Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між сторонами було укладено два правочини відповідно до якого [PERSON] зобов'язався надати [PERSON], а останній в свою чергу їх оплатити. З боку [PERSON] умови договору були виконані, в свою чергу [PERSON] від зобов'язань щодо оплати у строк передбачений договорами відмовився в односторонньому порядку. Враховуючи наведене [PERSON] був вимушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. [PERSON] позов не визнав та звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання правочинів в частині визначення розміру оплати не дійсним, посилаючись на те, що такий розмір порушує морально - етичні норми при визначенні останнього. Так, послуги передбачені договором є юридичними,а [PERSON] адвокатом, однак при визначення розміру гонорару ним не було враховано правила адвокатської етики та законодавство, що регулює відповідні правовідносини. В судовому засіданні представника [PERSON] підтримав зустрічний позов з підстав зазначених в останньому та просив відмовити у задоволенні первісного позову, посилаючись на те, що послуги [PERSON] не були надані у тому об'ємі, які відповідали розміру гонорару, також дії [PERSON] на думку представника відповідача, під час виконання договору не були достатньо кваліфікованими. Представник [PERSON] вважає, що досвід, наукові звання та ступені, не можуть бути покладені в основу визначення гонорару, оскільки ключовими моментами є обсяг виконаної роботи, якість та час який був затрачений на її виконання. Також представник відповідача зазначив, що розмір гонорару під час підписання [PERSON] договорів, в останніх визначений не був. [PERSON] просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на відсутність правових підстави для задоволення останнього. Заперечення представника [PERSON] щодо вимог первісного позову [PERSON] вважає неспроможними, [PERSON] будь яких претензій з приводу обсягу та якості послуг наданих за договорами не висував, тим більш пропозиція щодо розміру оплати була висунута [PERSON] особисто. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 06.08.2013 року сторони уклали договори про надання правової допомоги із додатками (далі - договори; додатки) /а.с. 18, 19, 45, 46/. Відповідно до договорів та додатків [PERSON] адвокат, бере на себе обов'язок здійснювати захист [PERSON] та [PERSON], підзахисних, якщо його буде визнано підозрюваним чи підсудним, а також надавати усні консультації з питань кримінального права та процесу та на вимогу підзахисного надавати інші види правової допомоги, а [PERSON] зобов'язався сплатити [PERSON] сто доларів США за одну годину надання правової допомоги, але не менше однієї тисячі доларів США не пізніше 16.08.2013 року у гривнях за курсом НБУ встановленим на день сплати. З пояснень [PERSON] вбачається, що 06.08.2013 року, на прохання [PERSON] останній за попередньою усною домовленістю із [PERSON] щодо надання правових допомоги і розміру оплати [PERSON] приїхав до квартири підзахисного, оскілки за вказаним місцем проводився обшук /а.с. 49-90/. [PERSON] на обшук допущено не було і останній разом із [PERSON] знаходились біля будинку де проводився обшук, саме там на прохання [PERSON] укласти договори у письмовому вигляді, були оформлені попередні домовленості сторін. Протягом 06.08.2013 року та вночі 07.08.2013 року [PERSON] надав [PERSON] юридичні консультації, після закінчення обшуку у квартирі, [PERSON] було допущено до останньої, де він перевіряв правильність складення процесуальних документів. В подальшому [PERSON] та [PERSON], [PERSON] продовжили співпрацю у вигляді зустрічей та надання усних консультацій. Проте, після настання часу оплати послуг, а саме 16.08.2013 р. [PERSON] обумовлену суму [PERSON] не сплатив, мотивуючи це утрудненим фінансовим становищем, проте і на даний час зобов'язання по оплаті за договорами не виконав. Згідно ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Згідно ч.1 ст. 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. Згідно ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Заперечуючи вимоги первісного позову, представник [PERSON] не надав доказів про те, що [PERSON] не виконав умови договорів щодо надання юридичних консультацій клієнтам, надав їх не у повному обсязі або неналежної якості, про що свідчить відсутність письмових претензій до [PERSON] з боку [PERSON], [PERSON], скарг до кваліфікаційної комісії адвокатів, вимог у письмовому вигляді як і форма договорів щодо розірвання останніх внаслідок односторонньої відмови. З огляду на вище наведене, вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов'язань носить правомірний характер у разі порушення зобов'язання іншою стороною в останньому. Разом з тим, доказів на підтвердження порушення договірних зобов'язань сторін з боку [PERSON] в судовому засіданні не встановлено, а отже одностороння відмова [PERSON] від виконання грошового зобов'язання за договорами є неправомірною і порушенням умов договорів. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таким чином, вимоги [PERSON] про зобов'язання [PERSON] виконати умови договорів про оплату послуг є законними, обґрунтованими і такими, що повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим, суд вважає що вимоги зустрічного позову є неспроможними виходячи з наступного. Згідно ст. 6 ЦК України, Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. [PERSON] не навів правових підстав для визнання не дійсним правочинів в частині визначення розміру гонорару, посилаючись на п. 28 Правил адвокатської етики, які не є актом цивільного законодавства України в розумінні ст. 4 ЦК України і не встановлюють підстави не дійсності договорів про надання правової допомоги. Крім того і ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», у якій зазначено складові для визначення розміру гонорару зокрема, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, а також зазначено, що гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, не встановлює підстав для визнання правочинів не дійсними, адже визначені у вказаній нормі критерії за своїми ознаками є виключно суб'єктивними та оціночними поняттями. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] є доцентом кафедри кримінального права та процесу, кандидатом юридичних наук, десять років стажу адвокатської діяльності, вагомий досвід у галузі кримінального права /а.с. 42-44, 92 - 109/, а отже беззаперечно має право на високу оцінку своїх здібностей та на власний розсуд визначення вартості своїх послуг. Крім того, [PERSON] виконував укладені договори в період відпустки /а.с. 91/, доказів про незадовільний матеріальний стан відповідача, останній не надав, договори сторонами укладені добровільно. Таким чином, підстав передбачених ст. 203, 215 ЦК України, для задоволення вимог зустрічного позову, зокрема судом не встановлено. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги первісного позову підлягають задоволенню у повному обсязі, в свою чергу у задоволенні зустрічного позов суд відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: approved