Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. Позовні вимоги мотивує тим, що 10 листопада 2017 року між [PERSON] («Лізингоодержувач») та ПАТ КБ «ПриватБанк» («Лізингодавець») було укладено договір фінансового лізингу № №МК00А!00000154. Відповідно до п.2.1 Договору Лізингу Лізингодавець зобов`язується набути у власність вказаний Лізингоодержувачем автомобіль (Предмет Лізингу) і надати Лізингоодержувачу це майно за плату в тимчасове користування. Відповідно до ст. 14 даного Договору Лізингу предметом лізингу є автомобіль згідно зі специфікацією, викладеною в Додатку № 1, а саме: марка: BMV 7401, рік випуску: 1998, седан/Лифтбек, номер кузова: [NUMBER] , строком на 60 місяців (п.14.2 ст. 14 договору Лізингу). Відповідно до п.14.10 ст.14 Договору Лізингу щомісяця в Період сплати лізингових платежів Лізингоодержувач сплачує лізинговий платіж в розмірі 3340.00 грн. На виконання умов договору на рахунок відповідача позивачем у період з 10.11.2017 року по 28.04.2020 року сплачено всі суми згідно із додатку № 2 до Договору Лізингу, що в загальному складає 135 650,00 гривень. Зазначає, що Лізингодавець має право на підставі п. 6.3.3 ст. 6 Договору Лізингу відмовитись від цього договору шляхом дострокового розірвання у випадках, передбачених чинним законодавством України, але Лізингоодержувач відповідно до п. 6.4 ст. 6 Договору Лізингу позбавлений вище зазначеного права. Відповідно до п. 9.4 ст. 9 Договору Лізингу у разі порушення Лізингоодержувачем будь-якого із зобов`язань, передбачених у ст. 6.2.9, 6.2.10, 6.2.11, 6.2.15 договору, він сплачує Лізингодавцю штраф у розмірі 100% від загальної вартості Предмета лізингу у т.ч. ПДВ), зазначеного в Специфікації. Виходячи із вище зазначеного випливає, що умови указаного договору не відповідають положенням законодавства про захист прав споживачів, оскільки є несправедливими та створюють істотний дисбаланс між договірними правами і обов`язками сторін, що є підставою для визнання цього договору недійсним в порядку ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». В оспорюваному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов`язаннями відповідає продавець. Посилається, що він отримав повідомлення про розірвання договору фінансового лізингу № МК00А!0000154 від 10.10.2017 року. Причиною розірвання даного договору зазначено порушення позивачем п. 6.2.5 Договору Лізингу. Крім того, у повідомленні вказано, що Лізингодавцем на його адресу направлялося відповідне письмове повідомлення про настання Дефолту, яка не була задоволена, подія Дефолту не була усунута. Дане повідомлення, не відповідає дійсності, так як ним жодного повідомлення про настання події Дефолту не отримувалося. Вищезазначені дії свідчать про незаконність дій відповідача, чим завдали йому і моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 50000,00 гривень. Враховуючи вищенаведене, просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу автомобіля №МК 00А!00000154 від 10.11.2017 року, укладений 10 листопада 2017 року [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Байса Олега Володимировича, що діє на підставі Довіреності посвідченої Каримовою Н.С., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 25.05.2017 року, за реєстром №3399, стягнути з AT КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти в сумі 135 650 гривень, сплачені на користь AT КБ «ПриватБанк» на виконання умов Договору договір фінансового лізингу автомобіля № МК 00А!00000154 від 10.11.2017 року, укладений 10 листопада 2017 року [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнути з AT КБ «ПриватБанк» на його користь 50 000,00 гривень моральної шкоди. Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлявся належними чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. 28.07.2020 року представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, оскільки вважає їх безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Посилається, що свої зобов`язання за Договором лізингу ПАТ КБ »Приватбанк» виконав в повному обсязі, набувши у власність предмет Лізингу та передавши позивачу у користування за передбачену Додатком №2 до договору фінансового лізингу №МК00А0000154 від 10.11.2017. В свою чергу Позивач зобов`язався прийняти предмет лізингу, будь яких заперечень умов договору Лізингу та якості автомобіля не заявляв, в подальшому сплачував лізинг, інші платежі згідно з умовами вказаного договору. Також зазначає, що відсутній дисбаланс договірних прав та обов`язків, так як з договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до п. 14.1. Договору предмет договору передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 60 місяців з моменту підписання графіку лізингових платежі. Належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. З аналізу умов договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду [PERSON] , а отже твердження про завдання шкоди відповідачу є безпідставним та недоведеним. Таким чином, правові підстави для визнання договору недійсним відсутні, а відтак в задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Положеннями статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 10 листопада 2017 року між [PERSON] («Лізингоодержувач») та ПАТ КБ «ПриватБанк» («Лізингодавець») було укладено договір фінансового лізингу № №МК00А!00000154, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Переста Я.О. ( а.с.10-13). Відповідно до п.2.1 Договору Лізингу Лізингодавець зобов`язується набути у власність вказаний Лізингоодержувачем автомобіль (Предмет Лізингу) і надати Лізингоодержувачу це майно за плату в тимчасове користування. Відповідно до п.14.1 даного Договору Лізингу предметом лізингу є автомобіль згідно зі специфікацією, викладеною в Додатку № 1, а саме: марка: BMV 7401, рік випуску: 1998, седан/Лифтбек, номер кузова: [NUMBER] . Строком на 60 місяців (п.14.2 ст. 14 договору Лізингу). Відповідно до п.14.10 ст.14 Договору Лізингу щомісяця в Період сплати лізингових платежів Лізингоодержувач сплачує лізинговий платіж в розмірі 3340.00 грн. ( а.с. 14). Відповідно до розрахунку до Договору фінансового лізингу № №МК00А!00000154 від 10.11.2017 року, відповідачем у період з 10.11.2017 року по 28.04.2020 року сплачено всі суми згідно із додатку № 2 до Договору Лізингу, що в загальному складає 135 650 грн. ( а.с. 17-20). Відповідно до повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15.04.2020 року «Про розірвання договору фінансового лізингу» останній повідомив [PERSON] про розірвання договору фінансового лізингу. Причиною розірвання даного договору зазначено порушення п. 6.2.5 Договору Лізингу. Крім того, у повідомленні вказано, що Лізингодавцем на адресу [PERSON] направлялося відповідне письмове повідомлення про настання Дефолту, яка не була задоволена, подія Дефолту не була усунута. ( а.с. 33). З відповіді на повідомлення від 15.05.2020 року вбачається, що жодного повідомлення про настання події Дефолту позивач не отримував, кожного разу при отриманні повідомлення про необхідність огляду предмета лізингу жодних перешкод остання не чинить. Всі платежі сплачується вчасно. ( а.с. 35). Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності; 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Аналіз договору фінансового лізингу від 10 листопада 2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, звужені обов`язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов`язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; у пунктах 9.2 , 9.3, 9.4, 9.5., 9.6, 9.8, 9.10, 9.11, 9.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов`язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов`язання та непропорційно великий розмір штрафу. Також позивач позбавлений права за наявності фінансової можливості достроково виконати умови договору скоріше одного року з дати підписання сторонами акту прийому-передачі. З укладеного між сторонами договору вбачається виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов`язків, звужені обов`язки лізингодавця, встановлені в Законі України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства. Таким чином, оспорюваний договір фінансового лізингу від 10 листопада 2017 року № МК00А!00000154 укладений між сторонами, містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця. Ураховуючи наведені положення закону та невідповідність положень договору фінансового лізингу вимогам ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить висновку, що укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» договір фінансового лізингу слід визнати недійсним недійсним. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 185/2696/16-ц (провадження № 61-9499св18), від 14 березня 2018 року у справі № 173/124/16 (провадження № 61-8968св18). Також судом встановлено, що відповідно до розрахунку до Договору фінансового лізингу № №МК00А!00000154 від 10.11.2017 року, відповідачем у період з 10.11.2017 року по 28.04.2020 року сплачено суми згідно із додатку № 2 до Договору Лізингу, що в загальному складає 135 650 грн.( а.с. 17-20) Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За таких обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача коштів, які були сплачені на виконання оспорюваного правочину - договору фінансового лізингу, а саме 135 650,00 гривень. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 50 000,00 гривень, суд констатує наступне. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). У даній справі судом не встановлено, що [PERSON] завдано моральну шкоду укладенням недійсного правочину, стороною якого він є, в результаті винних дій відповідача. Враховуючи, що не встановлено вину виключно відповідача у таких діях, тому відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу з цих підстав. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved