Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу. Позов обґрунтований тим, що 20.11.2018 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 6500,00 дол. США, зі строком погашення позики - 20.03.2019 року. Станом на даний час позика так і не повернута позивачеві, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача 6500,00 дол. США - суму боргу, 157,60 дол. США - 3% річних, 387,31 грн. - інфляційні втрати, 42385,57 грн. - пеню, а також судові витрати. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялись належним чином. Позивачем подано через канцелярію суду заяву, відповідно до змісту якої вбачається, що останній провести розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 20.11.2018 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 6500,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 20.03.2019 року. Факт укладення договору позики та отримання відповідачем вказаних грошових коштів підтверджено відповідною розпискою. Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, факт передачі грошових коштів від позивача відповідачу підтверджено. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи те, що відповідач не надав до суду жодних доказів на спростування обставин, викладених у позові, суд вбачає доведеним факт надання відповідачеві від позивача позики в розмірі 6500,00 доларів США та факт її неналежного повернення з боку відповідача. Відтак, суд вбачає достатньо підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 6500,00 доларів США основного боргу за договором позики. З огляду на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, сума боргу не підлягає переведенню до гривневого еквіваленту, адже борг має бути повернутий у тій валюті, в якій була надана позика. Так як валютою договору були долари США, суд вбачає за необхідне стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 6500,00 дол. США. Позивач просить суд також стягнути на його користь з відповідача штрафні санкції, щодо неналежного виконання умов договірного зобов`язання. Так, позивач просить суд стягнути на його користь 3% річних у розмірі 157,60 дол. США, інфляційні втрати в розмірі 387,31 грн. та пеню у розмірі 42385,57 грн. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З матеріалів справи вбачається, що кінцевим терміном погашення заборгованості є 20.03.2019 року, відтак обрахунок штрафних санкцій здійснюється з початком наступного дня, що настав після 20.03.2019 року. Пеня має стягуватись виключно у гривні, до такого висновку прийшла Велика палата Верховного суду у справі № 761/26293/16-ц від 20.03.2019 року. Нарахована позивачем сума пені за період з 21.03.2019 року по 10.01.2020 року становить 42385,57 грн. та підлягає стягненню з відповідача. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За підрахунками позивача сума 3% річних за час прострочення складає 158,14 дол. США. Разом з тим, у поданому позові позивач визначив її розмір у межах суми 157,60 дол. США. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Таким чином, сума 3% річних за період 21.03.2019 року по 10.09.2020 року підлягає стягненню з відповідача в межах грошової суми в розмірі 157,60 дол. США. Окрім того позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 387,31 грн. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Враховуючи те, що валютою позики є долари США, а не гривня, суд не вбачає жодної правової підстави для стягнення з відповідача суми інфляційних втрат. Відтак, в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 6500,00 доларів США - основного боргу, 157,60 доларів США - 3 % річних та 42385,57 грн. - пені. Щодо тверджень відповідача у запереченні на позов про повне погашення боргу та відмову позивача повертати розписку, то суд оцінює їх як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому, при вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу в розмірі 42000,00 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. В судовому засіданні 08.02.2021 року представником позивача подано заяву про розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, з якого вбачається що всього до виплати за надання правничої допомоги - 42000,00 грн. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи позивачем в порушення вимог статті 137 ЦПК України не надано суду договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів не достатньо для встановлення факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі в зазначеному до відшкодування розмірі. Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат, суд дійшов висновку, що адвокатом не доведено фактичного розміру понесених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, у зв`язку із чим відмовляє у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката.

Outcome: partial