Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], КП ЖЕО Центрального району м. Сімферополя, третя особа - Центральний районний відділ у м. Сімферополі ГУ ДМС України в АР Крим про припинення договору найму, скасування реєстрації місця проживання. Позов мотивовано тим, що рішенням виконавчого комітету Сімферопольської міської Ради АР Крим № 3294 від 24.12.2008 року йому була виділена квартира [ADDRESS]. На вказане житлове приміщення 08 січня 2009 року йому був виданий ордер № 81 на службове житлове приміщення, яким йому на сім'ю із трьох осіб надано право вселення в дану квартиру житловою площею 33,3 кв.м, яка складається із двох кімнат. У січні 2009 року він разом зі своєю сім'єю вселився і проживає у вказаній квартирі і з ним був укладений договір найму на цю квартиру. Відповідач зареєстрована у цій квартирі 11 листопада 2010 року на підставі рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 26 жовтня 2010 року. У подальшому вказане рішення було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2010 року, справу направлено на новий судовий розгляд. При новому розгляді справи позов [PERSON] про визнання права користування спірною квартирою залишено без розгляду. Зважаючи на те, що відповідач була зареєстрована у спірній квартирі на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, на даний час у неї немає правових підстав користування спірною квартирою. Просив визнати припиненим договір найму квартири [ADDRESS], укладений 11.11.2010 року між КП ЖЕО Центрального району м. Сімферополя та відповідачем [PERSON], скасувати реєстрацію відповідача у спірній квартирі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити. Вважають, що позивач, як особа, що має речове право на спірну квартиру, на підставі ст.396 ЦК України має право захистити своє право шляхом вимагання припинення права користування відповідачем спірною квартирою. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухав позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси, фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду Сімферопольської міської Ради АР Крим. Позивач [PERSON] є наймачем вказаної квартири на підставі ордеру № 81, виданого 08 січня 2009 року виконавчим комітетом Сімферопольської міської Ради АР Крим на склад сім'ї із 3-х осіб у відповідності з рішенням № 3294 від 24.12.2008 року. Відповідач [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі на підставі рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 26 жовтня 2010 року по цивільній справі за її позовом до виконавчого комітету Сімферопольської міської Ради АР Крим, [PERSON], [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням, визнання недійсним рішення та ордеру на вселення в житлове приміщення (а.с.8-9). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2012 року рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 26 жовтня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду АР Крим від 30 травня 2011 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.10-11). Ухвалою Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 28 серпня 2013 року позовну заяву [PERSON] до виконавчого комітету Сімферопольської міської Ради АР Крим, [PERSON], [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням, визнання недійсним рішення та ордеру на вселення в житлове приміщення - залишено без розгляду. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS], зважаючи на те, що підстава, на якій вона придбала це право, на даний час відпала. У відповідності зі статтею 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно зі ст.18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Згідно з ч.1 ст.30 Житлового кодексу України державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду здійснюється Радами народних депутатів, їх виконавчими і розпорядчими органами, а також спеціально уповноваженими на те державними органами в порядку, встановленому законодавством. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року із змінами, в силу ст.61 ЖК житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст.18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім'ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивач, не будучи наймодавцем, а також власником спірної квартири, не може бути належною стороною у спорі та пред'являти позов про припинення договору найму між наймодавцем та іншим наймачем цієї квартири. Доводи позивача та його представника про можливість застосування до даних правовідносин положень ст.396 ЦК України, суд вважає помилковими, оскільки право володіння на чуже майно, а саме спірну квартиру, у позивача на підставі норм житлового законодавства не виникло. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що правових підстав звернення з даним позовом у позивача немає, отже у задоволенні його позову про припинення договору найму, скасування реєстрації місця проживання відповідача, має бути відмовлено.

Outcome: dismissed