Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за ним право користування в порядку спадкування на земельну ділянку площею 31,1 га із земель колективної власності колишнього ВАТ імені космонавта Комарова право на довічне успадкування володіння яким було у його померлого батька [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що після смерті його батька, який помер [INFO] він прийняв спадщину у вигляді права власності на земельну частку (пай), площею 5,43 га із земель колишнього ВАТ імені космонавта Комарова. Залишилося не успадкованим земельна ділянка сільськогосподарського призначення із земель колишнього ВАТ імені космонавта Комарова (землі Новоолексіївської селищної ради Генічеського району) на загальну площу 31,1 га, право на яку підтверджується Державним актом на право довічного утримання успадковуваного володіння землею, для ведення селянського (фермерського) господарства. При зверненні до державного нотаріуса на отримання спадщини у вигляді цієї земельної ділянки, їм було роз'яснено, що діючим законодавством не передбачено право переходу довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого Державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи, яка набула це право. Рекомендовано звернутися до суду , що і було зроблено. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просять їх задовольнити, понивши, що до теперішнього часу дана земельна ділянка оброблялася позивачем та ніяких зауважень з боку Новоолексіївської селищної ради не поступало. Представники відповідача Новоолексіївської селищної ради в судовому засіданні позов визнали в повному обсязі, оскільки рішенням сесії померлому батьку позивача було надано у довічне успадковане володіння вищезазначену земельну ділянку і вони вважать, що позивач як спадкоємиць має права успадкувати це право. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області до судового засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи в їх відсутність. Надав заперечення, згідно яких проти позову заперечують в повному обсязі, оскільки аналіз діючого законодавства свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, встановив відповідні факти та відповідні ним правовідносини. [INFO] помер [PERSON]. Після його смерті син [PERSON] отримав у спадщину права власності на земельну частку (пай), площею 5,43 га із земель колишнього ВАТ імені космонавта Комарова. У померлого в користуванні перебувала земельна ділянка сільськогосподарського призначення із земель колишнього ВАТ імені космонавта Комарова (землі Новоолексіївської селищної ради Генічеського району) на загальну площу 31,1 га, право на яку підтверджується Державним актом на право довічного утримання успадковуваного володіння землею, для ведення селянського (фермерського господарства), виданий на підставі рішення Генічеської районної Ради народних депутатів Генічеського району Херсонської області Української РСР від 12 червня 1992 року. Державний нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення спадщини на цю земельну ділянку, мотивуючи це тим, що діючим законодавством не передбачено право переходу довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого Державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи, яка набула це право. Надаючи правову оцінку даним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року № 511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковуване володіння землею (ст. 6 зазначеного Кодексу), а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 р. №889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. Однак, в подальшому, редакція Земельного Кодексу зазнала змін і поняття «довічного успадковуваного володіння» було виключене, натомість було закріплено поняття «право власності» та «право користування», хоча Кодекс не містив будь-яких положень, що обмежували б право користування земельною ділянкою без переоформлення її правового титулу. Разом з тим, підпунктом другим п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до п.8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 р. №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15.03.1994 оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 р. №1492 дію вказаного пункту продовжено до 01.01.2008 року. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, суд зазначав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Тобто, за громадянами зберігається право щодо переоформлення раніше наданого їм права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку, яке може бути ними реалізоване за життя. Як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою розгляду справи позивач вказує на відмову державного нотаріуса у видачі Свідоцтва про право на вказану спадщину за законом, оскільки діючим законодавством не передбачено право переходу довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого Державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи, яка набула це право. Відповідно до ст.23 Закону України «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства здійснюється відповідно до закону. В чинному законодавстві не передбачені механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкоємцям на праві довічного успадковуваного землеволодіння. У відповідності до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. За вимогами ст. 22 Земельного кодексу України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. За ст. 23 ЗК УРСР 1991 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Статтею 1218 ЦК визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначену земельну ділянку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі №6-2329цс16. Як встановлено судом, за життя померлий державний акт на право власності на спірну земельну ділянку або на право користування нею не отримував, із заявами щодо переоформлення земельної ділянки не звертався. Наведене свідчить про те, що позивач не набув в установленому законом порядку права на землю, яке б підлягало судовому захисту, оскільки спадкодавець [PERSON] на час смерті такого права не мав. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав про визнання за позивачем як за спадкоємцем за законом права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства у порядку спадкування, з наведених у позові мотивів, оскільки права позивача порушені не були. Відмова в задоволенні позову не позбавляє його можливості скористатись у подальшому своїм правом на оформлення даної земельної ділянки в передбачений Законом спосіб. За положеннями п. 11 ст. 118 ЗК України, п. 4 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», питання передачі земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства відноситься до компетенції органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування і вирішується в судовому порядку в разі відмови цього органу у передачі земельної ділянки або у разі залишення заяви без розгляду. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає що позовна заява не підлягає до задоволення в зв'язку з необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed