Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що [INFO] помер його батько - [PERSON]. Утриманням та допомогою батька займався позивач. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку розташовану на території Михайлівської міської ради, площею 6,2331 га. Звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, дізнався, що спадкова справа після смерті [PERSON] відкрита за заявою [PERSON] на користь якого спадкодавцем складено заповіт на все його майно. Позивач зазначає, що вказаний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення і є нікчемним в силу закону у відповідності до ст.1257 ЦК України. Посилаючись на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, зазначає, що заповіт складено з порушенням порядку його посвідчення, оскільки його батько [PERSON] був глухонімим та неписьменним, а тому не міг прослухати та прочитати вказаний документ. Вважає, що вказаний заповіт повинен був посвідчуватися в присутності письменної особи, яка могла б порозумітися з його батьком і засвідчити своїм підписом, що зміст заповіту відповідає його волі, а як вбачається з копії заповіту підпису особи, яка була присутня немає. Крім того вважає, що підпис особи в оспорюваному заповіті здійснено не заповідачем, а іншою особою. Зазначає, що посадова особа, яка вчиняла нотаріальні дії всупереч вищезазначеної Інструкції застережень в заповіті не вказала. Вважає, що вищезазначений заповіт є недійсним, оскільки в момент його складання були недодержані вимоги щодо його оформлення та посвідчення, а також заповіт не був підписаний [PERSON], а отже волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. [PERSON] просить визнати недійсним заповіт, як розпорядження на випадок смерті, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області 05 грудня 1996 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги просив задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Вказав, що заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення і є нікчемним, волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, підпис особи в оспорюваному заповіті здійснено не заповідачем, а іншою особою. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вказав, що позов задоволенню не підлягає в зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Зазначив, що позивачем при зверненні з даним позовом застосовані норми права ЦК України прийнятого 16.01.2003 року, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки оскаржуваний заповіт посвідчено 05 грудня 1996 року. Крім того, зазначив, що помилковим є твердження, що оскаржуваний заповіт є недійсним оскільки його складено з порушенням форми та посвідчення, в зв'язку з тим, що порушення форми та посвідчення заповіту тягне за собою його нікчемність, в такому разі визнання недійсним заповіту не вимагається. Порушення форми та посвідчення заповіту позивачем не доведено. Посилання позивача та його представника, як на доказ, на паспорт спадкодавця, з поміткою про те, що [PERSON] «не писемний», в графі де ставиться підпис, не можна прийняти до уваги, оскільки Інструкцією щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України (у відповідній редакції) не була передбачена позначка «не писемний» на місці підпису, в такому разі в паспорті ставився прочерк, також вказав, що не надано оригінал паспорту, а тільки ксерокопію. Зазначив, що в матеріалах справи міститься дублікат договору купівлі-продажу будинку від 11.05.1972 року з підписами сторін, однією з яких є спадкодавець - [PERSON], крім того отримання дублікату саме [PERSON], а не його представниками підтверджує, що останній був писемний. Відсутність підпису іншої особи замість [PERSON] в договорі купівлі-продажу також свідчить про його писемність. Крім того, пояснив, що реєстрація спадкодавцем за своїм місцем проживання у 2017 році його онука [PERSON], свідчить про те, що він самостійно міг вчиняти дії щодо реалізації своїх прав та виконання обов'язків. В судовому засіданні 29 вересня 2017 року ухвалою суду до участі у справі залучено третю особу - виконавчий комітет Апостолівської міської ради. Відповідно до поданої в суд заяви представник третьої особи просить справу розглядати у відсутності виконавчого комітету Апостолівської міської ради. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знала [PERSON] з [INFO], вказала, що в нього була друга група інвалідності, оскільки останній був глухонімим та не міг читати і писати. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою [PERSON], вказала, що [PERSON] не міг ставити підпис та був не писемним, в школі не навчався. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знала [PERSON] з 1970 року, проживала від нього через дві вулиці, пояснила, що останній був глухонімим та в школі не навчався. Свідок [PERSON], зазначила що [PERSON] не розмовляв та не писав, мав другу групу інвалідності, не навчався в школі. Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] пояснила, що є дочкою [PERSON], позивач і відповідач є її рідними братами, відносини з ними нормальні. Вказала, що її батько [PERSON] був глухонімим, однак самостійно отримував пенсію та розписувався про її отримання, сам міг рахувати кошти, міг придбати товари в магазині, уклав договір купівлі-продажу будинку, в якому вони проживали, також вказала, що батько їздив у м. Апостолове де в клубі навчався в спеціальній школі для глухонімих, їй про це достовірно відомо, оскільки іноді вона супроводжувала батька і матір до цієї школи. Зі слів матері знає, що батьки хотіли заповісти своє майно [PERSON], як молодшій дитині в родині, оскільки старшим дітям допомагали грошовими коштами, а допомогти молодшому сину вже не мали змоги. Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] помер [INFO], про що 23 лютого 2017 року складено відповідний актовий запис № 69 (а.с. 11). Згідно заповіту посвідченого 05 грудня 1996 року секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської Ради народних депутатів [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] (а.с. 13), вказаний заповіт було зареєстровано в Спадковому реєстрі за № 44564384, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 14295867 (а.с.14). З довідок, виданих 14.03.2017 року за № 54 та 34 вбачається, що [PERSON] по день своєї смерті проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] разом з онуком [PERSON] (а.с. 15,16). Згідно довідки серія 57 Ц № 318981 [PERSON], 1939 року народження мав другу групу інвалідності та був глухонімим (а.с. 18). З ксерокопії паспорту виданого на ім'я [PERSON], серії [NUMBER], вбачається що в графі підпис власника паспорту зазначено «неграмотний» (а.с. 10). Відповідно до дублікату договору купівлі-продажу будинку від 11 травня 1972 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив жилий будинок та господарські будівлі, що знаходяться в [ADDRESS]. (а.с. 19). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26875994 [PERSON] за життя був власником житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами в с.Катеринівка по вул. Рибна, б. 17 (а.с.20). Власником будинку зазначеною раніше адресою, відповідно технічного паспорту в інвентарній справі № 592, вказано [PERSON] (а.с.21). Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] був власником земельної ділянки площею 6,2331 га на території Михайлівської сільської ради (а.с. 27). Згідно дослідженої спадкової справи № 35/2017 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] розпочатої 04 квітня 2017 року вбачається, що спадкоємець [PERSON], подавши заяву до нотаріальної контори 04 квітня 2017 року прийняв спадщину за заповітом від 05 грудня 1996 року, а [PERSON] 04 травня 2017 року подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON].(а.с.85-103). Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Встановлено, що 20 липня 2017 року помер батько позивача [PERSON], [INFO], який за життя все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все, що йому буде належати на день смерті і на що згідно закону матиме право заповів своєму синові [PERSON], про що 05 грудня 1996 року складено заповіт. Вказаний заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської Ради народних депутатів, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №30. Заповіт підписаний [PERSON] в присутності вказаної посадової особи, особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Встановлено, що відповідач [PERSON] 04 квітня 2017 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] Позивач [PERSON] 04 травня 2017 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] Відповідно до правовстановлюючих документів встановлено, що [PERSON] за життя був власником житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами в [ADDRESS] та земельної ділянки площею 6,2331 га на території Михайлівської сільської ради. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки заповіт було складено до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, то до спірних правовідносин підлягають застосування норми цивільного законодавства в редакції 1963 року. Статтею 41 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.2 ст.44 цього Кодексу письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей (стаття 48 ЦК УРСР). До заповіту в даних правовідносинах, як односторонньої угоди, слід застосовувати загальні правила ЦК УРСР щодо недійсності угод, передбачені ст. 48 ЦК Української РСР, яка визначає недійсною угоду, що не відповідає вимогам закону. Таким чином відповідність угоди вимогам закону перевіряється на момент її вчинення. За положеннями статей 534, 541 ЦК УРСР (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.5 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК). Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. Частиною 1 ст.58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст.37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, зокрема, посвідчення заповітів, вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Згідно п.13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 нотаріально посвідчувані заповіти, доручення, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо заповіт, доручення, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, доручення, заяву чи інший документ, за його дорученням і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, доручення, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт чи доручення не може підписувати особа, на користь якої їх посвідчено. Якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов'язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку. Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ. Якщо глухий, німий або глухонімий громадянин, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, письменний, він сам прочитує документ і власноручно підписує його. Якщо такий громадянин неписьменний, при вчиненні нотаріальної дії обов'язково повинна бути присутня письменна особа, яка може порозумітися з ним і засвідчити своїм підписом, що зміст заповіту, доручення, заяви чи іншого документа відповідає волі глухого, німого або глухонімого громадянина, який бере участь у цій нотаріальній дії. Посилаючись на те, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам вищенаведеного пункту Інструкції позивач зазначає, що спадкодавець був неписьменним та глухонімим, що підтверджується відповідними наданими доказами. Так, дійсно в матеріалах справи є копія пенсійного посвідчення з якої вбачається, що [PERSON] був інвалідом ІІ групи, що підтвердили також свідки [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зазначивши, що померлий мав інвалідність, оскільки був глухонімим. Свідки [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснила, що [PERSON] не навчався в школі, не міг писати і читати, однак покази вказаних свідків спростовуються показами доньки померлого [PERSON], яка показала, що її батько був письменний, оскільки навчався в спеціальній школі для глухонімих, про що їй достовірно відомо, також їй відомо про волю батька щодо розпорядження своїм майном, яке він хотів заповісти [PERSON] Оцінюючи надану позивачем до матеріалів справи копію паспорта померлого [PERSON], суд визнає її неналежним і недопустимим доказом, оскільки відповідно до пп. в п. 18 Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 316 від 17 серпня 1994 року вручення паспортів громадянам здійснюєтьсяначальниками органів внутрішніх справ, їх заступниками, начальниками паспортної служби, які повинні, зокрема,запропонувати одержувачу вчинити свій підпис у паспорті (у рядку під фотографічною карткою) та в заяві форми № 1. У тих випадках, коли одержувач не може вчинити свій підпис у заяві форми № 1 вказується відповідне пояснення цього, а в паспорті робиться прочерк. Інших належних та допустимих доказів щодо причин по яким не вчинено підпис у паспорті померлим [PERSON] суду не надано. Згідно наданої до матеріалів справи копії дублікату договору купівлі продажу будинку від 11 травня 1972 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської ради депутатів трудящих Апостолівського району Дніпропетровської області вбачається, що договір підписаний сторонами, а отже [PERSON] самостійно вчиняв дії щодо реалізації своїх прав та інтересів. Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, затверджена наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.76 р. № 1/5, яка була чинною на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу передбачено якщо глухий, німий або глухонімий громадянин, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, письменний, він сам прочитує документ і власноручно підписує його. Якщо такий громадянин неписьменний, при вчиненні нотаріальної дії обов'язково повинна бути присутня письменна особа, яка може порозумітися з ним і посвідчити своїм підписом, що зміст угоди, заяви чи іншого документа відповідає волі глухого, німого або глухонімого громадянина, який бере участь у цій нотаріальній дії. У вищевказаному договорі купівлі-продажу, який є дійсним на даний час, відсутній підпис іншої особи, а наявний підпис сторони, як зазначено в договорі. Спадкові правовідносини між сторонами в даній справі виникли під час дії ЦК УРСР (1963 року) та продовжують існувати, оскільки 04 квітня 2017 року розпочато спадкову справу щодо майна померлого [PERSON] та регулюються нормами ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину, де вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним. Згідно ч.ч.1-3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-4 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що позивач в даній справі, доводячи обґрунтованість позову, повинен спростувати правомірність заповіту, як правочину належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Суд оцінивши докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємозв'язку, вважає, що надані позивачем докази не є достатніми для спростування правомірності заповіту, як одностороннього правочину, який вчинено відповідно до діючих на час складання заповіту норм законодавства. А надані позивачем докази щодо не писемності спадкодавця [PERSON] ґрунтуються на припущеннях. Доводи позивача та його представника про те, що волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, підпис особи в оспорюваному заповіті здійснено не заповідачем є безпідставними, оскільки на їх підтвердження суду не надано належних та допустимих доказів. За вищенаведених обставин та норм права в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed