Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації, посилаючись на те, що 17 липня 2010 року вони з відповідачкою уклали шлюб. Під час шлюбу за спільні кошти вони з відповідачкою придбали автомобіль марки BMW, модель X-5, тип універсал-В, номер шасі 5UXFE83598LZ36161, 2008 року випуску, який був зареєстрований на імя відповідачки. В подальшому без відома позивача відповідачка здійснила відчуження вказаного автомобіля [PERSON] Посилаючись на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки є рівними, позивач просив визнати зазначений автомобіль спільною сумісною власністю позивача та відповідачки, стягнути з відповідачки на свою користь грошову компенсацію в сумі 260000,00 грн., яка складає половину вартості відчуженого автомобіля, а також судові витрати, пов'язані з розглядом справи. Представник позивача в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідачки в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідачки у судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, однак до суду не зявлявся, клопотання про розгляд справи у його відсутності не подавав, про причини неявки також не повідомляв. Залучений судом до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином. Так, судом, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання третьої особи, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з конвертами з судовими повістками, які повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання» третя особа не зявився до поштового відділення для отримання конверта з поміткою «судова повістка», що дає суду підстави вважати, що третя особа за зазначеною адресою відсутнята свідчить про неможливість вручення третій особі судових повісток та відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений третій особі належним чином. Крім того, на 19.03.2015р. 14 год. 00 хв., 28.05.2015р. 13 год. 30 хв., 04.09.2015р. 14 год. 00 хв. третя особа отримував судову повістку, однак до суду не зявлявся, клопотання про розгляд справи у його відсутність не подавав, про причини неявки також не повідомляв. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивачки, що викладена у його письмовій заяві, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов'язані з розподілом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі - СК України) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Зі свідоцтва про шлюб вбачається, що 17 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між сторонами, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 735 (а.с. 10), від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 12). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Прагнення реалізувати це право не завжди є свідченням відсутності злагоди між співвласниками. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 22, 30 постанови від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України відповідно до якої кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Згідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. З матеріалів справи вбачається, що сторони в період зареєстрованого шлюбу придбали 07.12.2013р. придбали на імя відповідачки автомобіль марки «BMW», модель «X5», 2008 року випуску (а.с. 11, 26), який відповідачка зняла з реєстрації у Центрі надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Арцизького, Саратського, Тарутинського та Татарбунарського районів підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області (а.с. 25) та 19.08.2014р. з власної ініціативи відчужила його шляхом продажу [PERSON] згідно довідки-рахунку серії ВІА № 862189 за ціною 149000,00 грн. (а.с. 27, 84, 85). З огляду на те, що сторонами в період зареєстрованого шлюбу 07.12.2013р. придбали на імя відповідачки автомобіль ««BMW», модель «X5», тип універсал-В, номер шасі (кузова, рами) 5UXFE83598LZ36161, чорного кольору, 2008 року випуску, то вказаний автомобіль є їх спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частинах. Проте судом встановлено, що зазначений автомобіль 19.08.2014р. відчужений відповідачкою за 149000,00 грн. (а.с. 85). Про іншу вартість спірного автомобіля сторони не дійшли згоди. За таких обставин, з огляду на наявність спору на час відчуження автомобіля, суд стягує на користь позивача половину вартості спірного автомобіля в сумі 74500,00 грн. так як на час розгляду справи встановлено, що вказаний автомобіль є відчуженим. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час\~\~ухвалення\~\~рішення\~\~суд вирішує\~\~питання, як слід\~розподілити між сторонами судові\~витрати. Згідно\~ст. 88 ЦПК України\~відшкодування судових витрат підлягають частковому задоволенню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки позов задоволено частково, а понесені витрати підтверджені відповідною квитанцією.

Outcome: partial