Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням Свої вимоги мотивують тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. Крім нього у даній квартирі зареєстровані відповідачі - колишня дружина [PERSON] та її син [PERSON]. Однак відповідачі не проживають у спірній квартирі про, що стверджується актами виданими ЛКП «Затишне» від 07.04.2016 року та від 20.04.2017 року. Місце проживання відповідачів йому невідомо, вони більше десять років покинули квартиру, забрали свої речі, не виконують жодних обов'язків по утриманню квартири у належному санітарно-технічному стані, житлово-комунальних послуг не оплачує. Жодних домовленостей щодо збереження права на користування житлом між ним та відповідачами не було. Реєстрація відповідачів у спірній квартирі позбавляє його можливості користуватись і розпоряджатись належним таким майном, а тому змушений звертатись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримав, дав пояснення аналогічні до викладеного у позовній заяві. Просить позов задоволити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належними чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи. На підставі ст.169, 224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), проти чого не заперечив позивач. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки ЛКП «Затишне»за №962 від 10.05.2017 року у квартирі [ADDRESS] є зареєстровані, а саме: позивач та відповідачі [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з актів ЛКП «Затишне» від 07.04.2016 року та від 20.04.2017 року, що колишня дружина позивача [PERSON] - [INFO] та її син [PERSON] - [INFO] не проживають у квартирі [ADDRESS]. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та судом встановлено, що протягом 15 років вони проживають окремо, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ст.61 ЦПК). Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Цивільним законодавством України, а саме ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», від 11.12.2003 р., визначено, що місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка проживає в цьому житловому приміщені, так і для відмови в цьому. Крім цього, Конституцією України закріплено право на житло. Таке право є безумовним. Зокрема у ст.47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Оскільки відповідачі не прожують більше десять років у квартирі [ADDRESS], а тому суд приходить до висновку, що відповідачі позбавилися права користування спірною квартирою, добровільно залишивши жиле приміщення, забравши свої особисті речи та здійснили дії, направлені на припинення права користування ними цією квартирою. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що відповідачі не є членом сім'ї позивача, а тому відсутнє, передбачене ст.156 ЖК України право користування спірною квартирою. Також судом встановлено, що між позивачем, і відповідачами не укладались жодні угоди, які б надавали відповідачам право користуватись квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом також встановлено не проживання відповідачів в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад встановлений строк. Поважності причин відсутності відповідачів в житловому приміщенні суду не повідомлено. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення позивача, наданих в судовому засіданні доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше десяти років без поважних причин, однак вони є зареєстровані в квартирі [ADDRESS] та витрат по утриманню квартири відповідачі не беруть, добровільно залишили квартиру, перешкод їм ніхто не чинив, та домовленостей щодо збереження права на користування житлом між позивачем та відповідачами не має, а тому суд вважає, що відповідачі втратили право на користування спірною кватирою, позов підставний та його слід задоволити.

Outcome: approved