Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати останню такою, що втратила право користування житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 17.05.2006 року, зареєстрованого за № 831, належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в якому досі зареєстрована його колишня дружина, відповідач по справі - [PERSON], шлюб з якою був розірваний за рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 12.09.2013 року. Після припинення шлюбних відносин, відповідач [PERSON] у спірному житловому будинку не мешкає з 2012 року по теперішній час, участі в утриманні спірного житла не приймає. Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач близько чотирьох років не мешкає за місцем реєстрації у вказаному житловому будинку, без будь-яких поважних причин, позивач просить суд усунути перешкоди в здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому спірним будинком, шляхом позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням. Позивач по справі в судове засідання не прибув, через канцелярію суду надав заяву, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить розгляд справи здійснювати за його відсутності, у разі неявки відповідача, проти прийняття заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та день слухання справи повідомлялася у встановленому законом порядку відповідно до ст. 74 ЦПК України. Судом було надано оголошення в газету «Слобідській край» про виклик [PERSON] у судове засідання для участі у розгляді справи. Проте, відповідач до суду не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, письмових заперечень проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, не надала. Суд, за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224 - 226 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України в зв'язку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Із матеріалі справи вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування, посвідченого 17 травня 2006 року приватним нотаріусом Нововодолазького нотаріального округу Харківської області Черкашиною Г.В., зареєстрованого в реєстрі під № 831. Приписами ч. 4 ст. 334 ЦК України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10796184 від 31.05.2006 року, виданого Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, домоволодіння, на земельній ділянки сільської ради за адресою: [ADDRESS], за реєстраційним номером 13659376 належить [PERSON]. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень ст. 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб. Аналогічні положення містяться в п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічні приписи містить й .ч. 1 ст. 317 ЦК України де передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За правилами ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред'явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Вказана норма також передбачена п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.03.2001 року. Згідно рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 12.09.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Отже, відповідач по справі [PERSON] більше не є членом сім'ї позивача. Відповідно до копії довідки, виданої виконавчим комітетом Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 03.10.2016 № 1892, позивач по справі зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS], та має наступний склад сім'ї: мати - [PERSON], [INFO], колишня дружина - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON],[INFO], дочка - [PERSON], [INFO] та не родич - [PERSON], [INFO]. Як вбачається з акту обстеження матеріально - побутових умов від 29.08.2016 року, складеного депутатом Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Лисенко О.М., підпис якої засвідчений головою сільської ради, колишня дружина [PERSON] - [PERSON] за адресою реєстрації фактично не проживає з 2012 року, місце та адреса її мешкання не відомі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, надати суду докази, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Оскільки, як було встановлено судом, відповідач [PERSON] з 2012 року у спірному житловому будинку не проживає, судові виклики в судове засідання відповідачу також вручити не виявилося можливим в зв'язку з тим, що відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, ніяких доказів, що після виїзду зі спірного житлового будинку до сьогоднішнього дня, нею вживались будь-які спроби вселитись до спірного будинку відповідачем не надано, суд прийшов до висновку щодо визнання її такою, що втратила право користування житлом з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для захисту порушеного права [PERSON] шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, що були понесені позивачем та документально підтверджені, належить стягнути з відповідача на користь [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн., що підтверджено квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» № 630832225.2 від 10.10.2016 року. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved