Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду\~ з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлової квартири №23, розташованої по вул. Першотравневій, 41 в смт. Побузьке Голованівського району Кіровоградської області, в якому зареєстрована відповідач. Позивач зазначає, що [PERSON] була його дружиною яка не проживає в зазначеній квартирі з вересня 2005 року по даний час. Позивач не звертався до відповідача з проханням добровільно виписатись з належної йому квартири, оскільки йому невідоме місце її проживання. У звязку з наведеним, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловою квартирою №23, яка розташована по вул. Першотравневій, 41 в смт. Побузьке Голованівського району Кіровоградської області. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, згодний на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання двічі не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заяв про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавала. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В порядку ст. 158 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 ЦПК України,\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення (частина 2 статті 16 ЦК України). В силу ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Судом встановлено, що позивач являється власником житлової квартири №23, розташованої в будинку №41 по вул. Першотравневій в смт. Побузьке Голованівського району Кіровоградської області, на підставі договору дарування від 14.12.2004 року, зареєстрованого 26.09.2007 року за №1017/6 в Ульяновському МБТІ (а.с. 5-6). Відповідно довідки Побузької селищної ради Голованівського району Кіровоградської області від 14.09.2017 року №02-19/1178 (а.с. 39) та довідки Голованівського районного сектору УДМС України в Кіровоградській області від 07.09.2017 року №986 (а.с. 32), місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване в [INFO]. Як вбачається з копії домової книги квартири №23 житлового будинку по вул. Першотравневій, 41, в смт. Побузьке Голованівського району Кіровоградської області, місце проживання відповідача зареєстроване в цій квартирі з 02.02.2005 року (а.с. 16-20). З 12.03.2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 17.12.2012 року, що набрало законної сили 07.01.2013 року (а.с. 7). Згідно акту обстеження на факт проживання від 02.03.2017 року, складеного селищним головою [PERSON], депутатом селищної ради [PERSON], сусідами [PERSON] та [PERSON], за результатами обстеження домоволодіння [ADDRESS], встановлено, що [PERSON] не проживає за цією адресою з вересня 2011 року (а.с. 13). Як вбачається з письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] відповідач [PERSON] з вересня 2011 року [ADDRESS] не проживає, своїми дітьми не займається, дітей не провідує (а.с. 8-9). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За нормами ст. 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР). Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, судом встановлено, що відповідач, яка була дружиною позивача та з якою припиненні сімейні відносини, у житловій квартирі [ADDRESS], що належить на праві особистої власності позивачу, більше року (з вересня 2011 року) не проживає, про причини відсутності за місцем реєстрації понад один рік суду не повідомила, а тому суд приходить до висновку про відсутність таких причин. У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідач втратила право користування житловою квартирою позивача та добровільно не знялася з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Позивачем не заявлено вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved