Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з первісним позовом, мотивуючи його тим, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року членами даного колгоспного двору був він ( [PERSON] ), [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняв він ( [PERSON] ) та його батько (чоловік [PERSON] ), як спадкоємці першої черги за законом. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли він ( [PERSON] ) та його рідна сестра [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом. [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на: - 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 83,9 кв. м, житловою площею 51,8 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; - 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 83,9 кв. м, житловою площею 51,8 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; - 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 83,9 кв. м, житловою площею 51,8 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами у порядку спадкування, як членом колишнього колгоспного двору. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй, як члену колгоспного двору, 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. Єдиним спадкоємцем [PERSON] , який прийняв спадщину, є її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] . Вона ( [PERSON] ) та її рідний брат [PERSON] на спадкове майно не претендували, спадщину не приймали, не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та заяв про прийняття спадщини не подавали. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла вона ( [PERSON] ) та [PERSON] . У 2016 році вона ( [PERSON] ) вирішила належним чином оформити спадщину після смерті [PERSON] , отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкові земельні ділянки, а у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий житловий будинок їй ( [PERSON] ) було відмовлено нотаріусом у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Вона ( [PERSON] ) вимоги за первісним позовом визнає частково, вважає, що [PERSON] не набув права на частку у колгоспному дворі, оскільки ніколи не брав участі своєю працею чи коштами у створенні майна цього двору та веденні господарства у ньому. Реєстрація місця проживання [PERSON] у колгоспному дворі з 1990 року надавала йому лише право на користування цим майном, а не права власності на нього. Станом на 15 серпня 2014 року [PERSON] фактично не проживав разом із [PERSON] , а тому не прийняв спадщину після її смерті. У 2003 році після укладення шлюбу [PERSON] переїхав на постійне місце проживання до своєї дружини, а саме в [ADDRESS] , де проживає до цього часу. [PERSON] просила суд: - встановити факт непроживання [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; - визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 83,9 кв. м, житловою площею 51,8 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; - стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. У судовому засіданні [PERSON] та його представник адвокат Прокопець С.М. позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Вимоги за зустрічним позовом не визнали повністю, просили відмовити у їх задоволенні, [PERSON] пояснив, що починаючи з 1977 року його місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . У період з 1986 року по 1988 рік він перебував на строковій військовій службі. 3 листопада 2003 року він одружився та переїхав на проживання в будинок дружини, який розташований в [ADDRESS] . У 2005 році у нього народився син, станом на 2005 рік він з сім`єю проживав в [ADDRESS] . Взимку 2006 чи 2007 року у сім`ї почалися сварки, а тому дружина повернулася проживати у свій будинок. З цього часу він ( [PERSON] ) став фактично проживати на два домогосподарства, а саме [ADDRESS] та [ADDRESS] . Він ( [PERSON] ) на роботу їздив то з одного домогосподарства, то з іншого. На день смерті як матері, так і батька, він ( [PERSON] ) проживав разом із ними в [ADDRESS] , постійно здійснював за ними догляд до дня їх смерті. У судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат Салій О.О. позовні вимоги за первісним позовом визнали частково, не заперечували проти визнання за [PERSON] у порядку спадкування після смерті [PERSON] права власності на 1/2 частину жилого будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали у повному обсязі з підстав, які зазначені у зустрічній позовній заяві, та просили їх задовольнити.\~\~\~\~\~ У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада не заперечує проти задоволення позовних вимог, просив розгляд справи проводити без їх участі, сплачену позивачами суму судового збору покласти за рахунок позивачів, оскільки міська рада не вчиняла жодних дій, які б порушували права позивачів. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника Носівської міської ради Чернігівської області за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] дали показання, суть яких зводиться до того, що у 2014 році [PERSON] проживав разом із своїми батьками в [ADDRESS] , постійно здійснював за ними догляд. [PERSON] до батьків приїздила лише на свята. Дружина [PERSON] проживала в [ADDRESS] . [PERSON] періодично навідувався до дружини, але більше часу проводив у батьківському господарстві. [PERSON] говорив, що він построїв [PERSON] житло, а тому спадковий житловий будинок залишиться [PERSON] . У судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] дали показання, суть яких зводиться до того, що догляд за [PERSON] здійснювала її\~ дочка [PERSON] У 2003 році [PERSON] одружився та став проживати у будинку дружини в [ADDRESS] , де проживає і до цього часу. На день смерті [PERSON] фактично [PERSON] не проживав разом із нею, у спірному будинку власного ліжка не мав. Вислухавши учасників справи, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9; 11). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Статтею 120 ЦК УРСР встановлено, що майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Підпунктом «а» п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» встановлено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). У судовому засіданні встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією довідки Володьководівицької сільської ради № 1871 від 2 листопада 2016 року (а.с. 9). За таких обставин [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належало по 1/3 частині житлового будинку [ADDRESS] , як членам колишнього колгоспного двору. Доводи [PERSON] та її представника про те, що [PERSON] не набув права на частку у колгоспному дворі, оскільки ніколи не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору суд визнає необґрунтованими та такими, що спростовуються доказами по справі (а.с. 68-71), якими підтверджується те, що місце проживання [PERSON] починаючи з 1977 року і по теперішній час зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . У період з 1985 року по 1990 рік [PERSON] навчався в Ніжинському ордені «Знак Пошани» технікуму механізації с. г. ім. Ленінського комсомолу та з 1986 року по 1988 рік перебував на строковій військовій службі. Таким чином, [PERSON] не може вважатися таким, що втратив право на частку в колгоспному дворі [ADDRESS] . У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] звертався до Центру надання адміністративних послуг Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області з метою реєстрації за собою права власності на належну йому, як члену колишнього колгоспного двору, 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , але отримав відмову у зв`язку із тим, що державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору, що підтверджується повідомленням № 40/13-18 від 2 листопада 2017 року (а.с. 25). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не складала, спадкова справа після її смерті не заводилася, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 26-28). Таким чином, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У судовому засіданні встановлено, що спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом є чоловік [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 7; 8) та поясненнями учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, у редакції, яка була чинною станом на 15 серпня 2014 року, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України, у редакції, яка була чинною станом на 15 серпня 2014 року,\~ встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України та пунктів 3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі Порядок), у редакціях, які були чинними станом на 15 серпня 2014 року, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Тобто, навіть у випадку невжиття спадкоємцем будь-яких дій для прийняття спадщини чи незнання про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв спадщину. Тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначено. Частиною 1 ст. 1221 ЦК України встановлено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2 та 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у редакції, яка була чинною станом на 15 серпня 2014 року, встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. З копії довідки Володьководівицької сільської ради Носівського району Чернігівської області № 1869 від 2 листопада 2016 року (а.с. 10) вбачається, що на день смерті [PERSON] проживала в [ADDRESS] . Разом із нею на день смерті були зареєстровані та проживали чоловік [PERSON] і син [PERSON] . [PERSON] та її представник не оспорювали те, що [PERSON] зареєстрований в житловому будинку, в якому на день смерті була зареєстрована і спадкодавець [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. [PERSON] та її представником не надано суду: - доказів реєстрації [PERSON] в іншому місці, як і не надано доказів втрати [PERSON] права користування спірним житловим будинком, шляхом зняття його з реєстраційного обліку на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ; - достовірних та достатніх доказів про те, що [PERSON] станом на 15 серпня 2014 року не проживав за адресою: [ADDRESS] . Доводи [PERSON] та її представника в цій частині суд визнає необґрунтованими та такими, що спростовуються доказами по справі. Наданий [PERSON] та її представником акт обстеження від 1 серпня 2017 року, а також показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не спростовують факт реєстрації [PERSON] в спірному житловому будинку та не підтверджують його реєстрацію в іншому місці, ніж спірний житловий будинок. Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для встановлення факту непроживання [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Таким чином, [PERSON] та [PERSON] в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] , успадкували після її смерті по 1/6 частині житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не складав, спадщину після його смерті прийняли син [PERSON] та дочка [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 35-42). У судовому засіданні встановлено, що нотаріус відмовив [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , в зв`язку із відсутністю на нього правовстановлюючого документа, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 208/02-31 від 3 березня 2017 року (а.с. 16). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З матеріалів справи вбачається, що на житловий будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а.с. 12-14). Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов\~ - частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У судовому засіданні встановлено, що при зверненні до суду з первісним позовом [PERSON] поніс судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 872,09 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 1). З матеріалів справи (а.с. 46-а) вбачається, що при зверненні до суду із зустрічним позовом [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 901,39 грн., при тому, що відповідно до Закону України «Про судовий збір» (у редакції, що діяла станом на 27 листопада 2017 року) повинна була сплатити судовий збір у розмірі 1 280 грн. (640 грн. за вимогу немайнового характеру + 640 грн. за вимогу майнового характеру). