Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 12 вересня 2015 року між ними було укладено шлюб, від якого мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] ; з початку січня 2020 року їх сімейні стосунки припинені через розбіжність характерів, різні погляди на подружнє життя, неспроможність дружини бути берегиною сім`ї, ведення вільного способу життя, на грунті чого виникали сварки, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав; наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки він з дружиною хоча й проживають разом, але подружніх відносин фактично не підтримують, спільних інтересів не мають, в зв`язку з чим подальше збереження шлюбу неможливе. Відповідачка відзиву на позов не подала, в судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу, так як її чоловік не має власної думки й в усьому слухається свою матір, в зв`язку з чим примирення між ними та подальше існування шлюбу неможливе; після розірвання шлюбу має намір йменуватися чинним прізвищем [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 12 вересня 2015 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Борзнянського районного управління юстиції у Чернігівській області за актовим записом №79. Від даного шлюбу сторони є батьками спільної малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , яка проживає з батьками. Хоча сторони й проживають разом, але з січня місяця 2020 року подружніх стосунків не підтримують, спільних інтересів не мають, примиритися не бажають, обоє категорично наполягають на припиненні подружніх відносин, шлюб між подружжям носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дитини, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року по справі №442/6319/16-ц. Понесені [PERSON] у справі судові витрати по сплаті судового збору за його клопотанням залишаються за позивачем, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved