Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2018 року по справі № 734/3795/17, що набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики, що утворився за станом на 02 березня 2018 року. Боржник [PERSON] самостійно виконати рішення суду відмовилась, а тому Козелецький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 25 липня 2018 року відкрив виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду. Боржник [PERSON] , відповідно до умов договору позики від 25 жовтня 2013 року продовжувала користуватись грошовими коштами позивача. 05 липня 2019 року від боржника [PERSON] до стягувача [PERSON] почали надходити боргові кошти, що підтверджується випискою банку. Тобто, від дня розрахунку боргу зазначеного в рішенні суду - 03 березня 2018 року, до дня першого зарахування коштів стягувачу - 04 липня 2019 року сплинуло 487 днів. За цих підстав у боржника [PERSON] виник новий борг, який відповідач добровільно сплачувати відмовляється. Відповідно до розрахунку боргу та фінансових санкцій за період з 03 березня 2018 року по 04 липня 2019 року: сума боргу на 02 березня 2018 року - 12 027,00 грн., термін користування 487 днів, до 04 липня 2019 року, п. 4.2 договору: 3 % за користування позикою, сума зобов`язань - 5 857,15 грн.; сума боргу на 02 березня 2018 року - 12 027,00 грн., термін користування 487 днів, до 04 липня 2019 року, п. 5.2 договору: 2 % прострочення платежу, сума зобов`язань - 3 924,29 грн.; сума боргу на 02 березня 2018 року - 12 027,00 грн., термін користування 487 днів, до 04 липня 2019 року, п. 3 договору: індекс інфляції, сума зобов`язань - 1 274,86 грн., загальна сума склала: 11 056,30 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати в розмірі 315,34 грн., понесені ним в виконавчому провадженні /а.с. 19-22/. Заявлені позовні вимоги позивач підтримав в судовому засіданні та просив їх задовольнити в повному обсязі. Додатково позивач повідомив суду, що витрати в розмірі 315,34 грн. згідно з квитанцією від 18 липня 2018 року понесені [PERSON] , яка є його дружиною, з сімейного бюджету, тому також є витратами, які поніс і позивач. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та подала до суду відзив, в якому з позовом [PERSON] не погоджується повністю та вважає, що він є надуманим та не підлягає задоволенню. Відповідачка зазначає, що звертаючись з позовом до суду, позивач пропустив встановлений строк позовної давності, у зв`язку з чим у задоволенні позову просить відмовити. Також, у відзиві зазначила, що так, дійсно, рішенням Козелецького районного суду від 27 квітня 2018 року у справі № 734/3795/17 було стягнуто з відповідача на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 25.11.2013 року у розмірі 12027,00 грн., відсотки за користування позикою в розмірі 3185,95 грн., санкцію за прострочення платежів в сумі 2123,96 грн., суму за індексом інфляції 1178,68 грн., що утворились за станом на 02.03.2018 року, а всього сумі в розмірі 15767,40 грн. Рішення набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні. 25 листопада 2013 року між позивачем та відповідачкою у письмовій формі був укладений договір позики грошових коштів, згідно з яким остання взяла позику в розмірі 6000,00 грн. 25 грудня 2013 року відповідач додатково отримала в борг 2000,00 грн. на попередніх умовах договору, що підтверджується розпискою відповідача. 05 квітня 2014 року відповідач додатково отримала в борг 10000,00 грн. на попередніх умовах договору, що підтверджується розпискою відповідача. Позивач подав до суду відповідь на відзив, що у зв`язку з неповерненням позичальником [PERSON] коштів, Договір позики грошових коштів від 25 листопада 2013 року продовжує діяти. На підтверджену судовим рішенням дату 02.03.2018 року сума боргу склала 12 027,00 грн. Цією сумою боргу відповідач/позивальник продовжує користуватись, а тому, відповідно до попереднього узгодження кредитних умов договору, зобов`язаний сплачувати кошти за користування грошовими ресурсами та відшкодовувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Тобто, посилання відповідача на сплив строку позовної давності 24.05.2015 року та застосовану подвійну цивільно-правову відповідальність є нормативно необґрунтованим. 05 липня 2019 року від боржника [PERSON] до стягувача [PERSON] відбулось перше зарахування грошових коштів, що підтверджується випискою банку. Тобто, від дня розрахунку боргу зазначеного в рішенні суду, - 03.03.2018 р., до переддня першого зарахування коштів стягувачу, - 04.07.2019 року сплинуло 487 днів, протягом яких відповідач користувалась коштами позивача на умовах договору. За цих підстав у боржника [PERSON] виник новий борг, який відповідач добровільно сплачувати відмовляється. До матеріалів справи додані додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву [PERSON] , в яких відповідач просить постановити судове рішення яким, у задоволенні позову [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 25.11.213 року на суму 11 371,64 грн., а також судовий збір сплачений при подачі позову, в розмірі 744,40 грн. - відмовити повністю. Крім того, відповідачкою надані заперечення до розрахунку вимог [PERSON] . В підготовчих судових засідання відповідачка заперечувала проти заявлених позовних вимог, на розгляд справи по суті не з`являлася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши позивача, відповідача, дослідивши та оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 25 листопада 2013 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] у письмовій формі був укладений договір позики грошових коштів, згідно якого остання взяла в позику 6000 грн. 25 грудня 2013 року відповідач [PERSON] додатково отримала в борг 2000 грн. на попередніх умовах договору, що підтверджується розпискою відповідача. 05 квітня 2014 року відповідач [PERSON] додатково отримала в борг 10000 грн. на попередніх умовах договору, що підтверджується розпискою відповідача. Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 25.11.2013 року у розмірі 12\~027,00\~грн., відсотки за користування позикою в розмірі 3185,95 грн., санкцію за прострочення платежів в сумі 2123,96 грн., суму за індексом інфляції 1178,65 грн., що утворилися станом на 02.03.2018 року, всього 15767 гривень 40 коп. /а.с. 7-8/. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем надані докази того, що за станом на 02 березня 2018 року у позивачки перед ним існує заборгованість в розмірі 12\~027,00 грн. і дана обставина в частині суми заборгованості іншими доказами доводитися не повинна. Вказаним рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2018 спростовуються твердження відповідачки про наявність в неї заборгованості в розмірі 6\~000,00 грн. Статтею 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 1 ст.\~1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.\~526\~ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до договору, укладеного 25 листопада 2013 року сторонами, строк позики розпочинається з моменту набрання чинності договором 25 листопада 2013 року і становить 6 місяців до 24 травня 2014 року /п. 4.1/; за користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 3% за місяць від позиченої суми /п. 4.2/; в разі неповернення коштів в обумовлений термін з позичальника стягується в судовому порядку сума позики зі штрафною санкцією 2% в місяць від суми боргу /п. 5.2/; строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 договору, та закінчується в день повного повернення позики та відсотків /п. 6.2/ - а.с. 5-6. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу\~визначеного договором\~строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В договорі, укладеному між сторонами, строк кредитування встановлений періодом в 6 місяців з 25 листопада 2013 року по 24 травня 2014 року. Тобто, після визначеного договором строку кредитування 24 травня 2014 року право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідачки суми заборгованості в розмірі 5\~857,15 грн. як 3% за місяць, що визначені як відсотки за користування грошовими коштами на підставі п. 4.2 договору, задоволенню не підлягає. Щодо стягнення з відповідачки на користь позивача штрафних санкцій в сумі 3\~924,29 грн. /2% в місяць п. 5.2. договору/, суд зазначає наступне. Відповідно до укладеного між сторонами договору позики в разі неповернення коштів в обумовлений термін, з позичальника стягується в судовому порядку сума позики зі штрафною санкцією 2% в місяць від суми боргу /п. 5.2/. Проведений позивачем розрахунок заборгованості щодо сплатити штрафної санкції в розмірі 2% є обґрунтованим, проте вимога підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Позивачем вказана штрафна санкція розрахована за період з 03 березня 2018 року по 04 липня 2019 року. Відповідачка заперечувала вцілому проти позовних вимог, в тому числі з підстав пропущення строків звернення позивачем до суду за захистом порушеного права та звернулася до суду з клопотанням про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність\~в один\~рік застосовується,\~зокрема,\~до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом,\~пенею)\~є грошова\~сума або\~інше майно,\~які боржник\~повинен передати\~кредиторові у\~разі порушення\~боржником зобов`язання. Штрафом є\~неустойка,\~що обчислюється\~у відсотках\~від суми\~невиконаного або\~неналежно виконаного\~зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з\~положеннями ч.\~ч.\~3,\~4\~ст.\~267\~ЦК України\~позовна давність\~застосовується судом\~за заявою\~сторони у\~спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сума в розмірі 2% визначена в договорі як штрафна санкція, тобто, є штрафом як видом неустойки і до якого /при наявності відповідної заяви/ повинен бути застосований строк позовної давності тривалістю в 1 рік, який передує подачі позову до суду. До суду позивач звернувся 18 вересня 2019 року, тобто, період з 18 вересня 2018 року по 17 вересня 2019 року є роком, який передує зверненню до суду. З урахуванням того, що позивач просив стягнути з відповідачки кошти за станом на 04 липня 2019 року, період, за який підлягає стягненню штрафна санкція в розмірі 2% становить з 18 вересня 2018 року по 04 липня 2019 року. За вказаний період сума штрафу в розмірі 2% становить 2\~300,91 грн. Таким чином, вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню в межах строку позовної давності, в той же час в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів, які не охоплені періодом 1 рік, який передує зверненню до суду, слід відмовити з підстав спливу строків позовної давності. Щодо стягнення з відповідачки заборгованості в розмірі 1\~274,86 грн. як інфляційної складової, суд зазначає наступне. Як вказано вище, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,\~який прострочив\~виконання грошового\~зобов`язання,\~на вимогу\~кредитора зобов`язаний\~сплатити суму\~боргу з\~урахуванням встановленого\~індексу інфляції\~за весь\~час прострочення,\~а також\~три проценти\~річних від\~простроченої суми,\~якщо інший\~розмір процентів\~не встановлений\~договором або\~законом. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими і з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 1\~260,31 грн. як інфляційна складова, яка виникла за період 03 березня 2018 року по 04 липня 2019 року. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідачки суми в розмірі 1\~274,86 грн. з урахуванням того, що в березні 2018 року індекс інфляції складав 101,8, проте він фактично складав 101,1 і повинен застосовуватися не за весь місяць, а за період з 03 по 31 березня. Тобто, в цій частині позов також судом задоволено частково. Додатково суд звертає увагу на те, що позивач в позовній заяві та в судових засіданнях повідомив суду, що заборгованість відповідачка почала погашати 05 липня 2019 року, проти чого не заперечувала і відповідачка в судових засіданнях /та з урахуванням наданого нею заперечення до розрахунку, в якому також вказаний період до 04 липня 2019 року/, що з огляду на положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. У суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.\~ Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за прострочення платежів в розмірі 2\~300,91 грн. (2% - за період з 18 вересня 2018 року по 04 липня 2019 року) грн. та сума за індексом інфляції в розмірі 1 260,31 грн. (за період з 03 березня 2018 року по 04 липня 2019 року). В частині вимог позивача про стягнення коштів за здійснення виконавчого провадження в розмірі - 315,34 грн. слід відмовити, так як вказана сума є витратами виконавчого провадження і з боржника підлягає стягненню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, статтею 45. Відповідно до положень ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути документально підтверджені витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 233,15 грн. На підставі ст.ст. 256-258, 526, 549, 625, 1046-1049\~ЦК України та

Outcome: partial