Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним, мотивуючи його тим, що він з 26 липня 1991 року по 09 жовтня 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу, у 2009 році, вони разом придбали легковий автомобіль моделі Opel Omega, 1996 року, №кузова W0L000026T1043340, державний номерний знак [NUMBER]. Дане майно було оформлене на імя відповідача [PERSON] 10.12.2015 року він дізнався, що 06.05.2015 року їх автомобіль був знятий з обліку для реалізації та цього ж дня на підставі Довідки-рахунку зареєстрований за [PERSON] Вважає, що відчужений [PERSON] автомобіль є цінним майном, а тому для його відчуження була потрібна його письмова згода. Втім, він а ні усної, а ні у письмової згоди на відчуження автомобіля не надавав. У звязку з наведеним просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.05.2015 року щодо відчуження [PERSON] автомобіля марки Opel Omega, 1996 року випуску, № кузова W0L000026T1043340, державний номерний знак [NUMBER], що є їх спільною сумісною власністю, на користь [PERSON], через комісійний магазин Могилів-Подільську філію Приватного Підприємства «Учбовий виробничий комбінат «[PERSON] Плюс» (код ЄДРПОУ ВП: 39062403, місцезнаходження ВП: 24000, Вінницька область, м. Могилів-Подільський, вул. Горького, 4-А); зняти з державної реєстрації в Могилів-Подільському МРЕВ УДАІ УМВС України в Вінницькій області зазначений автомобіль та зареєструвати його за [PERSON]І; стягнути з [PERSON] судові витрати на його користь. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав за обставин викладених у позові. Суду пояснив, що з 1991 року по 2014 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] У вересні 2008 року для нужд сімї ними за спільні кошти був придбаний автомобіль марки Opel Omega, 1996 року випуску. Автомобіль був придбаний за 12000 доларів США, половину з яких їм позичила племінниця дружини [PERSON], та які він протягом року їй повернув. При цьому зауважив, що він весь час тяжко працював, їздив на заробітки, отримував гарний дохід. В грудні 2015 року дізнався, що колишня дружина без його згоди реалізувала даний автомобіль своїй матері. Просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що дійсно восени 2008 року вони з позивачем придбали спірний автомобіль. Автомобіль був придбали за 12\~000 доларів США, з яких 15\~000 гривень були їх спільні кошти, а сорок пять тисяч гривень їм позичила її племінниця [PERSON], з умовою, що автомобіль буде оформлений на неї. Автомобіль придбавали для того, що б возити хворого сина у лікарню. Однак, через шість місяців після придбання автомобіля вони з позивачем розійшлися, тому борг за автомобіль повністю погашала вона, виплачуючи племінниці по 1200 гривень кожного місяця протягом трьох років. Тому вважає, що вона мала права без згоди позивача продати цей автомобіль. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Просила в його задоволенні відмовити. Підтримала пояснення [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що у 2008 році позичила подружжю [PERSON] 45\~000 гривень на придбання автомобіля, терміном на три роки. Борг за автомобіль повертала її тітка [PERSON], сплачуючи кожного місяця по 1200-1500 гривень. Позивач участі у поверненні боргу не брав, оскільки з сімєю не проживав. Свідок [PERSON]І в судовому засіданні суду показала, що в вересні 2008 року її сусіди сімя [PERSON] придбали автомобіль марки Opel Omega. Через деякий час позивач залишив сімю. [PERSON] неодноразово позичала в них кошти на покриття боргу за автомобіль. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.07.1991 року. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 09.10.2014 року шлюб сторін розірвано. (а.с. 9). В шлюбі у сторін народилося троє дітей: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з відповідачем [PERSON] по вул. Свердлова, 18, с. Морозівка Мурованокуриловецького району Вінницької області. За час подружнього життя серед іншого майна сторони придбали автомобіль марки Opel Omega, 1996 року випуску, №кузова W0L000026T1043340, державний номерний знак [NUMBER], який 27.01.2009 року був зареєстрований у Могилів-Подільському МРЕВ за [PERSON], право керування яким має також [PERSON] Дана обставина підтверджується обліковою карткою приватного транспортного засобу (а.с. 12). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1)час набуття такого майна; 2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року (справа № 6-2333цс15). Висновок Верховного Суду України, щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. (ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України). Суд вважає встановленим, що автомобіль моделі Opel Omega, 1996 року випуску придбаний відповідачем [PERSON] у період перебування з позивачем у шлюбі. Доказів придбання вказаного транспортного засобу за особисті кошти [PERSON] не надано. В судовому засіданні встановлено і сторонами не оспорювалося, що автомобіль було придбано саме з метою спільного використання в інтересах сімї. Відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу Opel Omega, 1996 року випуску, № кузова W0L000026T1043340, державний номерний знак [NUMBER], [PERSON] 06.05.2015 року провела операцію в органах ДАІ щодо зняття з обліку для реалізації даного майна (а.с. 13). Того ж дня, 06.05.2015 року автомобіль було продано [PERSON]. Факт укладення договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу підтверджується довідкою-рахунком серія ААЕ № 023619 від 06.05.2015 року, виданої ППУВК «[PERSON] Плюс», в якій зафіксовано вид майна, що є предметом договору, факт його передачі покупцю та факт сплати коштів за нього у сумі 68176 гривень 72 копійки (а.с. 15). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із право чинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Особливості цивільного обороту транспортних засобів встановлюються Законом України «Про дорожній рух», Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого Постановою КМУ від 11.11.2009 року № 1200 та Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою КМУ від 07 вересня 1998 року № 1388. Так, пунктом 12 Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, передбачена можливість проведення оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів в Державтоінспекції. Згідно вимог ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів визначено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. До документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, віднесено у тому числі довідку-рахунок за формою згідно з додатком 1, виданої суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Тобто, довідка-рахунок № 023619 від 06.05.2015 року, відповідність якої сторонами не оспорювалась, є належним документом на підтвердження придбання транспортного засобу. В подальшому, [PERSON], як власник автомобіля Opel Omega, 1996 року випуску, № кузова W0L000026T1043340, державний номерний знак [NUMBER], зареєструвала транспортний засіб на своє імя (а.с. 14, 16-18). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року надав розяснення: вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Статтею 369 ЦК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Таким чином, судом встановлено, що при відчуженні автомобіля, у даному випадку повинна бути надана згода іншого з колишнього подружжя. Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося відповідачем [PERSON] позивач [PERSON] згоди на продаж спірного автомобіля не надавав. А відповідач [PERSON] як набувач автомобіля діяла недобросовісно, оскільки знала, що дане авто було придбане у період шлюбу сторін, і що колишній зять згоди на укладання договору не давав. Пунктами 5, 26 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть предявити позов про визнання такого правочину недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що відчужуючи на користь відповідача [PERSON] зазначене рухоме майно, [PERSON] діяла всупереч вимог ст.68 СК України без згоди співвласника майна колишнього чоловіка (адже припинення шлюбних відносин не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу) на укладання цього договору, адже ця угода виходить за межі дрібної побутової, автомобіль можна вважати цінним майном. Таким чином, вимога позивача визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.05.2015 року щодо відчуження [PERSON] автомобіля марки Opel Omega, 1996 року випуску, №кузова W0L000026T1043340, державний номерний знак [NUMBER], на користь [PERSON], через комісійний магазин Могилів-Подільську філію Приватного Підприємства «Учбовий виробничий комбінат «[PERSON] Плюс» (код ЄДРПОУ ВП: 39062403, місцезнаходження ВП: 24000, Вінницька область, м. Могилів-Подільський, вул. Горького, 4-А) є обґрунтованою, повністю доведеною, а тому підлягає задоволенню. Разом з тим, вимоги позивача зняти з державної реєстрації в Могилів-Подільському МРЕВ УДАІ УМВС України в Вінницькій області зазначений автомобіль та зареєструвати його за [PERSON] не можуть бути задоволені з огляду на наступне. Компетенція суддів загальної юрисдикції визначається ст. ст. 15, 16 ЦПК України. Постановою КМУ від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Отже, розгляд питань щодо скасування державної реєстрації транспортного засобу, зняття його з реєстрації та власне реєстрація не відноситься до компетенції суду. Вказані дії мають право проводити виключно відповідні підрозділи Державтоінспекції. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідачів на користь позивача слід стягнути 551 гривню 20 копійок сплаченого ним судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial