Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про компенсацію частини позики, в обґрунтування якого зазначив, що Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя була розглянута справа про поділ майна між сторонами, внаслідок чого квартира [ADDRESS] була визнана спільним майном подружжя та поділена порівну. Квартира була придбана за 476\~800 грн., що на час її придбання 11.12.2014 було еквівалентно 29\~800 доларів США. Вказана сума частково складалася з власних коштів сімї 6\~000 доларів США, а решта 23\~800 доларів США була отримана позивачем у позику від родичів, про що наявні розписки. Протягом року з часу придбання квартири і до часу розірвання шлюбу родичам було повернуто 4\~000 доларів США з коштів сімї. Після розірвання шлюбу позивач самостійно повернув залишок коштів у розмірі 19\~800 доларів США. Вказана сума боргу є також спільною, оскільки за рахунок цих коштів була придбана квартира, яка визнана спільною сумісною власністю. Тому вважає, що відповідач має сплатити йому половину від зазначеної суми за курсом НБУ станом на 8 лютого 2017 р., що складає 267\~615,81 гривня. Посилаючись на вимоги ст.ст. 60, 61, 65 Сімейного кодексу України (далі СК України) просив стягнути з відповідача на його користь 267\~615 грн., судові витрати зі сплати судового збору 2\~676,16 грн. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що відповідач не надавала своєї письмової згоди на укладання договорів позики, про існування договорів їй стало відомо під час розгляду справи про розподіл майна подружжя. Вважає, що договори є фіктивними та укладеними не в інтересах сімї. Також стверджує про наявність невідповідностей у позовних вимогах, зокрема, щодо дат погашення боргу. Крім того, договори позики не є нотаріально посвідченими. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 09.12.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 9\~300 доларів США. 09.12.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 14\~500 доларів США. Підтвердженням укладання вказаних договорів є складені [PERSON] письмові розписки про отримання грошових коштів, на яких також містяться записи про повернення позик частинами. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2017 у справі № 335/10917/16-ц, 2/335/289/2017 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, внаслідок чого майно подружжя було поділено, та за [PERSON] визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 23.01.2017 (арк. справи 89). Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, обставини, встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2017, не доказуються при розгляді даної цивільної справи. Зокрема, рішенням суду встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем отримані в борг кошти витрачені в інтересах родини на придбання житла. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обовязки. Відповідно до приписів частин першоїдругої, четвертої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, на підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обовязки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сімї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сімї. За вимогами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільною сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що договори позики укладалися позивачем в інтересах сімї, і на кошти, отримані у позику, позивачем було придбано квартиру, яка визнана спільною сумісною власністю подружжя, тому суд, з урахуванням вищезазначених приписів законодавства, доходить висновку, що і обовязки за договорами позики також є сумісними та мають бути розділені порівну. Рішенням суду від 12.01.2017 також встановлено, що квартира була придбана за 29\~800 доларів США. Вказана сума частково складалася з власних коштів сімї 6\~000 доларів США, а решта 23\~800 доларів США була отримана позивачем у позику від родичів, про що наявні розписки. Протягом року з часу придбання квартири і до часу розірвання шлюбу родичам було повернуто 4\~000 доларів США з коштів сімї. Після розірвання шлюбу позивач самостійно повертав залишок коштів у розмірі 19\~800 доларів США, підтвердженням чого є письмові розписки. ? частина від зазначеної суми становить 9\~900 доларів США, що станом на 08.02.2017 еквівалентно 267\~615,75 гривень за офіційним курсом НБУ (2703,1894 гривні за 100 доларів США) (арк. справи 10). Оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача суми у розмірі 267\~615 грн., а справа розглядається в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), тому суд доходить висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 267\~615 грн. як ? частина від коштів, отриманих позивачем у позику на придбання квартири для сімї, за вирахуванням сплачених сум під час перебування сторін у шлюбі. Суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача у запереченнях проти позову на те, що відповідач не надавала письмової згоди на укладання договорів, оскільки, як зазначено судом вище, в силу вимог статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Доказів відсутності згоди на укладання договору відповідачем не надано. Крім того, суд також звертає увагу, що відповідач не оскаржувала рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2017, яким було надано оцінку договорам позики та встановлені факти та обставини, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи. Суд при розгляді даної справи позбавлений права здійснювати переоцінку зазначених фактів та обставин. Також враховуючи презумпцію правомірності правочину, суд, за відсутності доказів фіктивності (недійсності) договорів позики, не приймає до уваги відповідні посилання представника відповідача на ці обставини. Слід зауважити, що відповідач не зверталась до суду із позовом, у т.ч. зустрічним, про визнання цих договорів недійсними. Посилання представника відповідача на правові висновки Верховного Суду України у справі № 6-163цс12 від 20.02.2013 не можуть бути застосовані судом, оскільки у названій справі предметом спору було стягнення суми боргу за договором позики з позичальника та визнання договорів позики недійсними (зустрічний позов дружини позичальника). Тобто, правовий висновок зроблено у справі, яка не є подібною до даної справи. Також суд вважає непереконливими доводи представника відповідача про наявність невідповідностей, зокрема, у частині дати повернення боргу позивачем, оскільки ці доводи спростовуються змістом письмових розписок, в яких чітко вказані суми і дати повернення боргу позикодавцям. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. На підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що документально підтверджені.

Outcome: approved