Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати Договір № 980-016-000168569 від 28.12.2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» недійсним з моменту його укладення на підставі ч.3 ст.215 та ст. 227 Цивільного кодексу України, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»; зобов'язати ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» (код 39140702) повернути [PERSON] кошти в сумі 100000,00 гривень; стягнути з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» (код 39140702) на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень; стягнути з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» (код 39140702) на користь [PERSON] суму судового збору в розмірі 551,80 гривень. Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовував тим, що при укладанні Договору № 980-016-000168569 від 28.12.2015 року було грубо порушені його права та законні інтереси, оскільки договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, а ТОВ «ІНВЕСТИЦІЙНО-РОЗРАХУНКОВИЙ ЦЕНТР», як сторона договору, не наділений відповідною господарською компетенцією (цивільною правоздатністю) для укладення такого роду договорів. У судове засідання позивач та його представник не з'явився, надав до суду заяву із проханням слухати справу та винести рішення у їх відсутність. Відповідач, ТОВ «ІНВЕСТИЦІЙНО-РОЗРАХУНКОВИЙ ЦЕНТР», проти позову заперечував, надав до суду письмові заперечення проти позову, у яких просив суд відмовити у задоволення позову у повному обсязі. Свою позицію Відповідач обґрунтовував тим, що укладений договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, укладався при повному розумінні сторонами його суті та правових наслідків, та в межах господарської компетенції, необхідної для укладання такого роду договорів. У судове засідання представник відповідача не з'явився, від імені товариства його директор надав до суду заяву із проханням слухати справу та винести рішення у відсутність представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, ознайомившись з заявами сторін, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, 28.12.2015 року між ТОВ «ІНВЕСТИЦІЙНО-РОЗРАХУНКОВИЙ ЦЕНТР» (Товариством) та фізичною особою - громадянином України [PERSON] (Клієнт), був укладений Договір, відповідно до якого Товариство залучило від Клієнта кошти у позику, строком по 28.06.2016 року, з оплатою процентів у розмірі 35,04 відсотків річних. Від імені, в інтересах та за рахунок Товариства Договір було укладено ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» (Банк) на підставі довіреності № 1 від 11.11.2014 року та Договору доручення № 1 від 11.11.2014 року, укладеного між Банком та Товариством. Відповідно до ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринку фінансових послуг», здійснення діяльності пов'язаної з наданням кредитів за рахунок залучених коштів дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Згідно пункту 1.3 Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами (Ліцензійні умови), кредитна установа може провадити діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів тільки після отримання ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. На виконання вказаних вимог Відповідачем було отримано Ліцензію, видану відповідно до розпорядження №3263 від 17.12.2015 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Ліцензія). Вказана Ліцензія, яка передбачає можливість здійснення діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, надає право Відповідачу як надавати кредити так і залучати кошти, в тому числі від фізичних осіб, оскільки це прямо зазначено в Ліцензії. Відповідно до понять, визначених в п.1.1. Ліцензійних умов, залучені кошти - кошти, прямо або опосередковано отримані на зворотній основі від фізичних осіб та/або юридичних осіб, отримані залишки фінансових активів, які виникли в результаті здійснення звичайної господарської діяльності і інтересах цих осіб. До залучених коштів не належать кошти, отримані у вигляді внесків до капіталу кредитної установи, в тому числі субординований капітал, отримані від кредитних установ за кредитними договорами, а також кошти, отримані з місцевих та державних бюджетів фінансовими установами - юридичними особами публічного права. Також, відповідно до пп. 2) ч. 3 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринку фінансових послуг», фінансова установа може розпочати надання фінансових послуг, лише якщо внутрішні правила фінансової установи, узгоджені з вимогами законів України та нормативно-правових актів державних органів, що здійснюють регулювання та нагляд за ринками фінансових послуг. Згідно п. 1.4. Ліцензійних умов, заявник на момент подання заяви про отримання ліцензії повинен бути створеним та зареєстрованим у встановленому законодавством порядку, унесеним як фінансова установа до Реєстру та отримати свідоцтво про реєстрацію фінансової установи. Відповідно до пп.2) ч.1 Розділу IV Положення про Державний реєстр фінансових установ, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 41 від 28.08.2003 року, Нацкомфінпослуг уносить заявника до Реєстру у разі наявності у заявника внутрішнього документа, що регламентує порядок надання фінансових послуг, які мають відповідати вимогам законодавства та затверджуватись уповноваженим органом заявника відповідно до його установчих документів Так, згідно п.2.3. Правил надання ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНВЕСТИЦІЙНО-РОЗРАХУНКОВИЙ ЦЕНТР» фінансових кредитів за рахунок власних та залучених коштів, затверджених наказом № 2 від 07 серпня 2014 року (Правила), що подавались до Нацкомфінпослуг для внесення Відповідача до Реєстру фінансових установ, Товариство має право залучати кошти від фізичних та юридичних осіб у будь-який спосіб, що не заборонений чинним законодавством України. Крім того, залучення коштів від фізичних осіб та/або від юридичних осіб проводиться на договірних засадах відповідно до вимог чинного законодавства України (пп.2.1.1. Правил). Таким чином, Відповідач має право залучати кошти від фізичних осіб з метою надання фінансових кредитів відповідно до Ліцензії, яка передбачає можливість надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, в тому числі у вигляді позики, враховуючи положення Правил та ст.1046-1053 Цивільного кодексу України, які прямо передбачають такий вид договірних зобов'язань, як позика. Разом з тим, з метою залучення Відповідачем коштів від фізичних осіб, між Банком та Товариством 11.11.2014 року було укладено Договір доручення № 1 ( Договір доручення), на виконання якого з боку Товариства було видано Банку довіреність № 1 від 11.11.2014 року. Відповідно до умов Договору доручення Банк зобов'язувався від імені, в інтересах та за рахунок Товариства, здійснювати наступні юридичні дії: - пошук, залучення та наданням клієнтам (фізичним особам) консультацій про умови та можливість передачі останніми у позику грошових коштів на користь Товариства, на умовах строковості та платності; - проведення попереднього аналізу поданої клієнтами інформації та чинності документів клієнтів, відповідно до вимог Товариства; - оформлення, в т.ч. підписання Банком, пакету документів, необхідного для укладення договору (-ів), що передбачає (-ють) отримання Товариством від клієнтів грошових коштів у позику, відповідно до правил та вимог Товариства, що будуть надані Товариством Банку шляхом укладання відповідного додаткового договору до Договору - укладання договорів, що передбачають отримання/залучення Товариством грошових коштів у позику від Клієнтів, за формою, передбаченою відповідним додатком до цього Договору; - вчинення інших дій в межах та в порядку, визначеному цим Договором, в т.ч. додатками до Договору та виданою довіреністю Товариства. В свою, чергу на виконання Договору доручення Банк з Клієнтом уклав Договір, за формою, що була узгоджена між Банком та Товариством. При цьому, перед укладання Договору, Банк в порядку ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ознайомив Клієнта з інформацією, що вимагається відповідно до законодавства, в тому числі, але не виключно: 1) про фінансову послугу, що пропонується до надання клієнту, а саме: залучення коштів у позику Товариством під зазначений в Договорі розмір процентів; 2) про порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги, в тому числі, як це передбачено п.2.3 Договору, а саме: «Оплата податків, що випливають з умов Договору, здійснюється Сторонами відповідно до чинного законодавства України, зокрема з процентів, які нараховані та підлягають виплаті Стороні-1 та відповідно до п. 164.2.2 статті 164 Податкового кодексу України вважаються доходом у вигляді винагороди, нарахованої (виплаченої) відповідно до умов цивільно-правового договору, буде утримано суму згідно п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України у вигляді податку на доходи фізичної особи»; 3) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги, в тому числі як це передбачено п.6.3 Договору. Надання вказаної інформації Клієнту підтверджується пп. в) п.8.3 Договору, відповідно до умов якого Клієнт підписуючи Договір підтверджував, що йому була надана інформація, вказана в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.01 р. Враховуючи вищевикладене, суд вважає безпідставними твердження Позивача щодо неотримання ним достовірної та достатньої інформації для здійснення свідомого вибору фінансової послуги, що спричинило помилковий вибір та укладення Договору. Відповідно до ст.7 ЦК України, цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується.Тобто, звичаї ділового обороту, щодо порядку викладення преамбули Договору у звичний для Клієнта спосіб не застосовується, оскільки Договором передбачено інше. Викладення преамбули Договору в передбачений спосіб, не може вважатися дією, що направлена на порушення прав споживача, оскільки такий порядок формування тексту договору законодавством не заборонений. Крім того, відповідно до п.1.4. Договору Клієнт підтверджував, що повідомлений та згодний, з тим, що цей Договір укладений між ним, як Стороною-1, та ТОВ «ІНВЕСТИЦІЙНО-РОЗРАХУНКОВИЙ ЦЕНТР» як Стороною-2 (по тексту цього Договору іменується як «Сторона-2»), місцезнаходження: м. Київ, провул.Рильський, буд.10-12/3, ідентифікаційний код 39140702, через повіреного - ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», який вчиняє дії від імені, в інтересах та за рахунок Сторони-2 (довірителя), в зв'язку з чим у тексті даного Договору під терміном (-и) «Сторона»/«Сторони» (у контексті Договору) мається на увазі Сторона-2 та Сторона-1, які разом є Сторонами цього Договору, а кожна окремо Сторона. Також, пунктом 1.5 Договору передбачено, що ПАТ«БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» підписуючи цей Договір діє як повірений від імені Сторони-2 на підставі довіреності № 1 від 11.11.2014 р., виданої згідно Договору доручення № 1 від 11.11. 2014р., укладеного між вказаними особами. Крім того, в п.8.2 та 8.4 Договору, Клієнт підтвердив що він ознайомлений, розуміє і повністю згодний з усіма положеннями договору і зобов'язується неухильно їх дотримуватись та що даний Договір (крім положення п.8.1 Договору) є договором позики та регулює відносини Сторін, що пов'язані з наданням позики Стороною-1 Стороні -2 у сумі, на строк та у порядку передбаченому цим Договором, в зв'язку з чим взаємовідносини Сторін за цим Договором регулюються ст.1046-1053 Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами, що встановлюють правила та вимоги до договорів позики. Враховуючи те, що вказані умови Договору знаходяться в Статті 1.«Предмет Договору», тобто в місці де вказуються основні умови Договору, а також те, що зміст цих умов прямо та зрозуміло вказує на те, що Договір від імені Товариства укладається повіреним, вважаємо, що такий порядок викладення умов Договору не може розцінюватись як порушення прав Позивача як споживача фінансових послуг та не надання інформації останньому про особу, яка залучила кошти, оскільки дане місце не менше примітне для зорового сприйняття ніж місце в преамбулі Договору, а тому Клієнт перед укладанням Договору мав можливість ознайомитися з цими умовами, що дає підстави стверджувати про відсутність з боку Товариства дій які вказують на здійснення нечесної підприємницької діяльності шляхом надання споживачам у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Крім того, в п.8.2 та 8.4 Договору, Клієнт підтвердив що він ознайомлений, розуміє і повністю згодний з усіма положеннями договору і зобов'язується неухильно їх дотримуватись та що даний Договір (крім положення п.8.1 Договору) є договором позики та регулює відносини Сторін, що пов'язані з наданням позики Стороною-1 Стороні -2 у сумі, на строк та у порядку передбаченому цим Договором, в зв'язку з чим взаємовідносини Сторін за цим Договором регулюються ст.1046-1053 Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами, що встановлюють правила та вимоги до договорів позики. За змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. В свою чергу, Пленум Верховного Суду України Постановою від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, у Позивача були всі можливості та засоби для розуміння того, що кошти він розміщує не в ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСКИЙ» на депозит, а надає їх у позику Відповідачу, це в свою чергу підтверджується і ознайомленням останнього з інформацією, яка вимагається відповідно до ч.2 ст.12 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» і зазначення в змісті Договору всіх необхідних умов, що дають розуміння відносно його укладення повіреним, та сторони від імені, за рахунок та в інтересах якої діяв повірений, а також щодо суті фінансової послуги. Також, Позивач у своїй позовній заяві просить відшкодувати моральну шкоду, яка завдана останньому, неправомірними діями Товариства. Але при цьому, Позивач не надав жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування її наявності та розміру. Як передбачено ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В рахунок вказаних вище обставин, в абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, в п. 9 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Враховуючи вищевикладене, в діях Товариства відсутні ознаки протиправних діянь і як наслідок відсутній причинний зв'язок між шкодою і протиправними діями вказаних осіб. Крім того, Позивачем недоведений факт наявності вини з боку Товариства відносно заподіяної моральної шкоди. На підставі викладеного вище та

Outcome: dismissed