Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. У позовній заяві покликається на ту обставину, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. У даній квартирі зареєстровано місце проживання також відповідачів. Відповідачі зареєстровані у спірній квартирі, однак не проживають у ній з 2015 року, добровільно знятись з реєстрації за цією адресою відповідачі не бажають, а тому він змушений звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], зобов»язати їх знятись з реєстрації за вказаною адресою. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просить його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином двічі повідомлені про час та місце розгляду справи, для участі у розгляді справи повторно не з»явились, заяви про розгляд справи у їх відсутність суду не подали, а тому за згодою позивача суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], що стверджується витягом про реєстрацію права власності. Як вбачається з копії будинкової книги, в належній позивачу на праві приватної власності квартирі зареєстроване місце проживання також і відповідачів по справі. Доводи позивача про те, що відповідачі більше року не проживають у спірній квартирі, підтвердили також свідки [PERSON] та [PERSON] Враховуючи ту обставину, що відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні понад один рік, проживають за іншим місцем проживання, що також стверджується показаннями свідка [PERSON], а тому позов слід задовольнити в частині визнання осіб такими, що втратили право користування спірним житлом. Стосовно позовної вимоги про зобов»язання відповідачів знятись з реєстрації місця проживання, то суд відмовляє у задоволенні цієї вимоги, оскільки вона не ґрунтується на законі. Саме по собі визнання їх такими що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття їх з реєстрації місця проживання за спірною адресою. На підставі ст.88 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, суд стягує в його користь з відповідача. На підставі викладеного, ст.405 ЦК України,

Outcome: partial