Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про зобов`язання відповідача (1) надати дозвіл на приватизацію квартири під [ADDRESS] без згоди [PERSON] , 1995 року народження , [PERSON] , 2001 року народження та [PERSON] , 2004 року народження . Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що йому відмовлено в приватизації Квартири через відсутність згоди відповідачів на приватизацію, які добровільно не дають згоду на приватизацію, чим порушуються його прав, як особи, якій видано ордер на житлове приміщення. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст. 345 Цивільного кодексу України та норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Прийнявши участь у судовому засіданні по справі позивач просив позов задоволити, з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача (1) в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити, з посиланням на те, що позивачем не надано всіх необхідних документів для приватизації житла, в тому числі і згоди осіб, які проживають в Квартирі. Крім того, звернула увагу суду на те, що у випадку одноосібної приватизації Квартири позивачем будуть порушені житлові права неповнолітніх дітей. Відповідачі (2), (3), в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради висловила аналогічну з представником відповідача (1) позицію щодо безпідставності поданого позивачем позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних і Квартирою суд наводить наступні обставини справи. 11 липня 1990 року [PERSON] із сім`єю із 4-х осіб в складі: [PERSON] - дружина, [PERSON] . - син, [PERSON] - донька виконавчим комітетом Мукачівської ради народних депутатів видано ордер на житлове приміщення серії [NUMBER] (а.с. 7) на заняття Квартири. Відповідно до Довідки про склад сім`ї наймача від 28.11.2017 (а.с. 10) у Квартирі мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»: [PERSON] , 1950 року народження - наймач, [PERSON] , 1969 року народження - син, [PERSON] , 1975 року народження - донька, [PERSON] , 1995 року народження, [PERSON] , 2001 року народження , [PERSON] , 2004 року народження - онуки. На підставі заочного рішення Мукачвіського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року (а.с. 6) зобов`язано виконавчий комітет Мукачівської міської ради надати дозвіл [PERSON] на приватизацію Квартири без згоди [PERSON] . Позивач намагався вирішити вказану спірну ситуацію у позасудовому порядку, однак отримав відмову від органу місцевого самоврядування (відповідь від 22 грудня 2018 року № 13-4200/07-16, а.с. 8). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачено законом. Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон), Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 № 396 (далі - Положення). Відповідно до частини першої статті 1 Закону приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з частиною другою статті 2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації (п. 17 Положення). Згідно з пунктом 18 Положення громадянином до органу приватизації подаються: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. У відповідності до частини четвертої статті 5 Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Поряд з цим, частина друга статті 8 Закону містить законодавчі приписи відносно того, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Аналогічна норма передбачена п. 4 Положення. Разом з тим, до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (частина 1 статті 5 Закону). За малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини (абзац 16 пункту 18 Положення). Відповідно до частини першої статті 242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками своїх малолітніх і неповнолітніх дітей. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Крім того, неповнолітні діти [PERSON] - [PERSON] , 2001 року народження , та [PERSON] , 2004 року народження , на момент звернення до органу приватизації із заявою про приватизацію Квартири - проживають разом з матір`ю, і як члени її сім`ї мають право на участь у приватизації спірної Квартири. Таким чином, практична реалізація права позивача на приватизацію Квартири без згоди відповідачів порушить право останніх, як на користування спірним житлом, так і безпосередньо вплине на можливість набути у власність її частину, оскільки в разі надання позивачу права на приватизацію, він стане єдиним власником Квартири. Зазначений висновок відповідає позиції, висловленій в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.17 по справі № 752/12075/15-ц та у постанові Верховного Суду від 2 серпня 2018 року по справі № 761/38539/16-ц. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням національного законодавства свідчать про те, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. 4. Судові витрати по справі у сумі 768,40 грн. відповідно до частин першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed