Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він у період з 25 лютого 2020 року по 22 липня 2020 року перебував з відповідачем у трудових відносинах. 22 липня 2020 року, згідно Наказу 19/п позивача звільнено на підставі ч.3 ст.99 ЦК України та на підставі п.5.ч.1 ст.47 КЗпП України. При звільненні, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, підприємство з ним не провело розрахунок та йому не була виплачена заробітна плата у сумі 52536,20 грн., яку просить стягнути на його користь з відповідача. До судового засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, в якій просив суд розглядати справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримав, не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи не надав, тому суд, враховуючи згоду позивача, вважає можливим, відповідно до правил ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вирішити справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Так, з наданих суду письмових доказів встановлено, що у період з 25 лютого 2020 року по 22 липня 2020 року позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах. Згідно наказу від 25.02.2020 року №7/П, [PERSON] було прийнято за сумісництвом на посаду генерального директора ТОВ «Санаторій « Слов`янський курорт» з 25.02.2020 року, оклад 15000 грн.(а.с.10). 22 липня 2020 року, згідно Наказу 19/П , [PERSON] було звільнено на підставі ч.3 ст.99 ЦК України та на підставі п.5.ч.1 ст.47 КЗпП України. Компенсація за невикористану відпуску 9 днів. (а.с.9). З розрахункового листа за серпень 2020 року, табельний номер 0000000014 , який виданий ТОВ «Санаторій Слов`янський курорт», вбачається, що заборгованість по заробітній платі позивача складає 52536,20 грн.(а.с.6). Вказані обставини підтверджені позивачем та не спростовані у належний спосіб відповідачем. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1 ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Частиною першої ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. З оглядом на зазначене суд набуває висновку про доведеність факту порушення трудових прав позивача щодо своєчасності виплати заробітної плати та необхідність їх захисту, а тому, позові вимоги є обґрунтованими, законними, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, Позивач, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, а тому, на підставі вимог ч.1, 6 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням обсягу задоволених позовних вимог, суд вважає, що з відповідача підлягає до стягнення на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved