Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] сільської ради, в якій посилався на те, що його батько [PERSON] помер 03.04.2014 року, за життя йому належала земельна ділянка та розташований на ній будинок, однак йому не було видано свідоцтва про право на спадщину по причині відсутності правовстановлюючого документа, тому просив визнати за [PERSON] право власності на будинок, розташований у с.Германівка Обухівського району Київської області, вул. Гагаріна,62 в порядку спадкування за законом, визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, розташовану в с.Германівка Обухівського району Київської області, вул. Гагаріна,62 в порядку спадкування за законом. Під час судового розгляду в якості співвідповідача було залучено [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на те, що позивач є спадкоємцем першої черги відносно майна померлого батька, будинок був придбаний матірю спадкодавця [PERSON] в 2003 році, а земельна ділянка куплена [PERSON], [PERSON] проживала із спадкодавцем сімєю, однак їй суд відмовив у поділі спадкового майна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на те, що проживала із [PERSON] однією сімєю, з 2004 року приймала участь у добудовах спірного будинку, тому має право на частку у спірному майні, при цьому відповідач взагалі до допомогав батьку та не приймав ніякої участі у будівництві, [PERSON] за життя не оформив права на спірне майно. Представник відповідача [PERSON] сільради в судове засіданні не зявився, хоч про час і місце судового розгляду належно повідомлений, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, по суті спору поклався на розсуд суду. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, матеріалами спадкової справи. Відповідач [PERSON] проживала із [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з січня 1995 року до 03.04.2014 року, що підтверджується судовим рішенням. 03 квітня 2002 року [PERSON] купив у [PERSON] земельну ділянку площею 0,2520 га по вул. Гагаріна, 62 в с. Германівка Обухівського району Київської області, що підтверджується договором, державним актом на право власності на землю ІУ-КВ № 089043 на імя [PERSON] 03 квітня 2002 року [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок жилої площею 19,6 кв.м, загальною площею 67 кв.м по вул. Гагаріна, 62 в с. Германівка Обухівського району Київської області, що підтверджується договором, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, технічним паспортом. 01.12.2003 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. 26.05.2004 року [PERSON] звернувся до Обухівської райдержнотконтори із заявоюб про прийняття спадщини [PERSON], однак будь-яких підтверджуючих документів, крім заяви та свідоцтва про смерть, не представив, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, заповіт відсутній, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Ступінь родинних звязків між [PERSON] та [PERSON] судом не встановлена, оскільки сторонами не подано, у матеріалах справи відсутні докази відповідних обставин. 03.04.2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21.11.2014 року встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з січня 1995 року до дня його смерті, визнано автомобіль ВАЗ 210994 спільною сумісною власністю цих осіб, що підтверджується судовими рішеннями. [PERSON] та [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] із заявавми про прийняття спадщини [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи. 11.03.2015 року позивачеві [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом відносно спадкового майна його батька [PERSON] у виді ? частки автомобіля, що підтверджується свідоцтвом, матеріалами спадкової справи. 11.03.2015 року приватним нотаріусом [PERSON] позивачеві було видано інформаційну довідку, а 06.08.2014 року відповідачеві надано аналогічну довідку, однак у встановленому законом порядку, а саме шляхом винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, нотаріусом не було відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину відносно спірного майна, що додатково вказує на те, що можливості позасудового врегулювання спору не вичерпані, а позов є передчасним. Вказані обставини підтверджуються довідкою нотаріуса, матеріалами спадкової справи. У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про земельну ділянку та будинок, які є обєктами спору, відсутні, що підтверджується інформаційною довідкою. Рішення про виділення земельної ділянки [PERSON] [PERSON] сільрадою не приймалось, що підтверджується листом. При наданні правової оцінки позовним вимогам суд приймає до уваги наступне. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. З матеріалів спадкової справи вбачається, що у позасудовому порядку позивач вчинив всі необхідні дії для прийняття спадщини свого батька, у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини подав заяву про прийняття спадщини до нотаріуса, наслідком чого було видання йому свідоцтва про право на спадщину відносно іншого спадкового майна, окрім спірної земельної ділянки та будинку, на яку не подано правовстановлюючих документів. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК (435-15) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив. Позивачі є спадкоємцем за законом першої черги, у позасудовому порядку набув і оформив право на спадщину батька стосовно іншого спадкового майна, окрім того, яке є спірним по цій справі. Відповідач [PERSON] відноситься до спадкоємців за законом четвертої черги, тому перевагу на спадкування має саме позивач. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно п.п. „а,б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Під час розгляду справи суду не подано рішення органу місцевого самоврядування, яке б слугувало підставою для набуття спадкодавцеві права власності на спірну земельну ділянку, відсутні відомості і будь-які докази виготовлення, видачі власникові визначеного законодавством документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Крім того, суд враховує відсутність у позовній заяві відомостей про площу земельної ділянки, її кадастровий номер, цільове призначення, відсутність відомості про правовий статус будинку (садовий, житловий тощо), площу та інші технічні характеристики будинку, що унеможливлює достатню ідентифікацію предметів спору. При цьому правовстановлюючий документ на земельну ділянка на імя спадкодавця відсутній взагалі, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про обєкти спору відсутні, а останні відомості про будинок містяться у технічному паспорті, виготовленому 17.11.2004 року і не враховуючи добудови, проведені протягом останніх десяти років спільного проживання відповідача із спадкодавцем. Вартість обєктів нерухомого майна взагалі нічим не підтверджена, а визначена позивачем ціна позову є явно заниженою. Належними і допустимими доказами вказані обставини не підтверджені. Враховуючи викладене, суд вважає, що під час судового розгляду не доведено належними і допустимими доказами правомірне виникнення у спадкодавця права власності на земельну ділянку та будинок як обєктів нерухомого майна. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ч.2 ст.1299 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Суд вважає, що спадкодавець за життя у встановленому законом порядку не набув і не зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку, і будинок, не отримав у належній передбаченій законодавством формі правовстановлюючого документа на них, тому спірні обєкти нерухомості не є спадковим майном, а позивачі не може успадковувати ненабуте спадкодавцем право власності. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передбачені ст.392 ЦК України умови предявлення позову про визнання права власності в спірних правовідносинах відсутні, оскільки відповідач не оспорював прав позивачів, правовстановлюючий документ на спірну ділянку не втрачений, більш того, він навіть не виготовлявся і не видавався спадкодавцеві. Згідно ч.2 ст.1299 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Враховуючи викладене вище, суд вважає неможливим задовольнити позовні вимоги щодо визнання права власності позивача на спірне нерухоме майно, оскільки за матеріалами справи наявність такого права і правомірність його набуття не підтверджені належними і допустимими доказами. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши місце і час відкриття спадщини, коло спадкоємців, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна, суд вважає недоведеними під час розгляду спору посилання позову про порушення законних прав та інтересів позивача, правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає, тому суд приходить до висновку про неможливість судового захисту прав позивача у обраний позовом спосіб. За таких обставин, позовні вимоги суд вважає необґрунтованими, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed