодавства. В поданій заяві [PERSON] зазначив, що бажає звільнитися з роботи з 9 квітня 2014 року, означивши , що саме цей день є останнім днем роботи. Представник відповідача визнав обставини отримання вказаної заяви позивача про звільнення саме 9.04.2014 року. Відповідно до ч.3 ст.38 КзПП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Також, відповідно до ст.47 КзПП України власник або уповноваженим ним орган зобові,заний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки , зазначені в статті 116 цього Кодексу. В ході розгляду справи встановлено , що відповідач допустив порушення законодавства про працю, що представник відповідача визнав в судовому засіданні. Так, встановлено , що відповідно до п.5.13 колективного договору на 2011-2012 роки , доповнення до вказаного колективного договору ДП НВП «Фотоприлад», роботодавець зобов'язався виплачувати заробітну плату працівникам два рази на місяць: 7 та 22 числа. Однак відповідач систематично порушував умови оплати праці: не здійснював виплату заробітної плати у визначені строки,в лютому 2014 року не було виплачено аванс, у березні місяці 2014 року заробітну плату виплатили із затримкою - мали виплатити до 7 числа , а фактично виплатили 11.04.2014 року, а всім іншим працівникам - 15.04.2014 року. Ці факти визнав в судовому засіданні представник відповідача , посилаючись на те , що такі порушення допущені в силу складних соціально - економічних умов, як в цілому на підприємстві , так і в країні, також суду надано і довідку № бн від 8.05.2014 року щодо термінів виплати заробітної плати та авансу. Відповідно до вищевказаного п.5.13 колективного договору власник або уповноважений ним орган мав виплачувати заробітну плату два рази в місяць - 7 та 23 числа. В разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним , святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця перших 15 календарних днів для працівників з відрядною та почасовою оплатою праці - 60% від тарифної ставки, для працівників з окладною оплатою праці - 60% від окладу. При зростанні рівня інфляції індексувати заробітну плату згідно з чинним законодавством . Згідно до ст.38 КзПП України працівник має право з власної ініціативи в будь - який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства ч.3 ст.38 КзПП України не підтверджується, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КзПП України. За обставинами справи , вбачається , що позивач [PERSON] 9.04.2014 року подав до відповідача заяву про звільнення з роботи по п.3 ст.38 КзПП України - у зв'язку з порушенням підприємством трудового законодавства. Відповідач 11.04.2014 року видав наказ за №20к про припинення трудового договору з [PERSON] з 10.04.2014 року по п.1 ст.38 КзПП України - за власним бажанням,тобто, не визнав причин звільнення - порушення працедавцем законодавства, і самостійно , змінив підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КзПП України , тобто, діяв всупереч чинного трудового законодавства, зокрема вищевказаної ч. 3 ст.38 КзПП України. Разом з тим , в судовому засіданні представник відповідача визнав факти допущення порушення вимог трудового законодавства, а саме , в частині порушення строку виплати авансу та заробітної плати. Позивач [PERSON] з таким рішенням відповідача не погоджується , незгідний з формулюванням причин звільнення за ч.1 ст. 38 КзПП України, просив переглянути наказ про звільнення та видати його відповідно до його заяви від 9.04.2014 року, де він просить звільнити його за ч.3 ст. 38 КзПП України так як на момент подачі заяви 9.04.2014 року заробітна плата не була виплачена, в лютому 2014 року не було виплачено аванс, у квітні 2014 року виплата авансу здійснена не в повному обсязі . Наявність порушень трудового законодавства, колективного договору та умов оплати праці підтверджується документально та підтверджені сторонами в судовому засіданні. Стаття 38 КзПП України передбачає підстави за яких роботодавець зобов'язаний звільнити працівника з визначеної останнім дати: за наявності підстав, які унеможливлюють подальше продовження роботи, та у випадку невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. На ці випадки обов'язок працівника за два тижні попереджати власника або уповноважений ним орган про наступне звільнення за власним бажанням не поширюється. Відповідно до ч.3 ст. 235 КзПП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Суд вважає формулювання підстав звільнення позивача за ч.1 ст. 38 КзПП України незаконним, оскільки у відповідача не було підстав для звільнення позивача за ч.1 ст.38 КзПП України, так як позивач звернувся з заявою про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КзПП України у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем була подана лише одна заява про звільнення з підстав ч.3 ст. 38 КзПП України, іншої заяви про звільнення з інших підстав, позивачем на подавалося. Крім того, Верховний Суд України 31 жовтня 2012 року постанова ВС України додана до справи дійшов висновку, що за суттю ст. 38 КзПП України працівник має право за власною ініціативою в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений термін трудовий договір. При цьому термін розірвання трудового договору та його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до його розірвання та які працівник визначає самостійно. У разі якщо зазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КзПП ) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору за ч. 1 ст. 38 КзПП. Також, у вищевказаній ухвалі Верховного Суду України визначено, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Враховуючи що звільнення позивача на підставі ч.1 ст. 38 КзПП України проведено незаконно, та те, що позивач у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, суд вважає за можливе не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення (з дня фактичного звільнення - з 10.04.2014 року ) та формулювання його причин відповідно до ч. 3 ст. 38 КзПП України. Відповідно до ст. 44 КзПП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до обставин справи , відповідач має виплатити позивачу [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 6812,52 гривень. Згідно до довідки відповідача середньоденна заробітна плата становить 103,22 гривень та згідно розрахунку позивача розмір вихідної допомоги становить 6812 ,52 гривень і визнається судом таким , що відповідає фактичним обставинам справи. Крім того , суд вважає, що у відповідності до ст.117 КзПП України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно ст.117 КзПП України в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки , зазначені в статті116 цього Кодексу, до роботодавця застосовується відповідальність у вигляді сплати на користь працівника його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Суд вважає обґрунтованим і таким , що узгоджується із ст.117 КзПП України визначений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( період з 10.04.2014 року по 4.06.2014 року ), який становить 3612,70 гривень. розрахунок позивача додається . Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, його відповідно до ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в сумі 243 грн. 60 коп. Також, суд вважає необхідним винести окремо від рішення і ухвалу щодо іншої частини вимог [PERSON] , а саме , в частині відмови позивача від зобов'язання видачі трудової книжки та зміни дати звільнення. ( ухвала від 11.06.2014 року долучена до справи). На підставі ст..ст.11,60, 213-215,88 ЦПК України та

Outcome: approved