Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем вироку Вишгородського районного суду Київської області від 07 грудня 2009 року у справі № 1-199/2009 в частині выдшкодування на його користь матеріальної шкоди у розмірі 14 755 грн. 38 коп. та моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. Відтак за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання наполягав на стягненні з відповідача на його користь інфляційних витрат у розмірі 92 280 грн. та 3 % річних у розмірі 14 400 грн. за період прострочення з 2010 року по 2017 рік. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому наполягав на відмові у задоволенні позову в зв`язку з невірним нарахуванням інфляційних витрат та порушенні строків позовної давності, коли [PERSON] з досудовою вимогою до нього не звертався. Разом з тим, до відзиву на позовну заяву надав копію довідки з місця роботи про відрахування із заробітної плати на виконання вказаного стягнення, у період часу з лютого 2017 року по липень 2018 року, відповідно до постанови від 05.10.2016 року у виконавчому провадженні № 32291520 на загальну суму 11 838 грн. Позивач подав відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позову, оскільки жодних доказів, які б спростовували позивні вимоги відповідачем не надано. Представник позивача в суді позов підтримав та просив про його задоволення з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в суді наполягав на відмові у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 07 грудня 2009 року вироком Вишгородського районного суду Київської області у справі № 1-199/2009 засуджено [PERSON] за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. Вирок набрав законної сили 22.12.2009 року. Цим же вироком стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну та моральну шкоду 14 755 грн. 38 коп. та 50 000 грн. відповідно. Отже, цим вироком Вишгородського районного суду Київської області захищено право потерпілого [PERSON] на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом. Встановлено, що вирок суду у частині відшкодування заподіяної потерпілому злочином шкоди донині в повному обсязі не виконано. 07.12.2009 року Вишгородським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 1-199/2009. 13.02.2009 року, на підставі вказаного виконавчого листа, ВДВС Вишгородського РУЮ відкрито виконавче провадження № 17376910 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в розмірі 64 755 грн. 38 коп. 13.05.2011 року ВДВС Вишгородського РУЮ виконавчий документ повернуто стягувану на підставі ст. 50 та п. 2.5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим у провадженні ВДВС Вишгородського РУЮ перебувало виконавче провадження № 31920728 відкрите на підставі виконавчого листа № 1-199 від 12.01.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в розмірі 64 755 грн. 38 коп. 28.03.2013 року ВДВС Вишгородського РУЮ закінчене виконавче провадження № 31920728 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того у провадженні ВДВС Вишгородського РУЮ перебувало виконавче провадження № 38661830 відкрите на підставі виконавчого листа № 1-199/2009 від 12.01.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в розмірі 64 755 грн. 38 коп. 22.11.2013 року ВДВС Вишгородського РУЮ закінчене виконавче провадження № 38661830 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Також у провадженні ВДВС Вишгородського РУЮ перебувало виконавче провадження № 43357021 відкрите на підставі виконавчого листа № 1-199/2009 від 12.01.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в розмірі 64 755 грн. 38 коп. 22.09.2014 року ВДВС Вишгородського РУЮ закінчене виконавче провадження № 38661830 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». [PERSON] у позові ствердив, що на даний час у провадженні ВДВС Вишгородського РУЮ перебуває виконавче провадження № 50722225 відкрите 07.04.2016 року, на підставі виконавчого листа № 1-199/2009 від 12.01.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної та моральної шкоди в розмірі 64 755 грн. 38 коп. Зазначене підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження, яка долучена додатком до позовної заяви. Зі змісту довідки ТОВ «Інвестмент девелопмент проперті» № 77 від 05.09.2018 року вбачається, що [PERSON] працює у вказаному товаристві на посаді охоронника. За період часу з лютого 2017 року по листопада 2017 року (до моменту звернення до суду з цим позовом) загальна сума відрахувань із заробітної плати останнього, на підставі постанови у виконавчому провадженні № 52291520 склала 6 467 грн. 81 коп. Відтак зі змісту позовної заяви та долучених до неї копій постанов, винесених у рамках п`яти виконавчих проваджень, встановлено, що відповідачем вирок суду в частині компенсації заподіяної шкоди потерпілому [PERSON] не виконано, коли згідно довідки з місця роботи [PERSON] , перші відрахування з його заробітної плати в рамках виконавчого провадження розпочалися лише в лютому 2017 року. Статтею 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 18 ЦПК України передбачено обов`язковість судових рішень. Зокрема, за змістом вказаних вимог Закону передбачено, що всі судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Згідно усталеної практики ЄСПЛ, право на виконання остаточного судового рішення є окремим елементом права на суд. В рішенні у справі «Immobiliare Saffi v.Italy» від 28.07.1999 Суд вказав, що коли внутрішнє законодавство держави допускає невиконання остаточного судового рішення на шкоду одній із сторін, право на судовий розгляд стає ілюзорним. Неприпустимо, щоб ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, докладно описувала процедурні гарантії, надані сторонам, такі як публічність, справедливість, ефективність розгляду, і при цьому не забезпечила виконання судового рішення. Тлумачення ст. 6 вказаної Конвенції, лише як такої, що гарантує право на доступ до суду та проведення судового розгляду, може призвести до ситуації, несумісних з принципом верховенства права. Виконання судового рішення, ухваленого будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового розгляду у сенсі ст. 6 вказаної Конвенції. Провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження (див. рішення Суду у складі Великої палати «Scordino v.Italy». Таким чином, виконавче провадження не можу бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження потрібно розглядати як цілісний процес (див. рішення Суду у справі «Крутько проти України № 2» від 27.11.2008 року. За таких умов слід діти висновку, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для виконання та в розумінні зазначених вище норм Закону повинно бути виконано з метою забезпечення ефективно та реально, а не ілюзорного, захисту прав та інтересів людини. Разом з тим ч.ч. 2 та 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу та має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки упродовж тривалого часу, а саме, з 22.12.2009 року (день набрання вироком законної сили) по 06.11.2017 (день звернення з позовом до суду), відповідач [PERSON] не виконав свої зобов`язання перед позивачем, а тому на підставі ст. 625 ЦК України позивач має право вимагати від відповідача сплатити інфляційні втрати, а також трьох процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. Водночас, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Зі змісту норм матеріального права випливає, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 зазначеного Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих позивачем за період з 2010 року по 2017 рік за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням суду. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги, що відповідач у відзиві на позовну заяву наполягав на застосуванні строку позовної давності, відповідно до вимог статті 267 ЦК України, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, в межах трирічного строку позовної давності з часу звернення позивачем до суду. Отже прострочення виконання рішення суду, яке мало місце до 06.11.2014 року й нараховані за цей період штрафні санкції передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України стосуються вимог по яким строк позовної давності сплив, а тому в цій частині позову згідно ст. 267 ЦК України слід відмовити. При цьому вимоги стосовно відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а не відповідальності за заподіяну шкоду здоров`ю, на які правила ст. 268 ЦК України не поширюються. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 06.11.2017, а тому нарахування інфляційних втрат та 3% річних слід стягнути за три роки, що передують зверненню до суду, тобто за період з 06.11.2014 року по 06.11.2017 року. Разом з тим при визначенні суми боргу, суд враховує, що відповідачем частково сплачено заборгованість, у період трирічного строку позовної давності, з лютого 2017 року по грудень 2017 року, у розмірі 6 467 грн. 81 коп. Таким чином заявлені позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за період з 06.11.2014 року по 06.11.2017 року повинні розраховуватися з суми 58 287 грн. 57 коп. Розмір інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання слід здійснювати за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Отже розмір інфляційних витрат за період часу з період з 06.11.2014 року по 06.11.2017 року судом обраховано таким чином: ІІС (101,9 : 100) x (103,0 : 100) x (103,1 : 100) x (105,3 : 100) x (110,8 : 100) x (114,0 : 100) x (102,2 : 100) x (100,4 : 100) x (99,0 : 100) x (99,2 : 100) x (102,3 : 100) x (98,7 : 100) x (102,0 : 100) x (100,7 : 100) x (100,9 : 100) x (99,6 : 100) x (101,0 : 100) x (103,5 : 100) x (100,1 : 100) x (99,8 : 100) x (99,9 : 100) x (99,7 : 100) x (101,8 : 100) x (102,8 : 100) x (101,8 : 100) x (100,9 : 100) x (101,1 : 100) x (101,0 : 100) x (101,8 : 100) x (100,9 : 100) x (101,3 : 100) x (101,6 : 100) x (100,2 : 100) x (99,9 : 100) x (102,0 : 100) x (101,2 : 100) = 1.885. Інфляційне збільшення: 58 287, 57 x 1.885 - 58 287, 57 = 51 584 грн. 49 коп. Сума 3% річних обрахована за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення за несвоєчасне виконання вироку суду за період з 06 листопада 2014 року по 06 листопада 2017 року склала 5 255 грн. 46 коп. Відтак сума, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] за несвоєчасне виконання вироку суду за період з 06 листопада 2014 року по 06 листопада 2017 року становить інфляційні втрати у розмірі 51 584 грн. 49 коп., а також 3 % річних у розмірі 5 255 грн. 46 коп. Беручи до уваги викладене, судом виявлено порушене право позивача, яке підлягає захисту, а позов про це частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial