Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, з яких побудовано спірну квартиру № 2 та земельну ділянку площею 0,0237 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянку) по провулку Стахановців, 3 у м. Чернігові обєктом спільного сумісного майна подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких побудовано квартиру [ADDRESS]; визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких побудовано квартиру [ADDRESS]; визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянку площею 0,0237 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянку) по пр. Стахановців, 3 у м. Чернігові; визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину земельної ділянку площею 0,0237 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянку) по пр. Стахановців, 3 у м. Чернігові. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з липня 1997 року він разом з відповідачкою почали проживати разом та вести спільне господарство. 18 лютого 1998 року вони разом з відповідачем на спільні кошти придбали квартиру № 2 по провулку Стахановців у м. Чернігові загальною площею 32,3 кв.м, вартістю 5 015 гривень. Квартиру оформили на відповідача. Вказує, що він був зареєстрований в гуртожитку, проте фактично проживав в спірній квартирі з моменту її придбання. Зазначає, що 03 червня 1999 року уклали шлюб з відповідачкою, від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Зазначає, що після отримання в 2002 році відповідного дозволу він власними силами за рахунок реконструкції та прибудови до спірної квартири збільшив загальну площу квартири на 82,1 кв.м та на 51,2 кв.м житлову площу, зробив ремонт, в 2013 році облаштували квартиру меблями. В 2014 році дізнався, що шлюб між ним та відповідачем розірвано у 2005 році в судовому порядку, проте стверджує що станом на квітень 2014 рік шлюбні відносили між ним та відповідачем фактично не припинились, вони вели спільне господарство та проживали однією сімєю. Зазначає, що відповідач спірним майном володіє одноособово. Також відповідачу було надано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по пр. Стахановців у м. Чернігові. Посилаючись на ст. ст. 60,62 СК України, вважає, що будівельні матеріали, з яких побудовано та реконструйовано спірну квартиру в житловий будинок та спірна земельна ділянка є обєктом спільної сумісної власності подружжя і повинно бути визнано право власності по 1/2 частині за кожним із сторін. В судове засідання 03.04.2017 позивач та його представник не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Позивач в минулому судовому засіданні підтримав позовні вимоги та зазначив, що в 1997 році познайомився з відповідачкою, а в лютому 1998 року продав свій автомобіль і разом купили квартиру за адресою м. Чернігів, провулок Стахановців, 3/2. В 2006 році почали робити реконструкцію будинку. З січня 2014 року виникли неприязні стосунки з відповідачкою і вони перестали жити разом. Про розірвання шлюбу він дізнався в 2014 році. За період спільного проживання з відповідачкою він власною працею, разом із своїми родичами, за власні кошти здійснював реконструкцію будинку. В результаті будинок з 32 кв.м. збільшився до 100 кв. м. Вказані обставини позивач підтвердив в ході допиту його в якості свідка. Представник позивача в судовому засіданні вказав про наявність підстав для задоволення позову з огляду на те, що вартість будинку за період шлюбу і спільного проживання збільшилась у 2,5 рази. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Пояснила, що спірна квартира була придбана у власність відповідачем, коли вона ще перебувала в шлюбі з першим чоловіком [PERSON], позивач не вносив коштів в бюджет сімї, ні на лікування доньки, ні на ремонт квартири, жив за рахунок відповідача. В 2005 році було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, вони деякий час проживали в одній квартирі, але восени 2009 вони перестали жити однією сімєю, не вели спільне господарства, в них не було спільного бюджету, крім того з 2012 року відповідач фактично проживала однією сімєю з іншим чоловіком [PERSON] Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Свідок [PERSON] зазначив, що позивач [PERSON] в 2006 році почав заливати фундамент та почав будувати прибудову будинку по провул. Стахановців, 3/2. Бригад не наймали, строїв сам [PERSON] та допомагав йому брат. Свідок [PERSON] вказав, що він є рідним братом [PERSON] та допомагав йому у реконструкції будинку за адресою м. Чернігів, провулок Стахановців, 3/2. В 2006 році викопали фундамент. В 2007 році здійснювали перепланування санвузла. В 2008 році вигнали стіни прибудови, для цього брат наймав бригаду. [PERSON] сам крив кришу. Він допомагав робити штукатурку, підбивав стропила, клав плитку. Будівельні роботи проводились по мірі надходження коштів, які заробляв брат ремонтом автомобілів. Останній раз приїздив допомагати у 2013 році, коли завершували робити 2 кімнати на першому поверсі. Вислухавши представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (Т. 1 а.с. 15) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.06.1999 року і рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.05.2005 року шлюб між ними було розірвано. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 98/070 від 18.02.1998 року відповідач купила квартиру за адресою: м. Чернігів, провулок Стахановців, б. 3, кв.2 загальною площею 31,8 кв.м за 5 018 гривень (Т.1 а.с. 6). Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (Т. 1 а.с. 80) відповідач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 10.06.1989 по 16.06.1998 року, тобто спірна квартира була придбана відповідачем під час перебування в шлюбі з [PERSON], ще до одруження з позивачем. Станом на 21.02.2014 року було збільшено загальну площу спірної квартири на 82,1 кв.м та збільшено житлову площу на 51,2 кв. м за рахунок прибудови кімнат, веранди, балкону та за рахунок реконструкції, що підтверджується технічним паспортом на зазначену квартиру (Т.1 а.с 9-12). Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 1930-1933/16-24 від 17 січня 2017 року ( Т. 2 а.с. 216-233) дійсна (ринкова) вартість квартири 2, по провулку Стахановців,3 станом на 18.02.1998 року становила 5018,00 грн. Вартість даної квартири станом на 31.10.2013 року з врахуванням прибудови, перепланування та реконструкції становила 279 917, 00 грн., а без врахування прибудови, перепланування та реконструкції 116 167, 00 грн. Визначити перелік та ринкову вартість будівельних матеріалів, обладнання, конструкцій, виконаних робіт з будівництва прибудови та ремонту, реконструкції квартири № 2 в житловому будинку 3 по провулку Стахановців здійснених за період з жовтня 2006 р. по жовтень 2013 р., не вдається можливим. Вартість земельної ділянки площею 0,0237 га, станом на момент проведення дослідження становить 24 423,00 га. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15 визначає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Однак позивачем не надано достовірних та беззаперечних доказів витрат, понесених саме ним на ремонт квартири [ADDRESS]. Так надані позивачем копії товарних чеків та видаткових накладних (Т.1 а.с. 47-69), специфікації-накладної на відпуск лісоматеріалів (Т.1 а.с. 70), товарно-транспортних накладних та фіскальних чеків на придбання будівельних матеріалів та інструментів (Т.1 а.с. 71-78), на думку суду, не можуть бути належними доказами в підтвердження заявлених позивачем вимог. Оскільки на зазначених документах відсутні відомості про отримувача та не міститься чітка інформація про місцезнаходження обєкта будівництва, а тому не можливо встановити, чи використовувалися ці матеріали при ремонті саме спірної квартири та чи були придбані саме позивачем за його кошти. Крім того, в судовому засіданні позивач не підтвердив, що він був офіційно працевлаштований, зазначив що мав високі заробітки від ремонту автомобілів, проте доказів своєї фінансової платоспроможності не надав. Позивачем не спростовано факту, що гроші на будівництво спірної квартири надавав батько відповідача, що підтверджується і відповідними розписками (т. 2 а.с. 17-21). З огляду на викладене суд вважає не доведеним той факт, що саме за рахунок грошових та трудових затрат позивача збільшилась вартість спірної квартири та що саме за його рахунок проводився реконструкція та облаштування даної квартири. Крім того позивач взагалі не ставить вимогу про встановлення факту проживання однією сімєю з відповідачем після розірвання шлюбу між ними та не надає суду жодних доказів на підтвердження даного факту. Довідкою КП «Новозаводське» № 847 від 19.02.2014 року підтверджується факт, що позивач був зареєстрований в [INFO] з 24.06.1999 року. Сам факт фактичного проживання позивача у спірній квартирі не був предметом розгляду. При цьому, сам факт проживання в одній квартирі з відповідачем без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання майна, що перебуває у спільній сумісній власності на поділу його. Надані копії актів від 11.03.2014 (а.с.14 т. 1), від 28.09.2015 (а.с. 37 т. 1), від 24.03.2014 (а.с. 105, т. 1) містять різну інформацію щодо періоду проживання [PERSON] у квартирі за адресою пров. Стаханівців 3/2, а отже не можуть бути взяті судом як беззаперечний доказ. Щодо вимог позивача про визнання права власності на частину земельної ділянки площею 0.0237 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по провулку Стахановців, 3 у м. Чернігові, суд виходить з наступного. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.04.2015 р (т. 1 а.с 19) земельна ділянка 3 по провулку Стахановців в м. Чернігові кадастровий номер 7410100000:02:036:0572 площею 0,0237 га належить на праві приватної власності [PERSON] Відповідно до п. 18-2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - відповідно до положень статей 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав для звільнення від доказування в даному випадку судом не вбачається. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Але, в порушення зазначених вимог закону, позивачем не було надано суду достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення позову. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не довів обставин, на які він посилається в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача просила суд відмовити у задоволені позову [PERSON] застосувавши строк позовної давності. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Частина 2 ст. 267 ЦК України вказує, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у звязку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволені з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити у задоволені позову [PERSON] у звязку з його недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed