Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 травня 2016 року до участі у праві в якості третьої особи на стороні відповідачів було залучено службу у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації. В позовній заяві покликається на ту обставину, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], в якому зареєстровані, але не проживають з березня 2012 року його колишня дружина [PERSON] з їхніми неповнолітніми дітьми [PERSON], [PERSON] та її сином [PERSON] Оскільки після розірвання шлюбу з відповідачкою з 13 лютого 2012 року він ніяких стосунків не підтримує, відповідач створила нову сім'ю і по місцю реєстрації без поважних причин з дітьми вона не з'являється, не надає жодної допомоги на утримання житлового приміщення, не сплачує послуг за жиле приміщення, створює перешкоди в користуванні житловим приміщенням, так як позивачу доводиться нести витрати, пов'язані з користуванням житловим приміщенням та його утриманням, він позбавлений можливості оформити субсидію та розпоряджатися будинком на власний розсуд. Просить визнати [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] та зобов'язати Володимир-Волинський відділ управління міграційної служби України у Волинській області зняти їх з реєстрації місця проживання. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В зустрічній позовній заяві покликається на ту обставину, що з позивачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26.09.2001 року. Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 13 лютого 2012 року шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі з позивачем вони разом придбали майно, а саме житловий будинок [ADDRESS], м»яку частину, меблеву стінку, спальний гарнітур, дві кобили віком 14 та 10 років, загальна вартість спільного майна становить 120 584 грн. Просить визнати майно, набуте в шлюбі, спільною сумісною власністю подружжя та провести його поділ, а саме визнати а нею право власності на ? частини житлового будинку [ADDRESS], меблеву стінку, спальний гарнітур та кобилу віком 14 років виділити їй, решту - залишити у власності [PERSON] Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 квітня 2016 року зустрічний позов [PERSON] було об»єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] первісний позов підтримали, просять його задовольнити з підстав, викладених у тексті позовної заяви. В задоволенні зустрічного позову просять відмовити, оскільки відповідач [PERSON] пропустила без поважних причин строк позовної давності для звернення з даним позовом. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення первісного позову, стверджують, що відповідач не проживає у спірному будинку за місцем реєстрації разом із дітьми у зв»язку із тим, що їй позивачем чинились перешкоди. Просять відмовити у задоволенні даного позову, а зустрічний позов просять задовольнити з підстав, викладених у тексті зустрічної позовної заяви. Представник третьої особи на стороні відповідачів - служби у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації Смоляр О.А. в інтересах неповнолітніх дітей просить відмовити в задоволенні первісного позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на об»єкт нерухомого майна від 30 січня 2004 року та витягу про державну реєстрацію прав від 05 вересня 2012 року, номер витягу 35389510, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Як вбачається з довідки про склад сім»ї, у даному житловому будинку зареєстровано місце проживання відповідачки та трьох її неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідач визнала доводи позивача про те, що оскільки подружнє життя не склалося, вона після розірвання шлюбу, в березні 2012 року покинула даний житловий будинок, забрала частину особистих речей та майна та разом з двома неповнолітніми дітьми від шлюбу з позивачем, вибула проживати за іншою адресою в с.Микуличі, Володимир-Волинського району в будинок своєї матері, а згодом в м. Вол.-Волинський Волинської області, де вона з дітьми проживає на даний час. Копією рішення Володимир-Волинського міського суду від 13 лютого 2012 року стверджується, що шлюб між сторонами розірвано. Сторони ствердили, що з березня 2012 року відповідач у спірному будинку разом з дітьми не проживає, вона створила нову сім'ю, не надає жодної допомоги на утримання житлового приміщення, не сплачує послуг за жиле приміщення, створює перешкоди в користуванні житловим приміщенням, так як позивачу доводиться нести витрати, пов'язані з користуванням житловим приміщенням та його утриманням, він позбавлений можливості оформити субсидію та розпоряджатися будинком на власний розсуд. З пояснень відповідача слідує, що вона із скаргами щодо перешкод у проживанні в будинку позивача до Володимир-Волинського МВ (з обслуговування міста та району) УМВС України у Волинській області не зверталась. Єдине її звернення від 17.02.2012 року стосувалось спору з приводу майна подружжя, а не перешкод у проживанні в спірному будинку. Отже, наявні обставини свідчать про те, що відповідач разом із дітьми понад один рік, а саме з березня 2012 року, без поважних причин не проживає у спірному житловому будинку, власником якого є позивач [PERSON], що згідно вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України свідчить про втрату ними права на користування цим житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи зазначені вище обставини та норми матеріального права, суд вважає, що позивач, як власник житла, вправі звертатись в суд з позовом до члена своєї сім»ї відповідача [PERSON] та її неповнолітніх дітей, про втрату ним права на користування жилим приміщенням, і оскільки відповідач, будучи зареєстрованою в будинку позивача, без поважних причин та більше року у ньому не проживає, то вказана позовна вимога підлягає задоволенню. Разом з тим, на думку суду, звернення [PERSON] до відповідача з вимогою про зняття її з дітьми з реєстрації є передчасним і не підлягає задоволенню, так як, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється компетентними державним органами на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням, відмова у вчиненні такої дії може бути оскаржена в суді у порядку адміністративного судочинства. За таких обставин первісний позов в частині визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, підлягає до задоволення. В решті позову слід відмовити. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа довідалася або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Відповідно до ч.2 ст.72 СК україни, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Згідно з ч. 3,4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки шлюб між сторонами розірвано 13 лютого 2012 року, що стверджується копією рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області, з вимогою про поділ спільного майна подружжя [PERSON] звернулась до суду 15 лютого 2016 року, а із заяви позивача [PERSON] від 09 березня 2016 року вбачається, що він заявив про застосування строків позовної давності до даного позову, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити у зв»язку із пропуском строків позовної давності. Судові витрати, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд покладає на відповідача.

Outcome: partial