Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20.07.2007 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу за спільні кошти подружжя сторони придбали житловий будинок № 27 по провул. Текстильному в м. Запоріжжі. Право власності на зазначений будинок зареєстровано за відповідачем згідно договору купівлі-продажу від 07.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 897. У звязку з тим, що добровільно вирішити питання щодо поділу майна подружжя неможливо, позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати за ним право власності на ? частку житлового будинку № 27 по провул. Текстильному в м. Запоріжжі, судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON], підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Пояснення в обґрунтування позовних вимог надали аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та відповіді на заперечення. Позивач зазначив, що з квітня 2009 року по серпень 2012 року проживав із відповідачем у будинку, що належав тещі, по вул. Марганцевій, 19 в м. Запоріжжі. В зазначеному будинку він встановив котел, газову колонку, застелив лінолеум. Відповідач не працювала, забезпечував подружжя позивач. 25.08.2012 року продали житловий будинок по вул. Марганцевій, 19 та купили житловий будинок по провул. Текстильному, 27 в м. Запоріжжі, будинок був без ремонту. З серпня 2012 року по квітень 2013 року сторони мешкали в орендованій квартирі. Ремонт в спірному будинку робили за рахунок коштів, що залишились від продажу будинку по вул. Марганцевій, 19 та заробітної плати позивача. Крім того, позивач продав два гаража, один був проданий разом з будинком по вул. Марганцевій, 19, а кошти від продажу другого гаража витратили на ремонт спірного будинку. Також, позивач для поліпшення та перебудування спірного будинку укладав кредитні договори. Погашав заборгованість за кредитними договорами одноособово, оскільки працює на ПАТ «Запоріжсталь» та має стабільний дохід. Відповідач та її представник [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі та просили відмовити у їх задоволенні. Відповідач пояснила, що спірний будинок був придбаний виключно за її особисті кошти, які вона отримала від продажу житлового будинку № 19 по вул. Марганцевій в м. Запоріжжі, що належав їй на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування. Після продажу цього будинку і за гроші отримані від його продажу, нею був придбаний житловий будинок № 27 по провул. Текстильному в м. Запоріжжі. Зазначила, що спірний будинок придбано дешевше, ніж продано попередній будинок. Кошти, що залишились від продажу будинку, були витрачені сторонами на покращення і часткову перебудову спірного будинку. Представник відповідача [PERSON], надала письмові заперечення, де викладена аналогічна позиція. Також вказала на відсутність доказів на підтвердження витрат позивачем коштів, які він отримав за кредитними договорами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у січні 2013 року допомагав позивачу робити ремонт у будинку в Заводському районі, адресу не памятає. Будинок був не пристосований для проживання, без оздоблення, глінобитний, з металопластиковими вікнами, з розводкою опалення та електрикою. Свідок разом з позивачем за тиждень обшили будинок всередині гіпсокартоном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що консультував позивача з питань електрики в 2013 році, час не памятає, адресу будинку не памятає. Будинок був куплений після продажу попереднього будинку, кому він належить свідку не відомо. Будинок був не пристосований для проживання, зі слів позивача знає, що останній обшив будинок гіпсокартоном, замінив вхідні двері, вікна, шпалери, котел, прибрав у дворі. Свідок пояснив, що як йому відомо зі слів позивача, на будівельні матеріали позивач брав кредити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її сином. Сторони проживали в квартирі в будинку 14 по вул. Соціалістичній в м. Запоріжжі, номер квартири їй невідомий. В квартирі син зробив ремонт. Після реєстрації шлюбу сторони поміняли квартиру на будинок по пров. Медійному, в якому позивач також зробив ремонт, потім продали. Адресу будинку та час продажу будинку свідок не памятає. Потім сторони купили інший будинок, адресу будинку свідок не памятає. Стан будинку був не житловий, вікон не було. Позивач встановив у будинку пластикові вікна, розібрав сарай, зробив прибудову до будинку, вирив льох, купив меблі. Все оплачував позивач, відповідач не працювала. Крім того, у позивача були у власності два гаража, які він здавав в оренду, та велика заробітна плата. Також купили машину, син підробляв таксистом. Під час ремонту в будинку подружжя чотири місяці мешкало в орендованій квартирі, адреса квартири свідку невідома, проживання оплачував позивач, брав кредити. Останній раз свідок була в спірному будинку в жовтні-листопаді 2017 року. Будинок ззовні залишився не оздобленим, усередині зроблений ремонт, скільки коштував ремонт свідку не відомо. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 липня 2007 року між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖС № 201618 (а.с.6). Шлюб між подружжям було розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017. Відповідно до договору дарування від 11.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 891, [PERSON] прийняла в дарунок від [PERSON] житловий будинок № 19 по вул. Марганцевій в м. Запоріжжі з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташований на земельній ділянці площею 549 кв.м. (а.с.32). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ, право власності на житловий будинок було зареєстроване 10.08.2009 року за [PERSON], номер запису 13900, в книзі 91 (а.с.33). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Житловий будинок № 19 по вул. Марганцевій в м. Запоріжжі перейшов у власність [PERSON] на підставі договору дарування від 11.07.2009 року, отже був її особистою приватною власністю. Згідно договору купівлі-продажу від 23.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 2145, [PERSON] продала належний їй на праві приватної власності житловий будинок № 19 по вул. Марганцевій в м. Запоріжжі зі всіма будівлями та господарськими спорудами. Продаж зазначеного будинку здійснено за 197158,00 гривень (а.с.89-91). Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]В, реєстровий номер 897, [PERSON] придбала житловий будинок № 27 по пров. Текстильному в м. Запоріжжі з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 598 кв.м. Купівлю-продаж вчинено за 153000,00 гривень. (а.с.60-61). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок зареєстроване 25.09.2012 року за [PERSON], номер запису 14715, в книзі 97 (а.с.7-8). Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями статті 57 СК України\~визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, окрім іншого, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.\~Відповідно до\~статті 60 СК України \~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч.1\~ст. 61 СК України\~може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з вимогами\~ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного будинку за рахунок спільних сумісних коштів подружжя позивачем не було надано. Аналізуючи надані сторонами докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки наданими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а саме договором дарування житлового будинку від 11.07.2009 року, договором купівлі-продажу від 23.08.2012 року та договором купівлі-продажу від 07.09.2012 року підтверджено факт того, що відповідач отримала від продажу належного їй на праві особистої приватної власності будинку грошову суму у розмірі 197158,00 грн. та через незначний період часу, а саме 07.09.2012 року придбала спірний житловий будинок за 153000,00 грн. Позивач в судовому засіданні не заперечував, що ці кошти були витрачені відповідачем на придбання спірного майна, а кошти, що залишились від продажу будинку, були витрачені сторонами на поліпшення спірного будинку. З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку, що спірний будинок придбано за кошти, що належали відповідачу особисто та були отримані нею від продажу належного їй на праві особистої приватної власності іншого житлового будинку. Відповідно до ст. 62 СК України, на яку посилався позивач як на підставу своїх вимог, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі застосування статті 62 СК України, сторона, яка вважає, що набула право власності на майно, збільшивши його вартість, має довести розмір вкладень та їх відповідність тій частці від майна, на яку вона претендує. Для застосування передбачених ст. 62 СК правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Позивач жодними належними доказами не підтвердив розміру трудових і грошових затрат, зроблених ним для поліпшення будинку, у зв'язку із чим не можливо визначити розмір частки у спірному майні, на яку може претендувати позивач. Посилання позивача на те, що протягом спільного життя він укладав кредитні договори не є належними доказами для підтвердження факту спрямування зазначених коштів на поліпшення будинку, оскільки не надано доказів на підтвердження цілей кредитування та витрат зазначених коштів.

Outcome: dismissed