Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Гаспринської селищної ради про визнання права власності на домоволодіння [ADDRESS] Позовні вимоги мотивував наступним: у березні 1957 року рішенням виконавчого комітету Ялтинської міської Ради депутатів № 144 його діду [PERSON] була відведена земельна ділянка площею 300 кв. метрів для будівництва індивідуального житлового будинку у [ADDRESS] 27 березня 1957 року інженером геодезистом Управління головного архітектора був затверджений Акт відведення вказаної земельної ділянки. 08 травня 1957 року був укладений договір про надання у безстрокове користування вказаної земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності. Пізніше вулиця «Басейна», на якій була надана для будівництва будинку земельна ділянка, була перейменована в провулок «Субхі», потім у вулицю «Садова», пізніше вулиця стала носить назву «Фруктова». Побудованому в 1963 році домоволодінню був наданий номер [NUMBER]. У 1965 році [PERSON] виїхав у місто Уяр Красноярського краю і не встиг ввести вже побудований будинок в експлуатацію. У березні 1966 року баба позивача [PERSON] (дружина [PERSON]) - [PERSON] звернулася до Ялтинського міськвиконкому із заявою про прийняття домоволодіння в експлуатацію і отримала відповідь про те, що будинок буде прийнятий в експлуатацію по черзі, про день приїзду комісії їй буде повідомлено додатково. Але комісія так і не прибула за заявою [PERSON] У 1969 року [PERSON] померла. Її дочка ( мати позивача [PERSON]) - [PERSON] в 1980 році звернулася до Ялтинського міськвиконкому із заявою про прийняття будинку в експлуатацію, але будинок так і не був прийнятий. Разом з тим, на вказане домоволодіння було заведено інвентарну справу в 1963 році, в якої був відображений побудований житловий будинок, допоміжні забудови і споруди, їх вартість. На домоволодіння був виданий технічний паспорт, а також була заведена і видана домова книга, в якій був вказаний власник - [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. [INFO] померла мати позивача [PERSON] [PERSON]. Після її смерті позивач звернувся у Першу Ялтинську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом було роз'яснено, що після смерті діда [PERSON]- [PERSON], спадкоємцем, згідно із законом, була його дочка - [PERSON], яка на момент смерті батька була зареєстрована з ним за однією адресою і, згідно ст. 549 ЦК Української РСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, була такою, яка вступила в управління і володіння спадковим майном, тому спадкова маса переходить від [PERSON] до [PERSON]. Після смерті матері [PERSON] позивач мав право на оформлення спадщини, яке належало матері на момент її життя, але для оформлення спадкових прав, зокрема на домоволодіння, яке було побудовано дідом [PERSON], [PERSON] був зобов'язаний надати крім документів, що підтверджують родинні стосунки між спадкодавцем і спадкоємцем, ще й правовстановлюючі документи на вказане майно, а також витяг з реєстру прав власників, який підтверджує право власності на майно. Звернувшись в комунальне підприємство Ялтинської міської ради «Бюро технічної інвентаризації» позивач отримав відповідь про те, що право власності на домоволодіння не оформлялося. [PERSON] не може прийняти спадщину у вигляді домоволодіння [ADDRESS], оскільки не має правовстановлюючих документів на домоволодіння, також не має документів на право власності на земельну ділянку, на якій розташовано домоволодіння [NUMBER]. Таким чином, позивач не має можливості прийняти у власність спадкове майно, а також отримати земельну ділянку у визначеному законом порядку, скільки на ділянці розташований житловий будинок, власник якого не визначений. Представники позивача позов підтримали. Представник відповідача Гаспринської селищної ради [PERSON] проти задоволення позовної заяви не заперечувала, посилаючись на те, що у компетенцію Гаспринської селищної Ради не входить оформлення права власності на забудови подібного роду, проте, позивачем були надані докази про те, що з 1957 року сім'я [PERSON] користувалася земельною ділянкою, відведеною для будівництва спірного домоволодіння. Будівництво було проведено з дотриманням державних норм і правил, споруда придатна для проживання. Оскільки існує домова книга, інвентарна справа, технічний паспорт будинку [ADDRESS], представник вважав за можливе визнати право власності за [PERSON] на підставі рішення суду. Вислухавши сторони, розглянувши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Конвенція про захист прав і основних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи громадян захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Судом встановлено, що 23 березня 1957 року рішенням виконавчого комітету Ялтинської міської Ради депутатів № 144 діду [PERSON] [PERSON] була відведена земельна ділянка площею 300 кв. метрів для будівництва індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.9) 27 березня 1957 року інженером геодезистом Управління головного архітектора був затверджений Акт відведення вказаної земельної ділянки (а.с.10) 08 травня 1957 року між Виконавчим комітетом Ялтинської міської ради і [PERSON] був укладений договір про надання у безстрокове користування вказаної земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праве особистої власності (а.с.11-15) Пізніше вулиця «Басейна», на якій була надана для будівництва будинку земельна ділянка, була перейменована в провулок «Субхі», потім у вулицю «Садова», пізніше вулиця стала носить назву «Фруктова». Побудованому в 1963 році домоволодінню був присвоєний номер 11 (а.с. 70, 72) У 1965 році [PERSON] виїхав у місто Уяр Красноярського краю і не встиг ввести вже побудований будинок в експлуатацію. У березні 1966 року баба позивача [PERSON] (дружина [PERSON].) [PERSON] звернулася в Ялтинський міськвиконком із заявою про прийняття домоволодіння в експлуатацію і отримала відповідь про те, що будинок буде прийнятий до експлуатації за чергою, про що їй буде повідомлено додатково (а.с.16), але комісія так і не прибула для складання відповідного акту. У 1969 року [PERSON] померла (а.с. 66). Її дочка ( мати [PERSON]) [PERSON] в 1980 році звернулася в Ялтинський міськвиконком із заявою про прийняття будинку в експлуатацію, але будинок так і не був прийнятий. Разом з тим, на домоволодіння [NUMBER] було заведено інвентарну справу в 1963 році в якої були зафіксовані побудований житловий будинок, допоміжні забудови і споруди, а також їх вартість (а.с.43-52). На домоволодіння був виданий технічний паспорт (а.с.18-22), а також була заведена і видана домова книга, в якій був вказаний власник - [PERSON] (а.с.53). [INFO] [PERSON] помер (а.с.65). [INFO] померла мати [PERSON] [PERSON] (а.с.65). З відповіді нотаріуса слідує, що після смерті діда позивача [PERSON] - [PERSON] спадкоємцем, згідно із законом була його дочка - [PERSON], яка на момент смерті батька була зареєстрована з ним за однією адресою і, згідно ст. 549 ЦК Української РСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, була такою, яка вступила в управління і володіння спадковим майном, у зв'язку з чим, спадкова маса переходить від [PERSON] до [PERSON]. Після смерті матері [PERSON] позивач отримав право на оформлення спадкового майна, яке належало матері на момент її життя, але для оформлення спадкових прав, зокрема на домоволодіння, позивач був зобов'язаний надати окрім документів, що підтверджують його родинні стосунки, ще й правовстановлюючі документи на вказаане майно, а також витяг з реєстру прав власників. З відповіді комунального підприємства Ялтинської міської ради «Бюро технічної інвентаризації» слідує, що право власності на домоволодіння [ADDRESS] не оформлялося (а.с.71). Приналежність документів, що встановлюють право, встановлюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на час придбання права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку документів, що встановлюють право, на підставі яких здійснюється реєстрація будинків і домоволодіння у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року і погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив дію згідно наказу Державного комітету України житлово-комунального господарства від 13 грудня 1995 року, а також других нормативно-правових актів. Відповідно до норм статті 15 Цивільного кодексу України статті 19 Конституцій України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або спростування. Кожна особа має право на захист свого інтересу, що не суперечить загальним принципам цивільного законодавства. Діючим законодавством передбачений порядок визнання права власності. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Право власності на будинки у порядку спадкоємства може бути визнаним за наявності таких документів: витягів з господарчих книжок про належність будинку спадкодавцеві; технічного паспорту будинку; висновку фахівців відносно технічного стану будинку, дотримання санітарних, протипожежних вимог; рішення ради і договору про надання земельної ділянки у безстрокове користування для будівництва будинку. А також відмови виконкому місцевої ради в оформленні права власності, постанови нотаріуса про відмову в здійсненні нотаріальної дії. Домоволодіння [ADDRESS] не є самочинним будівництвом, оскільки земельна ділянка під домоволодінням була передана у постійне користування [PERSON] у 1957 році для будівництва домоволодіння, тобто на законних підставах. Згідно п. 12 Інструкції про порядок реєстрації будинків і домоволодіння у містах і селищах міського типу Української РСР для вирішення питання про можливість оформлення права власності виконком місцевої Ради депутатів доручав працівникам бюро технічної інвентаризації : оглянути будинок (домоволодіння); отримати відомості у громадян, які проживають у будинку, зазначеному заявником, а також у сусідніх будинках, і з'ясувати, хто є його власником; скласти акт огляду будинку (домоволодіння) і отримати відомості за підписом представника бюро технічної інвентаризації і громадян, які дали відомості; перевірити документи і відомості, подані заявником, порівнюючи їх з матеріалами, які зібрані на місці огляду будинку (домоволодіння), з відомостями, отриманими від громадян. Вказані вимоги, які стосуються громадян, були виконані [PERSON], але внаслідок того, що сам забудовник виїхав з місця проживання, ввести в експлуатацію житло і зареєструвати право власності не було можливим. Згідно п. 4 Заключних і Перехідних положень Цивільного кодексу України, яки набули чинності 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до правовідносин, що виникли після набуття чинності його. Відносно цивільних стосунків, що виникли до набуття чинності Цивільного кодексу України, положення діючого кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які продовжують існувати після набуття чинності його. Мати позивача [PERSON], після смерті батька [PERSON] фактично прийняла спадщину, як спадкоємець першої черги і була правомірним користувачем вказаного домоволодіння, в якому вона проживала. Відповідно до ст. 1220 діючого Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. На підставі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнанні його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцям за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Позивач [PERSON] не мав можливості прийняти у якості спадщини домоволодіння [ADDRESS], оскільки ні у жодного із спадкодавців не було документу, який засвідчував би право власності на вказане майно. На підставі Постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105, в 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів приймалися рішення відносно оформлення права власності і реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарчих книг сільських, селищних рад з доповненнями списків громадян, яким ці будинки належали. З наданих суду відомостей, господарчі книги відсутні, разом з тим, на думку суду, це не позбавляє можливості позивача звернутися до суду, оскільки з наданих документів вбачається, що будинок [NUMBER] був побудований його дідом з дотриманням норм і правил, що діяли на період будівництва, про що свідчить Звіт про технічний стан основних конструкцій одноповерхового житлового будинку (а.с.77-81). Тобто, станом на 12 серпня 2013 року основні несучі конструкції одноповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]», виконані відповідно до вимог ДБН В.1.1. - 12-2006 г. «Будівництво в сейсмічних районах», - стан задовільний (а.с.81). Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є визнання права. На підставі ст. 57 ЦПК України, предмет доказування - це сукупність обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідач визнав позов, а також факти, які були встановлені в процесі розгляду справи. Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує прав, свобод і інтересів сторін і інших осіб. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Наведені обставини дають підставу для задоволення позову.

Outcome: approved