Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 26.09.2016 р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» був укладений договір факторингу № 2016-ЗАБ/ДГ за умовами якого банк ПАТ «Альфа-Банк» відступив, а ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набув (прийняв) належне ПАТ «Альфа-Банк» право грошової вимоги до боржників за кредитним договором № 700005686 укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] . Позивач вважає, що вказаний договір є недійсним, зважаючи на наступне. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.07.2013 р. за позовом ПАТ «Альфа-Банк» було стягнуто солідарно з позивача та [PERSON] грогові кошти у розмірі 528 124, 30 грн. як заборгованість за кредитним договором № 700005686 від 24.02.2008 р. Після набрання рішенням законної сили видано виконавчий лист на підставі якого заведено виконавче провадження. Натомість у витягу з додатку до договору мітиться сума значно більше ніж сума зазначена у рішенні суду з урахуванням пені, штрафів. Однак, відповідно до чинного законодавства застосовуватись до правовідносин можуть лише положення ст. 625 ЦК України. Крім того, позивач не надавав ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» згоду на обробку своїх персональних даних. Отже позивач просить визнати недійсним договір факторингу № 2016- ЗАБ/ДГ від 26.09.2016 року укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Дана справа надійшла до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду 04.01.2018 р. у зв`язку із постановленням Ленінським районним судом м. Кіровограда 01.11.2017 р. ухвали про передачу справи за підсудністю. 18.01.2018 р. Шевченківським районним судом м. Києва винесено ухвалу по розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Як свідчать матеріали справи, представником відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» 25.09.2017 р. подавались заперечення на позов, де зазначено наступне. Наявність судового рішення про стягнення з боржників суми боргу, яке не було виконано, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору і не позбавляє права отримати штрафні санкції, передбачені нормами ЦК України та договором. Договір маже бути визнаний недійсним виключно на підставах, передбачених законом. Положення договору, який оспорюється повністю відповідає вимогам закону. В судовому засіданні позивач, його представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити в повному обсязі. Представник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із його безпідставністю. Представник ПАТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, поважність причин неявки н повідомив. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку доказам суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне. Як свідчать матеріали справи, 26.09.2016 р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (фактор) було укладено договір факторингу № 2016-ЗАБ/ДГ за умовами якого , фактор взяв на себе зобов`язання передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься у додатку № 1-І до договору . Відповідно до положень ст. 1077 ЦК України За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як свідчить витяг з додатку до договору факторингу № 2016-ЗАБ/ДГ від 26.909.2016 року (витяг з реєстру боржників 1-2 від 26.09.2016 р.) ТОІ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набула право вимоги до боржника [PERSON] за договором № 700005686 від 24.04.2008 р. у загальній сумі заборгованості 1 688 135,08 грн. Так, як свідчать надані сторонами докази, 22.06.2017 р. Ленінським районним судом м. Кіровограда задоволено Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дорвіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження. Замінено сторону виконавчого провадження в межах виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.07.2013 р. ухваленого за результатами розгляду справи № 1111/8015/12 про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» заборгованість за договором № 700005686 від 24.04.2008 р. в сумі 528 124,30 грн. та судових витрат з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». При цьому судом зазначено, що вказане рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області та звернення правонаступника кредитора з заявою про надання йому статусу стягувача відповідає положенням, зокрема, ст. 512,514 ЦК України. Позивач зазначає, що в силу вимог чинного законодавства України, ПАТ «Альфа - Банк» мав передати право вимоги на суму зазначену у рішенні суду, в той час, як було нараховану пеня та штрафи та сума боргу, яка передана ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» становить 1 688 135,08 грн. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Слід зазначити, що Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 3-56гс14 від 19.08.2014 р. зазначив. що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено п. 7,8 Постанови). Зазначене ж позивачем в якості підстави для визнання правочину недійсним може слугувати доводами щодо заперечень стягнення з боржника новим кредитором суми заборгованості, вказаної в договорі, в разі пред`явлення такої вимоги, проте не є обставиною, з якою законодавець передбачає можливість визнання угоди недійсною. Крім того, слід зазначити наступне. В розумінні приписів ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проте, позов не містить послань на те, які саме права та інтереси [PERSON] порушено. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України. З огляду на наведене, беручи до уваги вищенаведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог [PERSON] . Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed