Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 3 286 200 грн. 71 коп., з яких: 3 236 119 грн. 60 коп. - тіло позики; 50 081 грн. 11 коп. - відсотки за користування коштами, покликаючись на те, що між ним, як позикодавцем, з однієї сторони та [PERSON] , як позичальником, 13.02.2018 року у м. Івано-Франківську було укладено договір позики № 2018/02-13/1. Відповідно до п. 1.1 розділу 1 Договору, позикодавець надає позичальнику кошти у вигляді позики, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти у порядку та на умовах, передбаченим цим договором. Згідно з п. 2.1 розділу 2 Договору, позика надається одним платежем у сумі 102 860 (сто дві тисячі вісімсот шістдесят) євро, що еквівалентно 3 385 122 (три мільйони триста вісімдесят п`ять тисяч сто двадцять дві) грн. Пунктом 3.1 розділу 3 Договору передбачено, що позика підлягає поверненню на користь позикодавця в строк до 18 лютого 2018 року. Для посвідчення факту передачі грошових коштів між сторонами було укладено розписку, відповідно до якої відповідач [PERSON] ствердив факт отримання грошових коштів від [PERSON] у розмірі 102 860 євро та підтвердив, що строк повернення вказаних коштів - до 18 лютого 2018 року. Проте, ні у вказаний строк, ні в будь-який інший момент грошові кошти на користь [PERSON] повернуті не були. Отже, виникло прострочення боржника (позичальника). У добровільному порядку останній повертати грошові кошти відмовляється. А тому грошові кошти підлягають стягненню на користь [PERSON] у судовому порядку. За час прострочення повернення грошових коштів (з 19.02.2018 року по даний час) 3% річних становить 50081,11 грн. Окрім того позивач вважає, що сума позики підлягає стягненню солідарно з обох відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , оскільки останні є подружжям, їх шлюб зареєстровано відповідними державними органами, вказані особи спільно проживають та ведуть спільне господарство. На момент отримання грошових коштів, вказані особи також перебували у шлюбі. Як вказує позивач, йому відомо, що позика отримувалась на спільні витрати подружжя. Представник відповідача-2 [PERSON] - адвокат Облещук О.П. подала відзив на позов, у якому заперечує позов в частині позовних вимог про стягнення з відповідачки грошових коштів, зазначаючи, що [PERSON] не може бути відповідачем за даним позовом, оскільки не є стороною Договору позики, що укладений між позивачем та [PERSON] . Як зазначає сам позивач у позовній заяві, кошти отримувались [PERSON] , який і виступав позичальником за Договором. Згідно норми ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено обов`язок саме позичальника, який є стороною договору позики, повернути кошти, отримані від позикодавця. Позивач не навів жодних доказів на підтвердження факту, що кошти, отримані [PERSON] , були використані на потреби та в інтересах сім`ї останнього. Про те, що її колишній чоловік [PERSON] отримав від [PERSON] у позику грошові кошти та не повертає їх, [PERSON] стало відомо у липні 2018 року, коли позивач прийшов до неї додому, розшукуючи її чоловіка. На той час [PERSON] вже не жила з [PERSON] , ще з червня 2018 року та готувала документи для подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу. Твердження позивача стосовно того, що йому начебто відомо, що отримані кошти були призначені на спільні витрати подружжя [PERSON] та [PERSON] є не більше ніж суб`єктивними судженнями та не можуть бути розцінені судом як докази. Інформація, надана позивачем про нібито багатократні та витратні поїздки [PERSON] з [PERSON] за кордон також нічим не підтверджена і достеменно точно не являється засвідченням факту причетності [PERSON] до розподілу коштів, отриманих [PERSON] , так як [PERSON] володіла коштами, достатніми для забезпечення власних потреб та потреб своєї дитини, оскільки регулярно отримує кошти від свого першого чоловіка на картковий рахунок, що підтверджується виписками про надходження коштів за 2017-2019 року та відповідачка [PERSON] до недавнього часу здійснювала підприємницьку діяльність, з якої отримувала доходи. Враховуючи що [PERSON] , при укладенні Договору позики діяв лише у власних інтересах, а кошти, отримані ним за Договором, не використовувались на потреби сім`ї, то [PERSON] не набувала права власності на одержане за Договором позики майно (грошові кошти) та не може відповідати за дії свого колишнього чоловіка у разі невиконання останнім умов Договору. Твердження позивача, що відповідачі є подружжям, проживають разом та ведуть спільне господарство не відповідають дійсності, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.10.2018 року, за змістом якого встановлено, що «сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально». Як довідалась [PERSON] , її чоловік отримував кошти під розписку від різних людей «на розвиток бізнесу», але потім не повертав їх. В результаті його злочинних дій їй було завдано моральної та матеріальної шкоди, так як кредитори її колишнього чоловіка до цього часу її переслідують та намагаються повернути кошти, отримані її чоловіком. Куди спрямовувались кошти, отримані ним за договорами позики, [PERSON] невідомо, оскільки остання не цікавилась його бізнесом та не вникала в його бізнес-плани. [PERSON] , при укладенні договорів позики, діяв виключно у власних інтересах. [PERSON] було подано заяву про визнання її потерпілою у рамках кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON] за ст. 190 Кримінального кодексу України (шахрайство). Слідство по даній справі Івано-Франківським ВП ГУНП в Івано-Франківській області, про що відомо позивачу, так як в даному кримінальному провадженні [PERSON] виступає заявником. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач-1 [PERSON] в судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку. Представник відповідача-2 [PERSON] у судовому засіданні заперечила позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с. 56-61). У судовому засіданні допитано як свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які повідомили суду про відомі їм обставини, що стосуються даної справи. Зокрема, допитаний як свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що надав грошові кошти [PERSON] для закупівлі комп`ютерного обладнання за вигідною ціною. Вказане обладнання відповідач не привіз, весь час зволікав та надавав обіцянки, що привезе. Згодом він дізнався, що [PERSON] «розводить» людей на гроші разом із [PERSON] . Йому відомо про те, що за такі грошові кошти вони їздили на відпочинок в у Шрі-Ланку, здійснили проплату за квартиру у ЖК «Парус», відкривають бізнес у м. Яремче. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що він був знайомий з [PERSON] та познайомив його з [PERSON] і вони домовились, що [PERSON] зробить йому поставку з Італії на суму 100 тис. євро. Пізніше йому стало відомо, що [PERSON] не має такого наміру, а також він дізнався, що багато людей надавали йому грошові кошти і вони вийшли на нього через [PERSON] . Передача коштів від [PERSON] до [PERSON] відбулася на [ADDRESS] , куди вони прийшли до юристів. Також свідок вказав, що йому відомо, що відповідачі відпочивали за кордоном, мали частку у ресторані по [ADDRESS] , де Таня працювала управляючою та відкривали свій бізнес у м. Яремче. Свідок [PERSON] повідомив, що йому відомо ті обставини, що позика була здійснена у лютому 2018 року в юридичній компанії по вул. Чорновола. Кошти отримав [PERSON] та сказав, що за них буде здійснена поставка комп`ютерного обладнання. Йому відомо, що зі сторонни [PERSON] були обіцянки на передачу обладнання, але нічого не було здійснено з його боку. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13.02.2018 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено Договір позики № 2018/02-13/1 (а.с. 6). Відповідно до п. 1.1 розділу 1 Договору, позикодавець надає позичальнику кошти у вигляді позики, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти у порядку та на умовах, передбаченим цим Договором. Згідно з п. 2.1 розділу 2 Договору, позика надається одним платежем у сумі 102 860 (сто дві тисячі вісімсот шістдесят) євро, що еквівалентно 3 385 122, 00 (три мільйони триста вісімдесят п`ять тисяч сто двадцять дві гривні, нуль копійок). Пунктом 3.1 розділу 3 Договору передбачено, що позика підлягає поверненню на користь позикодавця в строк до 18 лютого 2018 року. Також, як встановлено, для посвідчення факту передачі грошових коштів, [PERSON] написано розписку, відповідно до якої відповідач-1 ствердив факт отримання грошових коштів від [PERSON] у розмірі 102 860 (сто дві і псячі вісімсот шістдесят) євро та підтвердив, що строк повернення вказаних коштів - до 18 лютого 2018 року (а.с. 7). Згідно копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12018090010002549 від 02.07.20218 року вбачається, що до ЄРДР внесені відомості про те, що 02.07.2018 року до чергової частини Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області звернулися із заявою [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] які повідомили про те, що невідома особа, спільно із [PERSON] шахрайським способом, заволоділа грошовими коштами у великих розмірах, які належали заявнику, тим самим завдавши потерпілим майнової шкоди (а.с. 50). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2018 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 07 липня 2017 року у Івано-Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис за № 1153 (а.с. 69). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина другастатті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Надані суду копії договору позики та розписки є тими документами, що підтверджує виникнення між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, правовідносин за договором позики. У вказаний у Договорі позики № 2018/02-13/1 від 13.02.2018 року та у розписці від 13.02.2018 року строк [PERSON] отримані як позика кошти у розмірі 102 860 євро, що еквівалентно 3 38 122,00 грн. не повернув, чим порушив умови договору. Згідно довідки від 17.08.2018 року про встановлений офіційний курс валют - гривні щодо євро становить 3146,14 грн. за 100 євро (а.с. 9). З проведеного позивачем розрахунку слідує, що за час прострочення повернення грошових коштів - з 19.02.2018 року, 3 % річних становить 50 081,11 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що права позивача, як кредитора, порушено відповідачем [PERSON] , як боржником у зобов`язанні, а тому підлягають судовому захисту шляхом стягнення суми заборгованості у розмірі 3 286 200 (три мільйони двісті вісімдесят шість тисяч двісті) гривень 71 коп., з яких: 3 236 119 (три мільйони двісті тридцять шість тисяч сто дев`ятнадцять) гривень 60 коп. - тіло позики; 50 081 (п`ятдесят тисяч вісімдесят одна) гривня 11 коп. - відсотки за користування коштами. Стосовно солідарного стягнення з відповідачки [PERSON] , суд зазначає наступне. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої зазначено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Згідно із п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, про визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12 та правовою позицією Верховного Суду у постанові від 07.10.2020 у справі № 752/7501/18. Проте матеріали справи не містять доказів, що кошти у розмірі 102 860 євро, одержані за договорами позики [PERSON] були використані в інтересах сім`ї. Як вбачається зі змісту Договору позики № 2018/02-13/1 від 13.02.2018 року, позика отримувалася [PERSON] у відповідності до його власних потреб (а.с. 6). Відповідно до встановлених обставин, зокрема, згідно коіпії Договору позики № 2018/02-13/1 від 13.02.2018 року та розписки від 13.02.2018 року, [PERSON] отримав у [PERSON] в борг 102 860 євро, при цьому у Договорі позики та у розписці не зазначено, що дружина позичальника [PERSON] надавала йому згоду на отримання позики, що вона була обізнана про отримання [PERSON] позики та про існування Договору позики і відповідної розписки, тому солідарна відповідальність [PERSON] за вказаним боргом неможлива. При цьому, суд критично оцінює показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] (позивач), [PERSON] та [PERSON] , як знайомих позивача, щодо обізнаності відповідачки [PERSON] про позику 13.02.2018 року в інтересах своєї сім`ї, оскільки будь-якими іншими письмовими доказами їхні показання не підтверджені, матеріали справи таких доказів не містять. Зокрема, інформація про витратні поїздки [PERSON] з [PERSON] за кордон та інші витрати в інтересах сім`ї, не підтверджена належними доказами. Відтак, вимоги в частині позову про солідарне стягнення грошових коштів у розмірі 3 286 200 грн. 71 коп. з відповідачки [PERSON] не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатив судовий бір у розмірі 8 810 грн. 00 коп. Оскільки заборгованість стягнуто повністю з [PERSON] на користь [PERSON] , тому, відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору у розмірі 8 810 грн. 00 коп.

Outcome: partial