Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за законом права власності: на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,4190 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: вул. Миколаївська, 143, і вул. Франка (Левада) смт Котельва Полтавської області, й до дня смерті належала [PERSON], яка померла 06.09.2003 року; на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,4190 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: вул. Миколаївська, 143, і вул. Франка (Левада) смт Котельва Полтавської області, й до дня смерті належала [PERSON], який помер 27.12.2016 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що після смерті матері [PERSON], він та його брат - [PERSON] успадкували за законом земельну ділянку загальною площею 0,4190 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства. [PERSON] помер 27.12.2016 року. Після його смерті, він є єдиним спадкоємцем за законом на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,4190 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, яку брат прийняв у спадщину після смерті матері, але за життя не оформив своїх спадкових прав. Для належного оформлення спадкових прав позивач звернувся до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом по 1/2 частці земельної ділянки, оскільки не надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Позивач вважає, що відсутність у державному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцям, позбавляє його права як спадкоємця за законом отримати у спадщину спадкове майно. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 49, 50). [PERSON] подав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 45). Відповідач [PERSON] селищна рада Полтавської області 20.04.2018 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 52). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 06.09.2003 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії ІКЕ №351336, видане повторно 19.05.2017 року [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 12). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку загальною площею 0,4190 га, яка надана для обслуговування житлового будинку, та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована за адресою: вул. Леніна, 133 і вул. Франка (левада), смт Котельва Котелевської селищної ради Полтавської області. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ПЛ №040886, виданого 14.05.1997 року [PERSON] селищною радою Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №304 (а.с. 17). Відповідно до довідок [PERSON] селищної ради Полтавської області №103 від 06.03.2018 року, №193 від 19.04.2018 року, земельна ділянка площею 0,1833 га, яка надана для обслуговування житлового будинку (державний акт на право приватної власності на землю серії І - ПЛ №040886 від 14.05.1997 року) знаходиться за адресою: смт Котельва вул. Миколаївська, 143 (стара адреса: смт Котельва, вул. Леніна, 143, вул. Леніна, 133) (а.с. 51, 54). Згідно з довідкою Виконавчого комітету [PERSON] селищної ради Полтавської області від 21.03.2018 року за №1640, [PERSON], яка померла 06.09.2003 року, була зареєстрована за адресою: [INFO]. При цьому на час відкриття спадщини з [PERSON] за вказаною адресою були зареєстровані: син - [PERSON], [INFO], сестра чоловіка [PERSON], [INFO] (а.с. 13). Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємцем за законом спадкового майна є [PERSON] та був його брат - [PERSON], їх родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження серії VI-УР №601576, виданим 26.04.1966 року [PERSON] райбюро ЗАГС Полтавської області (а.с. 15), та свідоцтвом про народження серії IV-УР №2030908, виданим 09.02.1963 року Виконкомом [PERSON] сільської Ради депутатів трудящих Зіньківського району Полтавської області (а.с. 16). Факт прийняття позивачем спадщини за законом підтверджується поданням заяви про прийняття спадщини до [PERSON] державної нотаріальної контори (а.с. 18). [PERSON] помер 27.12.2016 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії ІКЕ №336993, видане 28.12.2016 року [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, у тому числі на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,4190 га, яка надана для обслуговування житлового будинку, та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована за адресою: вул. Миколаївська, 143 і вул. Франка (левада), смт Котельва Котелевської селищної ради Полтавської області, яку він прийняв у спадщину після смерті матері [PERSON], але за життя не оформив своїх спадкових прав. Відповідно до довідки Виконавчого комітету [PERSON] селищної ради Полтавської області від 21.03.2018 року за №1626, [PERSON], який помер 27.12.2016 року, був зареєстрований за адресою: [INFO]. При цьому на час відкриття спадщини спадкодавець за вказаною адресою був зареєстрований один (а.с. 14). Згідно з ст. 1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Спадкоємцем за законом спадкового майна є [PERSON], його родинні відносини із спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження серії VI-УР №601576, виданим 26.04.1966 року [PERSON] райбюро ЗАГС Полтавської області, свідоцтвом про народження серії IV-УР №2030908, виданим 09.02.1963 року Виконкомом [PERSON] сільської Ради депутатів трудящих Зіньківського району Полтавської області (а.с. 15, 16). Позивач не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючою обовязки завідувача [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну ділянку по 1/2 частці, у звязку з тим, що не надано нотаріусу витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 18, 19). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії І-ПЛ №040886 від 14.05.1997 року, земельна ділянка надана для обслуговування житлового будинку, та для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved