Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення стягнення аліментів із позивача та стягнення аліментів із відповідача. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з нього стягуються аліменти на користь відповідача на утримання їх спільної дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 всіх видів заробітку позивача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення останньою повноліття. З 15.11.2017 року дочка сторін по справі, за своїм власним рішенням фактично проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. Відповідачка участі у вихованні та утриманні своєї дочки не бере, хоча є працездатною здоровою людиною, а тому вона спроможна та повинна надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дочки у розмірі, який буде достатнім для належного забезпечення потреб останньої. Оскільки сторонам добровільно домовитися про зміну розміру аліментів не вдалося, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив припинити стягувати із нього аліменти, оскільки дочка проживає разом із ним та перебуває на його повному утриманні та стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісячно на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та надали суду пояснення, аналогічні поясненням викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі та надали суду пояснення, аналогічні поясненням викладеним у відзиві до позову, який отриманий судом 22.01.2019 року. Відповідно до вказаного відзиву на позовну заяву, відповідач наполягала, що нею добровільно надається матеріальна допомога на утримання своєї дочки, що стверджується відповідними квитанціями про перерахування грошових коштів на рахунок останньої, які додані до матеріалів справи. Окрім того, відповідач наполягала, що їхня спільна дочка із позивачем фактично не проживає, оскільки навчається у Державному навчальному закладі «Професійний ліцей сфери послуг м. Хмільник» за професією кухар-кондитер, та відповідно фактично проживає у гуртожитку м. Хмільник Вінницької області. Також відповідач зазначала, що у випадку все ж таки задоволення позовних вимог просила стягувати із неї суму аліментів у розмірі 1/6 частки заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки вона не працює, офіційних джерел заробітку не має, а тому не має можливості стягувати аліменти у розмірі, який заявлений позивачем. Крім того просила суд врахувати, що нею виконавчий лист про стягнення аліментів із позивача був відкликаний із виконавчої служби. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про шлюб (серії [NUMBER] від 26.07.2016 року) сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.06.2016 року. Судом встановлено, що у сторін по справі [INFO] народилась дочка [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] від 26.07.2003 року). На підставі рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 червня 2016 року, був виданий виконавчий лист, згідно з яким із [PERSON], [INFO], уродженця с. Кушелівка Хмельницького району Вінницької області зареєстрованого [ADDRESS], ІПН [NUMBER], працюючого «Наташа Агро», с. Нова Босань Бобровецького району Чернівецької області на користь [PERSON], жительки [ADDRESS], стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 31 травня 2016 року і до досягнення дочкою повноліття. Позивач наполягає, що після винесення судового рішення змінилися обставини, які слугували підставою для прийняття Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області вказаного вище рішення, а саме починаючи з 15 листопада 2017 року донька сторін по справі проживає разом з ним та перебуває на його повному утриманні. Частиною 4 ст. 273 ЦПК України встановлено, що у випадку, коли після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі (в даному випадку аліменти на утримання дитини), зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачем до суду була надана довідка від 19.07.2018 року № 907 виконкому Новобасанської сільської ради Новобиківського старостинського округу Бобровицького району Чернігівської області про те, що позивач проживає в [ADDRESS] без реєстрації разом із своєю дочкою. Відповідач заперечувала щодо достовірності вказаної довідки посилаючись на те, що дійсно їх дочка проживала разом із позивачем по справі, але потім переїхала проживати у гуртожиток за місцем свого навчання. Згідно з даними довідки виконкому Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області №01-12/3 від 16.01.2019 року встановлено, що [PERSON] не навчається у Новобиківській ЗОШ І-ІІ ступенів і проживає за місцем свого навчання. Прри цьому, зі змісту довідки № №01-12/3 від 16.01.2019 року вбачається, що сільська рада ствердила інформацію, яка була надана нею у довідці від 19.07.2018 року №907, надавши до суду акт обстеження місця проживання [PERSON] від 18.07.2018 року, в ході якого було виявлено, що його неповнолітня дочка проживає разом із ним. Окрім того суд не може залишити поза увагою і те, що в судовому засіданні сама відповідач по справі ствердила, що основне місце проживання її дочки з батьком, та вона фактично перебуває на його утриманні, хоча і сама відповідач надавала їй грошову допомогу на період навчання, до неї дочка також приїжджає з батьком. