Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що він 03.02.2014 року, згідно до заяви та наказу № 5-к, був призначений на посаду заступника директора з правових питань Державного підприємства «Виробничий південний біотехнологічний центр», відповідно до штатного розкладу. Вказує, що у ході виконання покладених на нього обовязків та ознайомлення з документами по господарсько-фінансовій діяльності, ним у продовж лютого-травня 2014 року встановлено ряд серйозних порушень, повязаних із протиправними діями посадових осіб вказаного підприємства. Про що він протягом березня-червня 2014 року подав службові записки до відповідних посадових осіб та заяви до прокуратури Дніпровського району м. Херсона та Дніпровського РВ УМВС України в Херсонській області. Стверджує, що після цього виконуючим обовязки директора підприємства [PERSON] стали вчинятися всілякі дії, повязані з перешкоджанням його робочій діяльності. Так, 23.06.2014 року, о 12:00 год., в приміщенні лабораторії мікроклонального розмноження [PERSON] зобовязав його надати пояснення про на його думку, як керівника підприємства, відсутність позивача на робочому місці, про що позивач надав відповідне письмове пояснення. Після чого, 23.06.2014 року, об 14:00 год., [PERSON], в робочому кабінеті керівника підприємства, в присутності працівників лабораторії мікроклонального розмноження, які підписали, на думку позивача, недостовірний акт про його відсутність на роботі, усно оголосив наказ про звільнення позивача із займаної посади, за прогул без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, на підставі акту про його відсутність на робочому місті з 09:00 до 12:00 год. 23.06.2014 року, складеного ним, як керівником підприємства та підписаного працівниками лабораторії. Вказує, що після усного оголошення [PERSON] наказу про його звільнення з роботи, на звернення позивача до нього, останній відмовився надати пояснення щодо погодження наказу з профспілковим комітетом та видати позивачу копії акту і наказу й заявив, щоб він забрав з робочого місця свої документи і речі та заборонив йому перебувати на робочому місці. З 14:00 год. 23.06.2014 року [PERSON] не допускав його до робочого місця. Стверджує, що упродовж липня-серпня 2014 року приміщення 19-21 адміністративної будівлі були [PERSON] закриті, у звязку з чим він був позбавлений права на роботу. З серпня 2014 року вже [PERSON], який представлявся йому керівником підприємства, перешкоджав йому доступу до робочого місця, посилаючись на наказ [PERSON] 20.08.2014 року він звернувся з позовною заявою до Дніпровського районного суду м. Херсона про визнання незаконними акту, наказу, перешкоджання виконанню службових обовязків, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати. Ухвалою суду від 01.10.2014 року його позовну заяву було повернуто та розяснено йому, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для їх повернення. Просив суд поновити йому строк звернення до суду, враховуючи поважні обставини, повязані з його тривалою простудною хворобою гриппом і запалення дихальних шляхів та вірусом з жовтня 2014 року по теперішній час. Витребувати у відповідача акт та наказ від 23.06.2014 року для їх огляду в суді та залучення копій до матеріалів справи. Визнати незаконним акт про його відсутність на роботі з 09:00 до 12:00 год. 23.06.2014. Визнати незаконним наказ від 23.06.2014 року про його звільнення з роботи за прогул. Визнати незаконними дії [PERSON] та [PERSON] по недопущенню його до роботи з 14:00 год. 23.06.2014 року по теперішній час. Стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеної його відсутності на роботі з 23.06.2014 року по теперішній час, відповідно до його посадового окладу в сумі 3\~195 грн, згідно штатного розкладу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав. Пояснив, що звільнення позивача відбулося у встановленому законом порядку, з додержанням норм трудового права і за наявності встановлених законом підстав. Вважав, що оскільки позивач не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, звільнення без згоди її виборного органу допускається. Крім того, вважав, що ч.1 ст. 233 КЗпП України встановлено спеціальну позовну давність у трудових спорах, яка у справах про звільнення є скороченою і складає один місяць. Стверджував, що ніяких поважних причин поновлення строку звернення до суду позивач не надав. Заявив суду про сплив позовної давності та просив відмовити позивачу у позові. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», з відповідними змінами і доповненнями, прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. За правилами п. 2 ч.1 ст. 147 КЗпП України, звільнення є одним з видів дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни. Відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. На підставі ст. 150 КЗпП України, дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством ( глава XV цього Кодексу). Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. На підставі ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з частинами 3, 4 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON], згідно до своєї заяви та наказу № 5-к, підписаного В.о. директора [PERSON], прийнятий на роботу до Державного підприємства «Виробничий південний біотехнологічний центр», на посаду заступника директора з правових питань з 03 лютого 2014 року, з посадовим окладом згідно штатного розкладу. 23.06.2014 року [PERSON] був відсутнім на роботі, а саме у своєму службовому приміщенні адміністративної будівлі в Державному підприємстві «Виробничий південний біотехнологічний центр», починаючи з 09:15 год. до 12:25 год., тобто більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Про що було складено відповідний Акт про відсутність [PERSON] на роботі від 23.06.2014 року. Питання про накладення на позивача стягнення було розглянуто на зборах трудового колективу згідно протоколу № 2 від 23.06.2014 року у присутності [PERSON] До застосування дисциплінарного стягнення керівник отримав від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. На підставі Наказу № 15-к від 23 червня 2014 року «Про звільнення [PERSON]Є.» останній був звільнений з підприємства на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Згідно з наданою копією наказу про звільнення від 23.06.2014 року № 15-к, він був оголошений того ж дня на зборах трудового колективу при розгляді питання про відповідальність позивача у його присутності та вручений позивачу. Від підпису про ознайомлення з Наказом позивач відмовився. За правилами абзацу 6 ч.1 ст.43-1 КЗпП України, звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації без згоди її виборчого органу допускається. Суд вважає, що твердження позивача, який не був членом профспілки, на наявність порушень адміністрації підприємства у цій частині є надуманими. Посилання позивача про те, що вранці 23.06.2014 року його викликали до Дніпровського РВ міліції не відповідає дійсності, оскільки сам [PERSON] не надав суду доказів стосовно такого виклику, а саме: письмово виклику-повідомлення або повістки про виклик до міліції. Посилання позивача на те, що адміністрація підприємства перешкоджала виконанню його трудових обовязків, також не відповідає дійсності, оскільки позивач не вказує, на якій правовій підставі до роботи має бути допущений вже звільнений працівник. Крім того, суд вважає, що позивачем у справі про звільнення порушений строк, встановлений ст. 233 КЗпП України, звернення до суду. Так, він посилається на те, що 20.08.2014 року він звернувся з позовною заявою до Дніпровського районного суду м. Херсона про визнання незаконними акту, наказу, перешкоджання виконанню службових обовязків, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Херсона Стамбули М.І. від 01.10.2014 року, його позовна заява вважається неподаною і повернута позивачу. В позовній заяві, яка надійшла на адресу Дніпровського районного суду м. Херсона вже 19.01.2015 року, [PERSON] просив суд поновити йому строк звернення до суду, враховуючи поважні обставини, повязані з його тривалою простудною хворобою гриппом і запалення дихальних шляхів та вірусом з жовтня 2014 року по теперішній час, тобто часу надходження заяви до суду. Разом з тим, зазначивши причини пропуску цього строку, доказів поважності пропуску звернення до суду не надав. Таким чином, суд не вбачає підстав поновити позивачу строк звернення до суду. На підставі викладеного, суд вважає, що звільнення позивача відбулося у встановленому законом порядку, з додержанням норм трудового права і за наявності встановлених законом підстав.

Outcome: dismissed