Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Управління державної архітектурно-будівельну інспекції в Івано-Франківській області про зобовязання знести самовільну будову по вул. Бориславській, 21а м. Івано-Франківськ. Вимоги позову позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] є суміжним землекористувачем земельної ділянки позивача, і в 2014 році збудувала огорожу своєї ділянки, а в 2015 році розпочала самовільне будівництво житлового будинку та господарської споруди. На звернення до Управління державної архітектурно-будівельну інспекції в Івано-Франківській області в жовтні 2015 року, позивач отримав відповідь про те, що будь-яких документів які б надавали право на проведення будівельних робіт [PERSON], не видавались. Будівництво відповідача яке є самочинним ведеться з порушенням щодо позивача, а саме не дотримано відстані від межі 1 метр, не виконано припис ДАБІ. В судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги поданої позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач в судові засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області подала до суду письмові пояснення згідно яких на звернення [PERSON] позаплановою перевіркою на місці підтверджено ведення будівельних робіт обєкта по вул. Бориславській, 21а в м. Івано-Франківську, однак в звязку з відсутністю забудівника, встановити особу такого не вдалося. [PERSON] як відповідач по справі, до третьої особи за дозвільними документами не зверталася. Також, у справі №344/17351/15-а за позовом [PERSON] до управління державної архітектурно-будівельну інспекції в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії відмовлено. Заслухавши пояснення сторони позивача, пояснення письмові третьої особи, дослідивши докази, зясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.0832га по вул.Бориславській,21 в м.Івано-Франківську, згідно Державного акту на право власності від 01.07.2004р. (а.с.6). По межі земельної ділянки від «А до Г» межівником є ділянка [PERSON], зі слів позивача, це батька відповідача. А згідно відповіді відділу Держгеокадастру в м.Івано-Франківську від 04.08.2016р. суміжна земельна ділянка по вул. Бориславській,21А в м.Івано-Франківську належить [PERSON]В.(а.с.67) З серпня 2015 року позивач звертався до Управління державної архітектурно-будівельну інспекції в Івано-Франківській області, прокуратуру міста, виконком з приводу початку будівництва обєкта на суміжній ділянці, відповідачем [PERSON], із проханням належного реагування, та отримував відповідь про те, що такий факт будівництва господарської будівлі встановлено, однак замовника будівництва буде встановлено за запитами про власність на земельну ділянку, викликано для дачі пояснень навіть приводом через відповідні органи (а.с.8-14). Постановою суду від 16.03.2016 року у справі №344/17351/15-а за позовом [PERSON] до управління державної архітектурно-будівельну інспекції в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, а саме звернутися з вимогою до суду про знесення самочинно збудованого обєкту по вул.Бориславській,21А в м.Івано-Франківську відмовлено (а.с.38-39), оскільки така вимога суперечить чинному законодавству, а [PERSON] у разі порушення його права власності самостійно вправі звернутися до суду щодо знесення за ст..15,16,376, 386, 391 ЦК України. Дане рішення набрало законної сили, що визнано позивачем. В обґрунтування позовних вимог, позивачем надано листування з відповідними органами по контролю за будівництвом, про які зазначено вище, та фотознімки (а.с.68-70). Інших доказів матеріали справи не містять, а на розяснення у всіх судових засіданнях права позивача клопотати до суду щодо надання певних запитів, проведення експертизи чи збирання інших доказів для обґрунтування вимог порушених прав позивача (недотримання 1 метра до межі, зміщення межі в сторону ділянки позивача), останній та його представник не подавали. Про неможливість отримання таких доказів самостійно, суду не клопотали. Отже, на підставі наявних доказів таких як листи контролюючих органів про відсутність дозвільних документів у відповідача,, та відсутності інших доказів у справі, суд приходить до висновку, що такий обєкт відповідача, який ведеться на її земельній ділянці, є самочинним. При цьому, при зверненні не контролюючого органу до суду, а громадянина, права та обовязки якого на його думку є порушеними, предметом дослідження судом є саме факт порушення таких прав позивача, та в чому такі порушення виявлені. Відмовляючи у задоволенні вимог позивача, слід врахувати наступне. Відносини у сфері містобудування, містобудівної, архітектурної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про Генеральну схему планування території України», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування. Однією з функцій управління у сфері містобудівної діяльності є контроль за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування обєктів містобудування, проектної документації. Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» у частині першій статті 41 визначає державний архітектурно-будівельний контроль як сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Згідно з частиною другою статті 41 державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На сьогодні чинним є Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 553. Відповідно до абзацу другого пункту 1 цього Порядку державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється Держархбудінспекцією та її територіальними органами. Відповідно до статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва обєкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого обєкта та компенсацію витрат, повязаних з таким знесенням (частина перша згаданого Закону). Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» посадові особи інспекцій державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки мають право видавати обовязкові для виконання приписи щодо: а) усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; б) зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають вимогам законодавства, зокрема будівельних норм, містобудівним умовам та обмеженням, затвердженому проекту або будівельному паспорту забудови земельної ділянки, виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт. Судом під час розгляду справи не встановлено факт видачі приписи забудівнику [PERSON] з підстав що роботи уже розпочаті, а дозвільні документи не видавались. Отже, третя особа, як контролюючий орган зобовязана належним чином виконувати зобовязання та реагувати на встановлення правопорушення у сфері містобудування. А тому, при розгляді даної справи суд постановив окрему ухвалу на орган державного архітектурно-будівельного контролю для негайного реагування та встановлення факту правопорушення щодо будівництва по вул.Бориславській,21А в м.Івано-Франківську. Проте, даний спір регулюється правовідносинами за ст..376 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною четвертою цієї статті передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Частиною сьомою цієї статті встановлено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобовязана відшкодувати витрати, повязані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Правову позицію щодо застосування положень статті 376 Цивільного кодексу України та 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» під час вирішення справ про знесення самочинно збудованої будівлі виклав Верховний Суд України в особі цивільної та адміністративної палат у постанові, прийнятій 17 грудня 2014 року в цивільній справі № 6-137цс14. Усуваючи розбіжності у застосуванні судами цих законодавчих положень, Верховний Суд України зазначив таке. У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 Цивільного кодексу України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з частиною другою статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 Цивільного кодексу України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи (особи, чиї права порушені самочинним будівництвом, орган державної влади або орган місцевого самоврядування) можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого обєкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. Так, відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналогічно зазначено в п.5, 13, 15 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). При цьому, як зазначає практика касаційних інстанцій, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Зважаючи на власні доводи позивач у позові, він не довів суду належними та допустимими доказами про наявність порушених його прав, а тому такий позов є доведеним суду. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 376 ЦК України,

Outcome: dismissed