Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на гараж. Свій позов мотивує тим, що 15.04.1995 року між ним та відповідачем укладений договір купівлі-продажу гаража [ADDRESS] Зазначає, що не може зареєструвати право власності на гараж, оскільки договір не відповідає формі встановленій законодавством. У зв'язку з чим просить визнати дійсним договір купівлі-продажу гаража [ADDRESS] укладений 15.04.1995 року між ним та [PERSON] та визнати за право власності на нього. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував щодо його задоволення. Представник третьої особи - гаражного кооперативу просив суд вирішити спрі у відповідності до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні з архівного витягу з розпорядження виконавчого комітету Луцької міської ради №451-рв від 13.11.1995 року вбачається, що [PERSON] було надано дозвіл на тимчасове встановлення гаража для власного автомобіля в гаражному кооперативі [ADDRESS] (а.с. 5). При цьому, із довідки гаражного кооперативу «Мрія» і згаданого розпорядження слідує, що [PERSON] придбав вказаний гараж у [PERSON](а.с.5-6), тобто наявна невідповідність між фактичними обставинами справи. Про наведене також свідчить копія технічного паспорту на гараж [ADDRESS], яким стверджується, що він побудований [PERSON] самочинно, а не придбаний (а.с.7-10) Таким чином, суду не представлено будь-яких доказів належності гаража відповідачу і наявність у нього правовстановлюючих документів на нього та відповідно право на вчинення правочину щодо його відчуження . Згідно ст. 225 ЦК України(в ред.1963 року), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право продажу майна належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з ст.145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього це майно. Отже, зважаючи, що продавець за договором купівлі-продажу від 15.04.1995 року належним чином не оформив своє право власності, а тому у нього були відсутні юридичні підстави для його відчуження, то суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання позивача та його представника на ст.153 ЦК УРСР (в ред.1963 року) та ст.220 ЦК України стовно досягнення згоди між сторонами по всіх істотних умовах і повного виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, оскільки як слідує з матеріалів справи та пояснень сторін, ніхто не ухилявся та не ухиляється від його нотаріального посвідчення і між сторонами не було досягнуто домовленості по всіх істотних умовах, зокрема, стосовно ціни гаража, яка в договорі жодним чином не обумовлена. Крім цього, на момент його укладення чинним законодавством не вимагалось оформлення такого договору в нотаріальному порядку. Таким чином, суд дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed