Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 2600,00 грн. , проценти у розмірі 441, 41 грн., 3% річних у розмірі 72,87 грн. ,інфляційні нарахування у розмірі 254,54 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 22.09.2017 відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти у розмірі 2600,00 грн., про що між сторонами була складена розписка. Датою повернення боргу згідно розписки є 23.09.2017. Разом з тим, відповідачем грошові кошти не повернуті, а тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення останніх. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позовні вимоги. 04.09.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 11.09.2018 на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 12.09.2018 в справі відкрито спрощене позовне провадження та надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано, ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками була повернута на адресу суду у зв'язку з закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 1 статті 1047 ЦК України встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 22.09.2017 позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 2600,00 грн. строком до 23.09.2017, що підтверджується розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.8). Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов'язання останньою не виконані. За таких обставин, суд вважає, що розписка від 22.09.2017 в розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження отримання відповідачем у позику від позивача коштів у розмірі 2600,00 грн. Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та суму боргу у розмірі 2600,00 грн. у визначений у розписці строк, позивачу не повернув, а тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості згідно розписки від 22.09.2017 у розмірі 2600,00 грн. є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Стаття 625 ЦК встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов'язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню проценти з 24.09.2017 по 30.08.2018 у розмірі 441,41 грн. відповідно до ст. 1048 ЦК України, а також 3% річних у розмірі 72,87 грн. та індекс інфляції у розмірі 178, 97 грн. , в порядку ст. 625 ЦК України. При цьому, наданий позивачем розрахунок інфляційний витрат за період з 23.09.2017 по 30.08.2018 у розмірі 254,54 грн. є помилковим, оскільки за допомогою офіційної бази «Ліга», вбачається, що сума інфляції за період з 24.09.2017 по 30.08.2018 має становити 178,97 грн. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, приймаючи межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягненя з відповідача заборгованості у розмірі 3 293, 25 грн. ( 2600,00 грн. +441,41 грн. + 72,87 грн. + 178, 97 грн.). Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 704,80 грн.

Outcome: partial