Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся\~ до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Городищенської сільської ради Шепетівського району про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних\~ вимог посилається на те, що 02.03.2003 року померла його мати [PERSON], після смерті якої, відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на будинковолодіння, розташованого по вул. Лісок, 15 в с. Городище Шепетівського району Хмельницької області, що складається з: цегляного будинку, цегляного сараю, деревяної літної кухні з добудовою, цегляного гаражу, камяного погребу. 05.03.2003 року він та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], подали до Шепетівської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і тоді ж було заведено спадкову справу № 70/203. 28.01.2004 року на його імя державним нотаріусом було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку спадкового майна, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями та приватизованої земельної ділянки, розташованої в с.Городище по вул. Лісок, 15 Шепетівського району, права на земельну частку (пай) та грошових внесків. На решту ? частин спадкового майна свідоцтво про право на спадщину не видано. В січні 2015 року йому стало відомо, що 16.08.2000 року Городищенською сільською радою Шепетівського району був посвідчений заповіт матері, яка заповіла житловий будинок в с. Городище Шепетівського району йому [PERSON], який лише 13.06.2005 року був зареєстрований у Спадковому реєстрі. Однак, нотаріусом Шепетівської районної державної нотаріальної контори 02.02.2015 року йому було відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину на все будинковолодіння, оскільки в заповіті не було зазначено адреси будинку. Крім того зазначає, що інших заповітів з 17.08.2000 року по день смерті - 02.03.2003 року його мати не складала. Просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на решту ? частин будинковолодіння, розташованого в с.Городище по вул. Лісок, 15 Шепетівського району, що належало його матері [PERSON] та складається з цегляного будинку, цегляного сараю, деревяної літної кухні з добудовою, цегляного гаражу, камяного погребу. Позивач [PERSON], його представники: [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, ствердили обставини, на які посилається позивач у позовній заяві та зазначили, що заповіт позивачем був виявлений серед старих листів матері, які зберігалися у будинку в січні 2015 року, до цього часу ніхто про заповіт матері не знав. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали та зазначили, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права, зокрема останній повинен був звернутись до суду з позовом про тлумачення заповіту. Крім того, зазначили, що у них є сумніви щодо того, що заповіт підписала сама мати, яка на той час перенесла інсульт та не могла правильно розуміти значення своїх дій. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, подали суду довіреності про представництво їхніх інтересів відповідачем [PERSON] Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник Городищенської сільської ради Шепетівського району [PERSON] у судовому засіданні позов визнала та зазначила, що дійсно [PERSON] вчинила заповіт на будинковолодіння, розташованого в с.Городище по вул.Лісок, 15 Шепетівського району на свого сина - [PERSON] Заповіт був внесений до реєстру в 2005 році, іншого будинку в с.Городище померла не мала. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків,\~ дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.524 ЦК України (в редакції 1963 року), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, зокрема позивач прийняв спадщину 05.03.2003р., спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 534 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що кожен громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам, як тим, що входять, та к і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Як передбачено ч.ч. 1, 2\~ст. 549 ЦК\~ України (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як встановлено в суді, 02.03.2003 року в с.Городище Шепетівського району померла [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-БВ № 193393, виданим Городищенською сільською радою Шепетівського району 04.03.2003 року, актовий запис № 9. Позивач [PERSON] являється рідним сином померлої [PERSON], що стверджується свідоцтвом про його народження. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] 5 березня 2003 року звернувся до Шепетівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, тоді ж було заведено спадкову справу № 70 і заяву про прийняття спадщини було зареєстровано в реєстрі за № 97, тобто є таким, що прийняв спадщину. 28.01.2004 року позивач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину спадкового майна, що складалося з жилого будинку з належними надвірними будівлями, що знаходиться в с.Городище по вул.Лісок, 15 Шепетівського району, який належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, з приватизованої земельної ділянки, площею 0,50 га, що розташована в с.Городище по вул.Лісок, 15 Шепетівського району та належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХМ № 009070, право на земельну частку (пай), та грошових внесків, що зберігаються у філії Шепетівського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України». На ? частини спадкового майна свідоцтво про право на спадщину не видано. Як зазначили позивач та його представники у судовому засіданні, в січні 2015 року ним було виявлено заповіт матері, яким остання заповіла жилий будинок, розташований в с.Городище Шепетівського району йому, [PERSON] Згідно вищезазначеного заповіту, складеного 16 серпня 2000 року, посвідченого секретарем Городищенської сільської ради Шепетівського району та зареєстрованого в книзі для запису нотаріальних дій під № 48, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла жилий будинок в с.Городище Шепетівського району [PERSON]. З оглянутого в судовому засіданні журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Городищенської сільської ради за 1999-2002 роки даний заповіт зареєстровано 16.08.2000 року під № 48, що відповідно до Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до них нотаріальних дій, затвердженого Постановою КМУ №419 від 15.06.1994 року, є доказом посвідчення заповіту. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка в 2000 році працювала секретарем Городищенської сільської ради Шепетівського району, пояснила, що [PERSON] вчинила заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла належний їй жилий будинок в с.Городище Шепетівського району, своєму синові - [PERSON]. На той час в сільській раді були бланки заповітів, який вона і використала. Заповіт особисто підписала [PERSON], яка бажала, щоб будинок, в якому вона проживала, та інші надвірні будівлі після її смерті успадкував син [PERSON], як вона знала, іншого будинку в с.Городище Шепетівського району [PERSON] не мала. Даний заповіт було внесено до Спадкового реєстру у 2005 році, коли сільську раду зобовязали це зробити. При посвідченні заповіту [PERSON] була при розумі, розмовляла з нею та бажала скласти заповіт саме на молодшого сина [PERSON] З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.02.2015 року вбачається, що даний заповіт внесено до Спадкового реєстру 13.06.2005 року Хмельницькою філією ДП «Інформаційний центр Міністерства юстиції України». Листом від 02.02.2015 року № 230/02-14 Шепетівської районної державної нотаріальної контори [PERSON] було відмовлено в оформленні права на спадщину на жилий будинок з належними надвірними будівлями, оскільки в заповіті не було зазначено вулиці та номеру будинку, який заповідала [PERSON] позивачу. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона як нотаріус не могла видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на жилий будинок з надвірними будівлями, розташований в с.Городище по вул.Лісок, 15 Шепетівського району, оскільки в заповіті не було зазначено адресу будинку. З довідки Городищенської сільської ради Шепетівського району № 81 від 26.01.2015 року, [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] належав жилий будинок з надвірними будівлями (цегляний сарай, деревяна літня кухня з добудовою, цегляний гараж, камяний погріб), розташований в с.Городище по вул.Лісок, 15 Шепетівського району. Факт належності даного будинковолодіння померлій [PERSON] стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 27.09.1995 року державним нотаріусом Шепетівської районної державної нотаріальної контори [PERSON], іншого будинку в с.Городище Шепетівського району померла не мала. Суд вважає, що відсутність в тексті заповіту конкретної адреси знаходження спадкового майна (жилого будинку) є формальним порушенням і не свідчить про нікчемність правочину, так як форма заповіту відповідає вимогам статті 541 ЦК України (в редакції 1963 року) і вільне волевиявлення заповідача не спростовано, а тому, позивач не може бути позбавлений права на отримання спадщини за заповітом. Відповідно до довідки КП «Шепетівське бюро технічної інвентаризації» № 86 від 30.04.2015 року, вартість ? частин будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: Хмельницька область, с.Городище, вул.Лісок, 15 Шепетівського району та належало [PERSON], становить 40\~735 грн. В силу ч.3 ст.10, ст.\~60 ЦПК України \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що заповіт підписувався у 2000 році не [PERSON], а іншою особою. Крім того, відповідачами та їх представником не надано доказів того, що [PERSON] при вчиненні заповіту не розуміла значення своїх дій. Заперечуючи проти позову, відповідачами не заявлялися клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для визначення чи виконаний підпис у заповіті [PERSON] та судово-психіатричної (посмертної) експертизи для визначення в якому психічному стані знаходилась остання та чи могла вона розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складення заповіту. Крім того, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача [PERSON] на те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права, що останній повинен був звертатись до суду з позовом про тлумачення заповіту, а не з позовом про визнання права власності на спадкове майно, оскільки ЦК України (в редакції 1963 року) не передбачалось такого способу захисту свого права, як тлумачення заповіту. Відповідно до ст.132 ЦК України (в редакції 1963 року) приналежністю є річ, призначена служити головній речі і звязана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше. Оскільки в заповіті [PERSON] зазначено, що вона заповіла жилий будинок в с.Городище Шепетівського району [PERSON], то суд вважає, що вона також заповіла йому і господарські будівлі, які звязані з будинком спільним господарським призначенням. Отже, за таких обставин, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦК України з відповідачів на користь позивача слід присудити понесені ним судові витрати, з кожного по 101 грн. 75 коп. в повернення судового збору. На підставі викладного,

Outcome: approved