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст.,ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази, проживання дочки сторін по справі із позивачем та перебування на його утриманні є достатніми для підтвердження вказаного факту. Окрім того, суд не може взяти до уваги, посилання відповідача на те, що її дочка навчається у Державному навчальному закладі «Професійний ліцей сфери послуг м. Хмільник» за професією кухар-кондитер, та відповідно фактично проживає у гуртожитку м. Хмільник Вінницької області. Оскільки відповідно до довідки ДНЗ «Професійний ліцей сфери послуг м. Хмільник» №17 від 14.01.2019 року, [PERSON] не є ученицею ДНЗ «Професійний ліцей сфери послуг м. Хмільник». Таким чином, доводи відповідача про фактичне місце проживання її дочки за місцем її навчання не стверджуються жодними доказами по справі, а тому судом не можуть бути взяті до уваги. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що з листопада 2017 року неповнолітня дочка сторін по справі, перестала проживати з матірю, а стала проживати з батьком, тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення від примусового стягнення на користь матері аліментів, бо сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, а дитина стала мешкати з батьком. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18 Конвенції про захист прав дитини). Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином судом встановлено, що вимоги позивача ґрунтуються на нормах чинного законодавства, та повністю стверджуються доказами, які в своєму взаємозв'язку є достатніми для встановлення та підтвердження доводів останнього. Що стосується посилання відповідача на те, що неповнолітня дочка прийняла рішення про фактичне проживання разом з батьком за його наполяганням та відповідним тиском, а також обмеження зі сторони позивача спілкування між матір'ю та дочкою, то вказані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так відповідачем не було надано до суду жодного доказу на підтвердження впливу батька на рішення своєї дочки про фактичне проживання разом із ним, відповідач не зверталася ні до суду ні до відповідних органів про захист своїх прав, в тому числі щодо належної участі у вихованні та відповідному спілкуванні із своєю дочкою, а тому суд вказані обставини також до уваги не бере. Як вбачається зі ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Отже, кожній дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, що зобов`язані забезпечувати обоє батьків. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Положеннями ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що його дочка фактично проживає разом з батьком, а тому, на підставі ст. 181 СК України, він отримав відповідне право на стягнення аліментів від відповідача. Відповідно до норм ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так позивач вимагає стягувати аліменти із відповідача у розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача, але не менше ніж 50% встановленого чинним законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач заперечує щодо стягнення вказаного розміру аліментів зазначаючи, що нею надається добровільно фінансова допомога на утримання своєї дочки, окрім того вона ніде не працює, а тому фактично не має можливості сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Разом з тим суд не може взяти до уваги вказані посилання відповідача, у зв'язку із наступним. Як вбачається з копії квитанцій про перерахування коштів на рахунок, які надані відповідачем як доказ її допомоги на утримання своєї дочки, платником та одержувачем коштів за вказаними квитанціями є одна і таж особа, а саме: [PERSON], тобто дочка відповідача. Таким чином взагалі не можливо встановити, хто був платником вказаних коштів, а тому вказані докази не можуть бути належними та достатніми для підтвердження доводів відповідача. Посилання на відсутність зайнятості відповідача, а тому, як наслідок відсутності належних доходів для сплати аліментів на утримання своєї дочки також не може розцінюватися судом як належна підстава для зменшення розміру аліментів, які заявлені позивачем. Суд також враховує, що позивач просить стягувати аліменти у розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача, але не менше ніж 50% встановленого чинним законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що повністю відповідає вимогам ст. 182 СК України та ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет на 2018 рік». Оскільки відповідач має задовільний стан здоров'я, на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї не має, є працездатною, а тому може і зобов'язана надавати допомогу на утримання дитини, яка повинна бути відповідною соціально-економічним умовам, які склалися в країні та достатньою для належного забезпечення потреб дитини. Доказів зворотного матеріали справи не містять та відповідачем надані не були. Посилання позивача на те, що довіри до позивача, як він витрачатиме аліменти, не має, а тому необхідно стягувати аліменти на рахунок безпосередньо дочки, також не може бути задоволено, оскільки такі вимоги не підтверджуються жодними доказами, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтовано, а тому підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, а відтак, вимога позивача підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду. У відповідності до п. 1. ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. Суд також вважає, що з відповідача необхідно стягти судові витрати на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі зазначеного та

Outcome: approved