Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 12 березня 2014 p. [PERSON] позичив у нього 3200 дол. США і зобов'язався повернути їх протягом 10 днів з дня отримання позики, тобто 24 березня 2014\~р. Договір позики було укладено в усній формі. Позика була надана для особистих потреб відповідача, а саме для оформлення документів щодо навчання його молодшого сина у Польщі та працевлаштування відповідача у Польщі. Крім того, він пообіцяв привезти виклик на працевлаштування у Польщі. Дата укладання договору позики - 12.03.2014 р. По закінченню 10 днів відповідач кошти не повернув, однак виклик передав, а сам повернувся до Польщі, пообіцявши повернути кошти через два тижні, тобто 07 квітня 2014 р. Починаючи з 07.04.14 р. відповідач не виходив на зв'язок, не відповідав на дзвінки або був поза зоною досяжності. У травні 2014 року для поїздки на роботу у Польщу за викликом позивач був вимушений позичити кошти у сумі 500 дол. США. Частину їх він використав на оформлення візи - 295 грн., страхування - 80 грн. та придбання квитків до Варшави - 380 грн. Всього 755 грн. Приїхавши до Польщі, він не зміг зв'язатись з відповідачем й спробував самостійно знайти роботу. Працевлаштуватись йому не вдалось і він, пробувши у Польщі п'ять днів, витратив всі кошти і був вимушений повернутись у Хмельницький. Відповідач неодноразово повертався до Хмельницького, у телефонній розмові обіцяв повернути борг, однак знову виїжджав до Польщі і гроші не віддавав. На прохання віддати борг частинами відповідав відмовою. У жовтні 2014 р. він знову покликав позивача у Польщу, сказавши, що знайшов роботу і там віддасть борг. Весь цей час доходу [PERSON] не мав, працевлаштуватись у Хмельницькому не міг, тому прийшлось погодитись на його пропозицію знову позичити кошти у сумі 500 дол. США на оформлення візи та працевлаштування у Польщі. Частину з них позивач витратив на візу - 310 грн. та на дорогу - 473 грн., всього 783 грн. Позивач посилається на те, що [PERSON] його ошукав - у Польщі відповідач його не зустрів, на телефонні дзвінки не відповідав. Пробувши за кордоном тиждень, витративши всі позичені гроші, позивач повернувся до Хмельницького. Наприкінці грудня 2014 р. відповідач повернувся з Польщі до Хмельницького, зустрівся зі ним, пообіцяв віддати кошти у сумі 3200 дол. США до 27 лютого 2015 р. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача, яка відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України. 27.02.15 р. відповідач кошти не повернув. Відповідно до вимог ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У разі порушення зобов'язання відповідно до вимог ст. 625 ЦКУ, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України на 27 лютого 2015 року 1 долар США дорівнює 27,76312 грн. [PERSON] посилається на те, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на 27.02.2015 р. складає 88842 грн. Інфляційні нарахування на суму боргу складають 50639,94 грн. Три проценти річних від суми боргу (які позивач обчисляє з урахуванням днів прострочки виконання зобов'язання у 397 днів) склали 2897,94 грн. Протягом березня 2014 року - квітня 2015 року позиваечм оплачено комунальні послуги на суму 5971,28 грн., та витрати на працевлаштування у Польщі 21791,84 грн. Загальна сума боргу складає: 88842 грн. + 50639,94 грн. + 2897,94 грн. + 5971,28 грн. + 21791,84 грн. = 170143 грн., яку просить стягнути позивач з відповідача. [PERSON] посилається на те, що відповідачем були завдані моральні страждання вважає, що розмір відшкодування повинен складати 30000 грн. Позивач просить стягнути з [PERSON] суму основного боргу - 88842 грн., інфляційні втрати у сумі 50639,94 грн., три проценти річних у сумі 2897,94 грн., витрати на оплату комунальних послуг у сумі 5971,28 грн., витрати на працевлаштування у сумі 21791,84 грн., що разом складає 170143 грн. на користь [PERSON]. Стягнути з [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 грн. на користь [PERSON] У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судову засіданні позов визнав частково, пояснивши, що він поверне борг позивачу у сумі 3200 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ на день прийняття рішення. Решту позовних вимог [PERSON] не визнав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність гроші або речі, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Згідно п. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином. Також після укладення цього договору всі зобовязання за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того самого роду та такої самої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно із п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Судом встановлено, що [PERSON] 2.12.2014 р. позичив у [PERSON] 3200 дол. США, які зобов'язався повернути до 27.02.2015 р. До теперішнього часу кошти не повернуті, тобто зобовязання перед кредитором не виконані. Суд приходить до висновку про те, що на користь [PERSON] слід стягнути з [PERSON] 3200 дол. США , що за курсом НБУ станом на 28.08.2015 р. становить 68192 грн. (21,31 грн. х 3200 дол. США = 68192 грн. ) Згідно зі ст. 1050 ч. 1 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення 50639,94 грн. інфляційних втрат внаслідок прострочення повернення позики не підлягають задоволенню, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначено договором у гривні. Відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому має сплатити позивачку три проценти річних від простроченої суми. Прострочка виконання зобов'язання становить 181 день (з 28.02.2015 р. по 28.08.2015 р.), тому 3% проценти річних від простроченої суми становлять: 47,60 дол. США (3200х3:100х181:365), що еквівалентно за курсом НБУ станом на 28.08.2015 р. становить 1014,35 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення моральної шкоди за невиконання зобовязань за договором позики не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Так, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Позивач не довів, що укладеним між сторонами договором позики було передбачено відшкодування моральної шкоди в разі неналежного виконання умов договору відповідачем. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення з відповідача витрат на оплату комунальних послуг у сумі 5971,28 грн., витрат на працевлаштування 21791,84 грн. не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування таких вимог. При розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених позов. Позов в частині стягнення боргу заявлено з ціною 170143,00 грн. та задоволено на суму 69206,35 грн., тобто на 40,67 % (69206,35х100:170143,00). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід покласти судовий збір, понесений ним за оплату судового збору у сумі 691,97 грн. (1701,43х40,67:100).

Outcome: partial