Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до договору дарування , укладеного 24.09.2020 р. , зареєстрованого в реєстрі за номером 1492, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., він набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.09.2020 р., номер запису про право власності 38344372. У вказаній квартирі залишився зареєстрованим відповідач [PERSON] , який є членом сім`ї попереднього власника , який відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири між попередніми власниками був зобов`язаний знятися з реєстрації до 29.09.2020 року. Місцезнаходження відповідача позивачу невідомо, в квартирі відповідач на час укладення договору не мешкав і не мешкає на теперішній час. Реєстрація відповідача в житловому приміщенні створює позивачу перешкоджати у користуванні та розпорядженні своїм майном, обмежує у здійсненні права власності щодо нерухомого майна в повному обсязі, позивач не має змоги оформити субсидію на сплату комунальних послуг, вільно та безперешкодно розпоряджатися належним йому майном, несе зайві витрати по сплаті комунальних послуг за фактично не проживаючих осіб, тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 11.12.2020 року позовну заяву було прийнято до судового розгляду та відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання позивач не з`явився, про місце, час та розгляду справи був повідомлений своєчасно . Представником позивача через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача , в заяві зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився , причину відсутності суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток, однак поштові конверти повернулись на адресу суду із зазначенням «адресат відсутній». Крім того , відповідача повідомлено про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової справи. Повідомлень щодо поважності причин його відсутності, заяви про слухання справи за його відсутністю та відзиву на позов до суду не надходило. Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважаних причин. Враховуючи рішення ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» ( № 12307/16), яким визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб- сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. На підставі ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними у суду матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Представник позивача згідно з наданою заявою не заперечує проти заочного вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача та відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, укладеного 24.09.2020 р. , зареєстрованого в реєстрі за номером 1492, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., копія якого знаходиться в матеріалах справи, позивач [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.09.2020 р., номер запису про право власності 38344372, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копія якого знаходиться в матеріалах справи. У квартирі, яка належить позивачу на праві власності, залишився зареєстрованим відповідач [PERSON] , який є членом сім`ї попереднього власника , який відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири між попередніми власниками був зобов`язаний знятися з реєстрації до 29.09.2020 року. Місцезнаходження відповідача позивачу невідомо, в квартирі відповідач на час укладення договору не мешкав і не мешкає на теперішній час. Реєстрація відповідача в житловому приміщенні створює позивачу перешкоджати у користуванні та розпорядженні своїм майном, обмежує у здійсненні права власності щодо нерухомого майна в повному обсязі, позивач не має змоги оформити субсидію на сплату комунальних послуг, вільно та безперешкодно розпоряджатися належним йому майном, несе зайві витрати по сплаті комунальних послуг за фактично не проживаючих осіб, тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Згідно відповіді за запит Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради відповідач [PERSON] є зареєстрованим за адресою : [ADDRESS] з 15.12.2007 року по теперішній час. Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158 цс14. Враховуючи, що судом установлено на підставі зібраних по справі доказів те, що [PERSON] набув право власності на квартиру в якій залишається зареєстрованим [PERSON] , який в цій квартирі не проживає, є сторонньою особою позивачу, суд дійшов висновку про те, що відповідач втратив право користуватися спірним житлом. За таких обставин, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Outcome: approved