Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про зняття арешту з майна та відшкодування завданих збитків. Позивач просив суд зняти арешт та заборону відчуження з належного йому рухомого та нерухомого майна, зняти арешт з коштів, розміщених на розрахункових рахунках у банку, а також стягнути з відповідачів матеріальні збитки у зв'язку з розглядом справ у судах, матеріальну шкоду, завдану забезпеченням позову, моральну шкоду. Після зміни розміру позовних вимог, відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 25.11.2013 року позивач [PERSON] остаточно просив суд: зняти арешт та заборону відчуження з належного йому рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою ВП № 20589732 від 30.07.2010р. державного виконавця Уманського міського відділу ДВС Уманського МРУЮ; зняти арешт з коштів, які розміщені на розрахункових рахунках [PERSON] та на розрахункових рахунках приватного підприємця - ФОП [PERSON], відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», незаконно накладений ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі постанови ВП № 20589732 від 30.07.2010р. державного виконавця Уманського міського відділу ДВС Уманського МРУЮ; стягнути солідарно з ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 3 979,50 грн. матеріальних збитків, яких він зазнав у зв'язку з розглядом справ у судах; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 681 405,00 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої забезпеченням позову; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 30 000,00 грн. моральної шкоди; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 250 000,00 грн. моральної шкоди. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 24.12.2013 року була залишена без розгляду частина позовних вимог, а саме: позовні вимоги про зняття арешту та заборони відчуження з належного [PERSON] рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою ВП № 20589732 від 30.07.2010р. державного виконавця Уманського міського відділу ДВС Уманського МРУЮ; зняття арешту з коштів, які розміщені на розрахункових рахунках [PERSON] та на розрахункових рахунках приватного підприємця - ФОП [PERSON], відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», незаконно накладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі постанови ВП № 20589732 від 30.07.2010р. державного виконавця Уманського міського відділу ДВС Уманського МРУЮ. Ухвалою суду від 19 лютого 2014 року було закрите провадження у справі щодо позовної вимоги про стягнення солідарно з ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 3 979,50 грн. матеріальних збитків, яких позивач зазнав у зв'язку з розглядом справ у судах. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував такими обставинами. У квітні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровськ з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 5 квітня 2010 року за ініціативою банку, в результаті надання працівниками банку до суду підроблених договорів поруки, Жовтневим районним судом міста Дніпропетровськ було постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою було накладено арешт на належні [PERSON] грошові кошти, все рухоме та нерухоме майно та заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії стосовно його майна. На виконання цієї ухвали суду від 05 квітня 2010 року про забезпечення позову Уманським міським відділом державної виконавчої служби Уманського МРУЮ було накладено арешт на все майно [PERSON], шляхом направлення для виконання відповідної постанови начальнику Центру Державного земельного кадастру, начальнику МРЕВ м. Умань, начальнику Уманського відділку ЧООБТІ. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2011 року у задоволені позовних вимог банку до [PERSON] було відмовлено в зв'язку з тим, що підпис [PERSON] у договорі поруки був підробленим, однак арешт з його майна знятий не був і триває на час його звернення до суду. Зазначає, що позбавлення його права розпоряджатися та користуватися протягом 3-х років його майном завдало та продовжує завдавати йому значних збитків та моральних страждань, а його численні звернення до відповідачів з проханням вжити дій для скасування арешту з його майна залишені без належного реагування. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав суду письмові заперечення проти позову від 04 жовтня 2013 року та заперечення на уточнену позовну заяву від 23 грудня 2013 року. Відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, такими, що суперечать фактичним обставинам, чинному законодавству та спростовуються тим, що однією з підстав для відшкодування збитків особі є вина іншої сторони, яка передбачена нормами матеріального права для притягнення особи до відповідальності. Вина позивача у разі неправомірного забезпечення позову виявляється в тому, що ним висуваються неправомірні вимоги про забезпечення позову, що стає підставою для скасування ухвали про забезпечення позову, тобто не було підстав вважати, що у разі незабезпечення позову виконання рішення суду буде ускладненим чи неможливим і, відповідно, не було причин забезпечувати позов. Вважає, що позовна вимога до [PERSON] була заявлена правомірно, адже про те, що договір поруки підписаний не [PERSON], банк на час звернення до суду не знав та не міг знати. Просив в частині позовних вимог щодо стягнення збитків в розмірі 3979,50 грн., яких позивач зазнав у зв'язку із розглядом справи у судах (п. 3 позовних вимог) та 3441,00 грн. витрат, понесених ним на сплату судового збору та на правову допомогу (п. 7), провадження закрити, в іншій частині позову відмовити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що законом, а саме: ч. 1 ст. 155 ЦПК України, встановлено, що у разі набрання законної сили рішенням про відмову у задоволенні позову особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову, при забезпеченні позову закон охороняє як інтереси позивача, так і інтереси відповідача. Відшкодування завданих забезпеченням позову збитків може здійснюватися в позасудовому порядку (добровільно) або шляхом пред'явлення позову до особи, яка ініціювала забезпечення позову. Відповідачем за таким позовом є первісний позивач. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Збитки, які завдані [PERSON] забезпеченням позову, полягають у неможливості протягом більш як трьох років користування своїм майном та коштами; в обмеженні господарської діяльності; санкціях, які сплачені контрагентам [PERSON] у зв'язку із неможливістю виконання договірних зобов'язань, які він взяв перед ними, не припускаючи, що його майно може бути безпідставно арештованим. У результаті надання працівниками банку підроблених документів до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровськ та обману цього суду, на все майно [PERSON] був накладений арешт, [PERSON] вже три роки позбавлений можливості користуватися коштами на своїх рахунках в банку, виконати в повному обсязі роботи та підготувати необхідні документи для здійснення продажу будинку, що було передбачено договором від 23 березня 2010 року про виконання всіх підготовчих дій, необхідних для відчуження будинку. Про підробку договору поруки та про смерть [PERSON] [PERSON] неодноразово писав до відповідачів [PERSON], [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк», але його заяви та звернення були залишені без належного реагування, що призвело до винесення 26 листопада 2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровськ незаконного заочного рішення про задоволення вимог банку за рахунок [PERSON] з посиланням на підроблений договір поруки. Після того, як рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2010 року, в присутності представників банку, заявлені до [PERSON] претензії банку були відхилені і це рішення банком не було оскаржене, банк продовжував незаконно утримувати кошти позивача на рахунках та не вчинив інших дій для зняття безпідставного арешту з майна [PERSON] Після того, як рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 грудня 2012 року з [PERSON] були стягнуті кошти, [PERSON] двічі рекомендованими листами звертався до банку з вимогою припинити незаконні дії і в підтвердження того, що він несе збитки, надсилав рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 грудня 2012 року та ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 березня 2013 року, однак банк, отримавши ці звернення та рішення судів, більше півроку ніяких дій для припинення порушення прав [PERSON] не вчинив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] на претензії [PERSON] відповідали, що їх син [PERSON] загинув, вони є пенсіонерами, пенсію у них ніхто не відбере, арешт було накладено не з їхньої ініціативи та вони не зверталися до суду у м. Дніпропетровськ, не обманювали суддів та претензій до [PERSON] не заявляли. Представник вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. До суду подав заяву від 14 червня 2013 року, в якій просив розглянути справу без його участі у судовому засіданні та винести законне рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. До суду подала заяву від 14 червня 2013 року, в якій просила слухати справу без її участі та винести рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні заявлених до неї позовних вимог, так як вони є незаконними. У судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечив проти позову, посилаючись на викладені в письмових запереченнях та додаткових запереченнях обставини. Вважає, що позивачем не надано належних та достовірних доказів наявності завданих збитків в сумі 681 405,00 грн. Вказує на те, що необхідно досліджувати та вивчати причини виникнення вказаних збитків, чи могло забезпечення позову завдати саме цих збитків, досліджувати всі фактори, які могли сприяти виникненню чи збільшенню збитків. Щодо рішення Уманського міськрайонного суду від 04 грудня 2012 року, наданого позивачем, представник відповідача зазначає, що у нього складається враження про фіктивність наміру укладання договору купівлі-продажу будинку з метою саме обґрунтування в подальшому шкоди, заподіяної нібито незаконним забезпеченням позову. Зокрема, у вказаному рішенні зазначено, що [PERSON] посилався на неможливість повернути суми завдатку у розмірі 160 000 грн., але не зазначені обставини та докази того, що дані кошти [PERSON] були перераховані [PERSON] саме на його банківські рахунки, [PERSON] позов визнав. Згідно з п. 4 ст. 154 ЦПК України [PERSON] міг подати до апеляційного суду Дніпропетровської області заяву про скасування Ухвали від 05 квітня 2010 року про застосування заходів забезпечення позову. Позивачем [PERSON] ухвала про забезпечення позову та рішення Уманського міськрайонного суду від 04 грудня 2012 року не були оскаржені. [PERSON] не використав надане йому законом право і внаслідок своєї бездіяльності сам собі завдав збитки (у разі їх наявності). Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, вважає, що позивачем не доведено та не надано доказів, що підтверджують наявність такої шкоди, протиправність діяння, що її спричинила, наявність причинного зв'язку між моральною шкодою та протиправними діями, що її спричинили, та вини відповідача в спричиненні вказаної шкоди. Повідомивє, що ПАТ КБ «ПриватБанк», йдучи на зустріч позивачеві, 16 грудня 2013 року подало до виконання в Уманський міський відділ ДВС заяву про зняття арешту з майна [PERSON], а 20 листопада 2013 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровськ було задоволено заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» та скасовані заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровськ від 05 квітня 2010 року. Представник третьої особи Уманського міського відділу державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції Пустовойт Л.О. у судовому засіданні підтвердила, що разом з заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» було прийнято для примусового виконання ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровськ від 05 квітня 2013 року. 30 липня 2010 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №20589732, якою було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу. Ця постанова була направлена для виконання начальнику Центру Державного земельного кадастру, начальнику МРЕВ міста Умань, начальнику Уманського відділку ЧООБТІ, а також направлялась до відома сторонам виконавчого провадження [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». Постанова про накладення арешту на майно боржника [PERSON] до виконання банківським установам не направлялась. При винесенні рішення представник третьої особи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши подані особами, які беруть участь у справі, письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 26.11.2010 року в цивільній справі № 2-10153/10 у березні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровськ з позовом до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 02.04.2008 р. № 18мку/2008 в сумі 39 122,58 доларів США і кредитним договором без номеру від 05.03.2007 р. в сумі 32 450,18 доларів США, що утворилася станом на 02.02.2010 року. Вимоги до [PERSON] обґрунтовувались посиланням на договір поруки № ДП1-18мку/2008 від 08.04.2008 року, згідно з умовами якого [PERSON] взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за належне виконання боржником [PERSON] умов кредитного договору № 18мку/2008 від 02.04.2008 року. Позов був задоволений частково: щодо вимог до [PERSON], то суд вирішив стягнути солідарно з нього та [PERSON] заборгованість в сумі 312 780,64 грн. за кредитним договором № 18мку/2008 від 02.04.2008 року, а також - солідарно з усіх трьох відповідачів 200 грн. за вказаним кредитним договором та судові витрати в сумі 1 920 грн. Разом з позовною заявою (в цивільній справі № 2-10153/10) ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заяву про забезпечення позову від 02.02.2010 р., копія якої є в матеріалах справи (а.с. 8-9). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровськ від 05 квітня 2010 року заява про забезпечення позову була задоволена частково, а саме: накладено арешт в межах заявлених позовних вимог 572 582,08 грн. на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, яке належить [PERSON], [PERSON] шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження. На виконання цієї ухвали суду від 05.04.2010 року про забезпечення позову, Уманським міським відділом державної виконавчої служби Уманського МРУЮ 30.07.2010 року було відкрите виконавче провадження та був накладений арешт на все майно [PERSON] із забороною здійснення відчуження будь-якого майна боржника в межах суми боргу. Також в постанові про відкриття виконавчого провадження вказано, що арешт накласти з моменту надходження постанови. Постанова була направлена для виконання органам та установам, що посвідчують договори відчуження майна, проводять його перереєстрацію на іншого власника - начальнику Центру Державного земельного кадастру, начальнику МРЕВ м. Умань, начальнику Уманського відділку ЧООБТІ, - суду і сторонам виконавчого провадження. У відповіді від 21 жовтня 2013 року, наданій на виконання Ухвали Уманського міськрайонного суду від 25.06.2013 року, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що арешт на кошти [PERSON], які розміщенні на його рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк», був проведений банком згідно з главою 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ №22 від 21.01.2004 року, на виконання постанови державного виконавця від 30.07.2010 року про арешт коштів. Арешт був проведений в межах суми стягнення по гривневому рахунку № [NUMBER], станом на 01.06.2013 р. залишок на рахунку складав 73 792,38 грн. , і по рахунку № [NUMBER], на якому не було коштів. Вжиті 05 квітня 2010 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ заходи забезпечення позову щодо майна [PERSON] були скасовані ухвалою названого суду від 20 листопада 2013 року, копія якої була направлена до Уманського міського відділу державної виконавчої служби Уманського МРУЮ представником ПАТ КБ «ПриватБанк» 09.12.2013 року. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2011 року ву справі за № 22ц-9143/11 апеляційна скарга [PERSON] була задоволена, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 26 листопада 2010 року в частині задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано і в цій частині позову відмовлено. Підставою для прийняття такого рішення стала та обставина, що підпис [PERSON] у договорі поруки № ДП1-18мку/2008 від 08 квітня 2008 року, який був укладений між банком та, начебто, [PERSON], був виконаний не самим [PERSON], а іншою особою. У листі №20.1.0.0.0/7-20131125/227 від 25 листопада 2013 року, адресованому на ім'я [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомляє, що провідними спеціалістами Служби безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» було проведено службове розслідування, в ході якого було встановлено, що договір поруки за кредитним договором №1-18мку/2008 від 08 квітня 2008 року на ім'я [PERSON] було оформлено невідомою особою, а сам договір поруки провідними спеціалістами служби безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» було визнано шахрайським та недійсним, за що банк приносить свої вибачення за завдані незручності. Відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 грудня 2012 року у справі № 2318/5817/12, 2/2318/2077/12, і ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 березня 2013 року (справа № 705/1590/13-ц, 6/705/69/13) 23 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було письмово укладено договір про виконання усіх підготовчих дій, необхідних для здійснення продажу належного [PERSON] будинку. Відповідно до умов цього договору [PERSON] взяв на себе зобов'язання до 20 серпня 2010 року провести ремонтні роботи в будинку та підготувати всю необхідну для здійснення продажу документацію на будинок. У забезпечення належного виконання умов укладеного договору від 23 березня 2010 року, 23 березня 2010 року між сторонами було укладено угоду про завдаток, відповідно до якої [PERSON] було передано 160 000 грн. завдатку. У серпні 2010 року [PERSON] дізнався про арешт його майна та повідомив [PERSON], про те, що він позбавлений можливості виконати взяті на себе зобов'язання по договору від 23 березня 2010 року, пояснивши, що належний йому будинок, інше належне йому майно та кошти перебувають під забороною відчуження. Вказаним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 грудня 2012 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок повернення завдатку 160 000 грн., стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок додаткової сплати суми в розмірі завдатку 160 000 грн., стягнено з [PERSON] судовий збір в розмірі 3200 грн. на користь держави, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 720 грн. - всього за рішенням суду стягнено суму в розмірі 323 920 грн. Уманським міським відділом державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції було відкрито виконавче провадження ВП №38480523 з примусового виконання цього рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 грудня 2013 року. Боржник [PERSON] вказане рішення суду виконав у повному обсязі, у зв'язку з чим виконавче провадження було закрите - постанови державного виконавця від 20.06.2013 р. На момент укладення договору з [PERSON] у березні 2010 року, [PERSON] не знав і не міг знати про те, що у квітні 2010 року в суді буде розглядатися спір на підставі договору, який він не підписував, в межах якого буде накладено арешт на все його майно. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЦПК України у разі скасування заходів забезпечення позову, набрання законної сили рішенням про відмову у задоволенні позову чи ухвалою про закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову. З наведеної норми закону вбачається, що право особи на відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову, не залежить від її процесуальних дій та у залежність від наявності вини в діях особи, яка ініціювала забезпечення позову. У цьому випадку для виникнення права на відшкодування збитків є достатнім настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 155 ЦПК України. І виходячи з норм частин 2, 3 цієї ж статті ЦПК України, позов про відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову, пред'являється до особи, яка ініціювала забезпечення позову, і розглядається в загальному порядку. Відповідачем за таким позовом є позивач по справі, в межах якої були вжиті заходи забезпечення позову. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, на підставі встановлених обставин суд дійшов до висновку, що позовна вимога до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення солідарно з них на користь позивача [PERSON] 30 000,00 грн. моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не обґрунтовано і не доведено належними та допустимими доказами, що вони брали участь у розгляді цивільної справи № 2-10153/10 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровськ від 26.11.2010 року та вчинили будь-які дії, що призвели до винесення ухвали про забезпечення позову від 05.04.2010 року у вказаній справі або неправомірно сприяли настанню для [PERSON] негативних наслідків, пов'язаних із забезпеченням позову. Також з наведених вище обставин вбачається, що внаслідок забезпечення позову за ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровськ від 05 квітня 2010 року, постановленою за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач [PERSON] зазнав збитків, пов'язаних з неможливістю виконати належним чином свої зобов'язання за договором, укладеним із [PERSON] 23 березня 2010 року, що виразились у стягненні з нього за рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 грудня 2012 року на користь [PERSON] в рахунок додаткової сплати суми в розмірі завдатку 160 000 грн., судових витрат в розмірі 720 грн. і судового збору в розмірі 3200 грн. на користь держави, - всього суми в розмірі 163 920 грн. Ця сума понесених позивачем збитків підлягає стягненню з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк». Суд вважає, що не є збитками і не підлягає стягненню з відповідача сума отриманого [PERSON] від [PERSON] завдатку, яка складає 160 000 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» збитків, пов'язаних із накладенням банком арешту на його банківський рахунок № [NUMBER], на якому станом на 01.06.2013 р. залишок коштів складав 73 792,38 грн., то суд вважає цю вимогу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Позивач просить стягнути з відповідача збитки, виходячи з того, що він був обмежений у користуванні своїми коштами в період з 05 квітня 2010 року по 20 листопада 2013 року; що договором банківського рахунку між ним та банком не визначений розмір процентів за користування банком грошовими коштами клієнта та що банк не приймає вклади на вимогу. І у зв'язку із цими обставинами, на думку позивача, підлягають застосуванню норми ч. 1 ст. 1061, ч. 2 ст. 1070 ЦК України, за змістом яких за відсутності визначення договором банківського рахунку розміру процентів за користування банком грошовими коштами клієнта та у разі неприйняття банком вкладів на вимогу банк зобов'язаний виплатити проценти у розмірі облікової ставки НБУ, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2010 року у справі № 3-58гс10, від 14 березня 2011 року у справі №3-13гс11 та від 06 червня 2011 року у справі №3-51гс11. Така позиція позивача є необґрунтованою та не відповідає дослідженим у справі доказам. Так, арешт на банківський рахунок № [NUMBER] позивача був накладений банком не 05.04.2010 року, а з 19.10.2010 року, після отримання постанови державного виконавця від 30.07.2010 року про відкриття виконавчого провадження. Сума, з якої позивач зробив розрахунок завданих йому збитків - 73 792,38 грн., була накопичена на його рахунку в період з 19.10.2010 року по 01.06.2013 р. і протягом цього періоду неодноразово змінювалась. Позивачем не надано суду доказів того, що договором між ним та банком щодо банківського рахунку № [NUMBER] не був встановлений розмір процентів за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, і що ПАТ КБ «ПриватБанк» у період з 19.10.2010 року по 01.06.2013 р. не приймав вкладів на вимогу. Відповідно до ст.ст. 16, 23 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; і має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У абзаці 2 пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд вважає частково доведеною завдану [PERSON] моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі, гідності, у безпідставному залученні до участі в якості відповідача у справі, що розглядалась у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровськ, та у визнанні боржником при здійсненні виконавчого провадження, необгрунтованому позбавленні його права протягом трьох років користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Моральна шкода, завдана [PERSON] внаслідок вжитих заходів забезпечення позову, застосованих судом за ініціативою представників ПАТ КБ «ПриватБанк», підлягає частковому відшкодуванню, шляхом стягнення її з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк», з врахуванням встановлених судом обставин та відповідно до засад справедливості і розумності, встановлений ст. 3 ЦК України. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує позивачу з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial