Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та зобовязання. Свій позов мотивував тим, що згідно договору дарування він та відповідач стали в 1994 році співвласниками 1/3 частини будинковолодіння за адресою: вул..Садова, 16 в м.Умань, на правах спільної часткової власності з рівними обовязками. В 2004 році між ними була досягнута угода про спосіб і механізм виділення належної кожному частки із загального майна на основі судового рішення по порядку користування земельною ділянкою з послідуючим набуттям права власності з державною реєстрацією розміщених будівель і споруд. За минулий період відповідач зафіксувала своє право власності на частку в будинку і на земельну ділянку та особисте селянське господарство, а 29 вересня 2017 року передарувала їх стороннім особам. Пройшов поділ майна, змінився співвласник, володіння та користування спільним майном стало неможливим і їхні договірні правовідносини 1994 року припинилися. Але нові договори дарування (окремо на землю і окремо на нерухоме майно) не включали повний комплекс майна по договору дарування 1994 року. Так, не визначеними залишились окремі земельні ділянки з господарськими спорудами 1/3 сараю Б площею 26,76 кв.м, сарай Л площею 5,74 кв.м, ј вбиральні Д площею 1,5 кв.м та підвальне нежитлове приміщення площею 5,5 кв.м підвала А. Загальна вартість 10316 грн згідно технічного паспорта. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про наявність технічної відмови відповідача від володіння частиною спільного майна та виникнення права привілейованого переходу до позивача цієї частини. Крім того, відповідач користувалася часткою спільного майна, що перевищувала частку позивача. Пропозиція позивача щодо виконання зобовязання, повязаного зі спільним майном по договору 1994 року без звернення до суду, не була прийнята відповідачем. Просив суд: встановити, що відповідач самостійно припинила права на свою частку у спільному майні, заснованому на договорі дарування 1994 року з переведенням усіх прав та обовязків по договору на позивача; зобовязати відповідача негайно передати в користування позивача окремі земельні ділянки загальною площею 34 кв.м, з розміщеними на ній господарськими спорудами, а саме: 1/3 сарая Б площею 26,76 кв.м, сарай Л площею 5,74 кв.м, ј вбиральні Д площею 1,5 кв.м та підвальні нежитлові приміщення А площею 5,5 кв.м, права власності на них визнати за позивачем; судовий збір стягнути з відповідача у сумі 640 грн. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що у 1994 році його мати подарувала йому та відповідачу частку будинковолодіння. З того часу сторони стали співвласниками майна, землі і все інше було спільним. Щоб не конфліктувати, сторони домовилися проживати по тимчасовій схемі до того моменту, коли відбудеться реальний розподіл. Відповідач незрозумілим позивачу чином отримала два документи на 150 кв.м землі і 1/6 частину будинку. У 2017 році відповідач подарувала їх іншій особі. Згідно договору дарування 1994 року було більше майна, ніж подарувала відповідач. Відповідно, на думку позивача, відповідач вийшла з договору дарування 1994 року, а він у договорі залишився. При цьому залишилася частина майна, від прав та обовязків на яке відповідач відмовилася. Тому позивач залишився власником того майна, яке є. У звязку з чим звернувся до суду з таким позовом. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пояснивши, що в договорі дарування 1994 року немає нічого про спільне користування. Це була спільна частка власності, виділена з загального майнового комплексу. У будинку є 6 співвласників, і поділ будинку не проведений, лише проведено розподіл згідно техпаспорту. Позивач повинен був вирішити з усіма співвласниками питання щодо майна, так як відсутні докази того, що сарай і інше майно належать відповідачу чи іншій особі. Зазначила, що вона користувалася земельною ділянкою згідно рішення суду, яке надав позивач, і не розуміє, чому ця земельна ділянка повинна відійти позивачу. У договорі дарування 1994 року земля не була означена, тому, якщо відповідач припинила право власності на будинок, та це не стосується права користування земельною ділянкою. Крім того, відповідачем 7 грудня 2017 року на адресу суду було подане письмове заперечення проти позову, в якому відповідач зазначила, що позов не містить будь-яких доказів щодо припинення права власності відповідача і зобовязання віддати її власність. Зазначила, що спосіб захисту, який зазначив позивач, не встановлений ст.16 ЦК України. Позивач ставить питання у позові про переведення на нього усіх прав та обовязків відповідача по договору 1994 року, тобто питання позбавляння відповідача її прав і обовязків за цим договором, але залишаючи його чинним в повному обсязі і посилаючись на нього, що є незаконним. Також позивач не обґрунтував на якій правовій підставі відповідач повинна передати йому в користування окремі земельні ділянки з розміщеними на них господарськими спорудами. Суд, заслухавши позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, які були додані позивачем до позовної заяви, встановив наступне. Згідно договору дарування від 27 травня 1994 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар кожен в рівних долях належну дарувальнику 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в місті Умані по вулиці К.Маркса (на даний час вул..Садова), 16, Черкаської області, який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м. На вказаній присадибній ділянці розташований один 1/3 част.глинобитний, обкладений цеглою, а 2/3 цегляний, критий асбофанерою жилий будинок «А» з прибудовами загальною жилою площею 175,1 кв.м, сараї «Б», «Е», «Ж», «И», гаражі «В», «Г», «З», уборна «Д», оглядова яма під «З», погріб «К», забор №1, ворота з кал.№2, підпорна стіна №3. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 2 липня 2004 року визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованою по вулиці Садовій, 16 міста Умані, з виділенням у користування співвласникам різної площі земельних ділянок. Згідно технічного паспорта на житловий будинок садибного типу по вулиці Садовій, 16 м.Умані, складеного 20.06.2012 року, у власності [PERSON] перебуває 1/6 частки вказаного будинку, а також вказано, що [PERSON] приватизовано земельну ділянку пл. 342 кв.м на підставі державного акту на право приватної власності від 22 квітня 2008 року серії ЯД №971959. Інші докази позивачем надані не були. У відповідності до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач не надав суду жодного доказу про те, що відповідач добровільно вийшла, як зазначив позивач, з договору дарування 1994 року, та відчужила свою частку у спільному майні, хоча вказаними обставинами позивач і обґрунтовує свої позовні вимоги. Подані позивачем докази свідчать лише про те, що позивач та відповідач являються співвласниками в рівних частках 1/3 будинковолодіння по вулиці Садовій, 16 в м.Умань. Враховуючи те, що позивач не надав суду доказів обставин, на які він посилається при обґрунтуванні своїх позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги позивача нічим не підтверджені і задоволенню не підлягають. Враховуючи те, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, і суд відмовляє у задоволенні позову, тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed