Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, які в процесі розгляду справи були уточнені, та просив суд визнати [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позов мотивував тим, що відповідачі зареєстровані в належній позивачу квартирі, однак не проживають там понад один рік. У судове засідання позивач не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав (а.с. 61). Відповідач подала заяву про розгляд справи у її відсутність, з позовом не погоджується, заперечує проти позовних вимог (а.с. 63). Треті особи - Управління державної міграційної служби України в Житомирській області та Орган опіки та піклування Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області також просили розгляд справи здійснювати без участі представників, при вирішенні питання поклалися на розсуд суду (а.с. 25-26, 47). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановив такі обставини справи і відповідно ним правовідносини. Частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень статей 11, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачу на праві власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-13). У статті 41 Конституції України та статтях 319, 321 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. З довідки Новогуйвинського ВЖРЕКП №?931 від 11 жовтня 2016 року вбачається, що в даній квартирі окрім позивача зареєстровані [PERSON] та їхня донька [PERSON], [INFO] (а.с. 8). З наданої копії рішення Житомирського районного суду Житомирської області вбачається, що 15 березня 2016 року судом було ухвалено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). За приписами частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З актів №?128 від 09 березня 2016 року та №?452 від 29 вересня 2016 року, складених комісією в складі заступника селищного голови, начальника ВОС та депутата, вбачається, що [PERSON] з донькою [PERSON] у вищезазначеній квартирі не проживають (а.с. 9-10). У процесі розгляду справи відповідач [PERSON] підтвердила, що вони з донькою у вищевказаній квартирі не проживають з моменту розлучення з позивачем, а також те, що інших домовленостей щодо подальшого користування спірною квартирою між нею та [PERSON] не було. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 72 Житлового Кодексу Української РСР установлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже, беручи до уваги тривале непроживання відповідача [PERSON] без поважних причин, визнання нею даного факту, суд дійшов висновку що вона має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Стосовно позовних вимог щодо малолітньої [PERSON] суд зазначає наступне. Як зазначено в частинах 1, 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» - держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, у якому вона проживає. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що задоволення позовної вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням порушить права малолітньої дитини, оскільки позбавить її єдиного легітимного житла, а тому в задоволенні даної вимоги має бути відмовлено.

Outcome: partial