Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив суд визнати недійсними договори дарування від 24.06.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину квартири під №25 у будинку під №81-Д по вуд. [PERSON] в м. Одесі, посвідчений ПН ОМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №4-3103 та від 21.07.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо дарування 1/2 частини під №25 у будинку під №81-Д по вуд. [PERSON] в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1329, скасувати державну реєстрацію таких правочинів. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач виходив з того, що вказана квартира належала на праві спільної часткової власності позивачу та [PERSON], по 1/2 частині кожному, без виділу часток в натурі. В подальшому [PERSON] уклала з [PERSON] зазначений договір дарування, однак за переконанням позивача такий договір суперечить закону оскільки відповідно до правових посилань позивача на положення ст. 358, 364 ЦК України, дарувальник не мала права одноосібно, без погодження з співвласником, розпорядитися приналежною їй часткою у праві спільної сумісної власності, що є підставою для визнання договору недійсним відповідно до положень ст. 203, ст. 215 ЦК України. Щодо недійсності договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON], то позивач виходив з неналежності підстав набуття таким дарувальником нерухомого майна у власність, та відповідно відсутність у нього права розпорядження таким майном. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] звернулась до суду з письмовими поясненнями щодо обставин посвідчення нею зазначених договорів дарування №1329 від 21.07.2010 року та №4-3103 від 24.06.2004 року, відповідно до яких наголошувала на законності таких правочинів та, відповідно, на дотриманні порядку їх укладення. Відповідач [PERSON]Є звернулась до суду з письмовими поясненнями у яких вказуючи на обставини укладення договору дарування №4-3103 від 24.06.2004 року, відповідно до якого вона подарувала нині померлому [PERSON] приналежну їй частку нерухомого майна, та за якими вона вважала, що уклала з вказаною особою договір довічного утримання, у вирішення питання про визнання договору дарування недійсним покладалась на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] звернулась до суд з письмовими поясненнями, у яких вказувала на необєктивне тлумачення стороною позивача норм матеріального права та на пропуск ними строків позовної давності. З такого просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки спірні правочини було укладено з додержанням вимог законодавства. В судовому засіданні представник позивача наголошувала на викладених у позові обставинах, зауважувала про поважні причини пропуску строків позовної давності, та просила суд задовольнити заявлені позивачем вимоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з наведених у письмових поясненнях підстав. Відповідач [PERSON] та третя особа ПН ОМНО [PERSON], звернулись до суду з заявами про вирішення справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, можливим розглянути справу без участі [PERSON] та ПН ОМНО [PERSON] та ухвалити рішення по суті позовних вимог. Так, з матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлені наступні фактичні та юридичні обставини. Відповідно до договору дарування від 24 червня 2004 року, що укладений між [PERSON], дарувальником, та [PERSON], обдарованим, щодо дарування 1/2 частини квартири під №25 у будинку під №81-Д по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі, який посвідчено ПН ОМНО [PERSON], та зареєстровано у відповідному реєстрі за №4-3103, дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 15.06.2001 року за №4-18067, та зареєстрованого у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в книзі №412 пр. на стор. 46 за №2606, р.№6219036 належала 1/2 частина квартири №25 у будинку під №81-Д по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі, та вона розпорядилась нею, подарувавши [PERSON] В подальшому [PERSON], вже будучи власником такого майна на підставі зазначеного договору дарування, подарував його [PERSON], про що було укладено договір дарування №1329 від 21.07.2010 року, який посвідчено ПН ОМНО [PERSON] Також з наданих сторонами у судовому засіданні пояснень, [PERSON], на час розгляду справи помер, а 1/2 частина квартири, право власності на яку переходило відповідно до оскаржуваних договорів зареєстровано за відповідачем [PERSON]. Відповідно до ст. 10, ст. 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1-3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до положень ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 203 ЦК України\~передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~ст. 203 ЦК України. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність представлених стороною позивача доказів, дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності підстав, встановлених законом для визнання вказаного правочину недійсним, що підставою для відмови у задоволенні позову. Так, відповідно до налізу положень ст. 316-319 ЦК України правом власності є право особи на майно, що включає в себе право володіння, користування та розпорядження, якими така особа користується на власний розсуд. Правовий режим майна, що перебуває у спільній частковій власності врегульовано спеціальними положеннями, глави 26 Цивільного Кодексу України та зокрема ст.355 ЦК, з положень якої вбачається, що\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При цьому твердження позивача про те, що відчуження майна співвласником права спільної часткової власності здійснюється за згодою другого співвласника є хибним, в силу положень ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Разом з тим Цивільним Кодексом України передбачено лише один випадок, коли необхідна згода співвласника, а саме у разі продажу частки майна, що знаходиться у спільній частковій власності, натомість з обставин справи вбачається що позивач оскаржує договори дарування. Відповідно до положень ст. 717, 718 ЦК України, договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Аналогічних висновків, щодо відсутності у потребі згоди іншого співвласника на укладення договору дарування, дійшов Верховний суд України (від 01.02.2014 року). Так, з наведених фактичних та правових обставин вбачається, що [PERSON], будучи належним власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] розпорядилась таким майном на власний розсуд та відчужила таке майно на користь [PERSON], а той його прийняв у спосіб, передбачений законом , а саме - шляхом укладення дослідженого вище договору дарування за формою, що відповідає положенням ст.ст. 203, 209, ч.2 ст. 719 ЦК України, а за такого, приймаючи до уваги й те, що відповідно до встановлених обставин справи сторонами договорів дарування їх істотні умови були виконані в повному обсязі, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору від 24.06.2004 року, №4-3103, недійсним. Вимоги позову про визнання недійсним договору дарування №1329 від 21.07.2010 року та про скасування державної реєстрації таких правочинів є похідними від вимог про визнання недійсним договору дарування №4-3103 від 24.06.2004 року, а отже за попередніми висновками суду задоволенню також не підлягають. Разом з тим суд зазначає і про те, що на час розгляду справи спірні договори є чинними, та у випадку визнання судом їх недійсними саме таке рішення є належною підставою для внесення відповідних відомостей до державних реєстрів, та на теперішній час наявності спору щодо державної реєстрації правочинів перед судом не доведено. Окрім того суд звертає увагу і на те, що сторонами не надано до суду будь-яких належних доказів щодо смерті [PERSON] (свідоцтва про смерть, копії відповідного актового запису) і належних доказів щодо поточної приналежності спірної частини квартири, будь-яких актуальних відомостей про наявність чи відсутність обтяжень щодо такого майна. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у випадку, коли у задоволенні позовних вимог судом відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed