Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що 26 лютого 2008 року уклав з ПАТ КБ «Правекс-Банк» кредитний договір №2479-025/08Р, згідно якого йому надано споживчий кредит в сумі 11114 доларів США строком до 26 лютого 2015 року з відсотковою ставкою 11,99% річних. Ціллю кредитування визначено придбання транспортного засобу позичальником за договором купівлі-продажу автомобіля №335 від 12 лютого 2008 року та з метою страхових платежів згідно договору страхування автомобіля. Вказує, що вищевказаний кредитний договір суперечить законодавству України, оскільки ні перед укладенням кредитного договору, ні протягом його дії не повідомлений відповідачем про умови надання кредиту та не отримав інформації про умови кредитування. Посилаючись на ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що банком письмово не повідомлено позивача про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, між зобов'язаннями споживача, чим було порушене право споживача на свободу вибору продукції; правовий аналіз договору свідчить про порушення принципу рівності сторін договору на шкоду споживачу. Банком обмежено право позивача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, оскільки ним не повідомлено про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Продукція, надана позивачу банком (валютний кредит), небезпечна для його майнових інтересів, оскільки є схильною до різких і значних коливань своєї вартості, приховує в собі ризик для майна позивача. Вартість кредиту визначено всупереч «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затвердженим постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Позивачу ПАТ КБ «Правекс-Банк» не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання [PERSON] продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей: стійкої вартості оплати за кредит. Кредитний договір не містить порядку зміни договору який враховував би інтереси споживача, не містить умови про порядок припинення договору, що є суттєвими умовами, в цілому суперечить п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Кредитний договір не містить умов, які б регулювали відповідальність з боку Банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, містить пункти, що врегульовують відповідальності тільки з боку позичальника. Умови оскаржуваного кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності. Посилаючись на ст.ст. 192, 533, 524 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про [PERSON] України», ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» вказує, що грошове зобов'язання як кредитора, так і позичальника у кредитному договорі відповідно до пункту 1.1 розділу 1 кредитного договору «Предмет договору» не виражене у грошовій одиниці України - гривні, отже, у такому договорі не може бути визначений грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Право зазначати зобовязання в іноземній валюті надається лише у випадку, коли сторона договору займається зовнішньоекономічною діяльністю. Оскільки зобовязання сторін по кредитному договору є грошовими, ціна договору є його істотною вимогою; порушення закону в цій частині призводить до недійсності договору. Як вбачається із змісту копії заяви на видачу готівки за №1 від 27 лютого 2008 року на ній відсутній підпис [PERSON], оскільки є лише його прізвище, що не відповідає підпису [PERSON] на примірниках оскаржуваного кредитного договору та додатках до нього. Вказує, що [PERSON] не здійснював волевиявлення (розпорядження) щодо отримання (видачі готівки) із каси банку, як наслідок кошти в порушення визначеного договором порядку перераховані з каси банку самовільно, позичальник їх не отримував та відповідного розпорядження стовно їх видачі і подальшого перерахування не здійснював. Просить визнати недійсним кредитний договір № 2479-025/08Р від 26 лютого 2008 року, зарахувавши грошові кошти, сплачені позивачем в рахунок погашення тіла споживчого кредиту та відсотків по кредитному договору № 2479-025/08Р від 26 лютого 2008 року, в суму коштів, що фактично повернута позивачем відповідачу. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позові, просять їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечує, пояснив, що від банку не залежить коливання курсу валют, відповідальності за це банк не несе. Позивач підтвердив отримання кредитних коштів та придбання автомобіля, сплачував кредит. Просить у позові відмовити. Суд, заслухавши покази позивача та його предстанвика, представника відповідача, дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Ч.\~1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 26 лютого 2008 року [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс-Банк» уклали кредитний договір №2479-025/08Р, за яким [PERSON] отримав кредит 11114 /одинадцять тисяч сто чотирнадцять/ доларів США з метою оплати вартості автомобіля, терміном до 26 лютого 2015 року з відсотковою ставкою 11,99% річних. Посилання позивача на недійсність вищевказаного договору спростовується наступним. Ч.1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ч.1 ст.\~216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно п.\~14 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). У судовому засіданні доведено, що кредитний договір укладений з дотриманням норм чинного законодавства, не порушував права позивача. Згідно п.8 Постанови Пленуму ВСУ«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлюються статтею 203\~ЦК, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача, тощо). 26 лютого 2008 року сторони підписали кредитний договір, чим виразили своє волевиявлення. При підписанні спірного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобовязань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, тощо. Спірний договір укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. До кредитного договору, як невідємні додатки, сторонами підписано додаток №\~1 та додаток №\~2 (орієнтовні втрати при оформленні, користуванні і повному погашенні кредиту на купівлю автомобіля) до кредитного договору №2479-025/08Р від 26 лютого 2008 року. Суд не приймає посилання позивача на введення його в оману банком через неповідомлення про можливість зростання курсу долара, оскільки зростання курсу долара не може бути обставиною, яка тягне за собою невиконання або неналежне виконання зобовязань за кредитним договором. Позичальник на момент укладання кредитного договору мав можливість передбачити зміну курсу гривні у відношенні до долара США, виходячи з динаміки курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації і можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідальність за валютні ризики лежить на позичальникові, що передбачено статтями 1046, 1064 ЦК України. Із кредитного договору та приписів статті 652 ЦК України випливає, що зміна економічної ситуації та факт коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційним ризиком позичальника, а тому не можу бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Окрім того п.3 Додатку 1 до кредитного договору встановлено, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе позичальник. Суд оцінює критично посилання позивача на те, що грошове зобовязання у вказаному кредитному договорі виражене в іноземній валюті та на право зазначати зобовязання в іноземній валюті тільки стороні, яка займається зовнішньоекономічною діяльністю, виходячи з наступного. Згідно п. 11 Постанови Пленуму ВСС з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 23 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що [PERSON] банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про [PERSON] банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління [PERSON] банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Враховуючи викладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Оцінюючи доводи позивача щодо фактичного неотримання коштів за кредитним договором у сукупності з письмовими доказами, які були надані позивачем та вивченням яких суд і був обмежений відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд вважає за необхідне зазначити про таке. [PERSON] посилається на те, що фактично кредитні кошти не отримував, гроші з каси банку перераховані самовільно, розпорядження щодо їх видачі не здійснював, оскільки відсутній його підпис на копії заяви про видачу готівки №1 від 27 лютого 2008 року, а міститься лише його прізвище. Однак, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач дійсно не отримував кошти за кредитним договором, суду не надав. В прохальній частині позову просить зарахувати кошти, сплачені [PERSON] в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків по кредитному договорів суму коштів, що фактично повернуті позивачем ПАТ КБ «Правекс-Банк», що фактично суперечить вищенаведеним доводам. Тому, вимоги позивача щодо визнання кредитного договору недійсним є безпідставними і необгрунтованими. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] є безпідставним, необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд вважає за доцільне у позові відмовити.

Outcome: dismissed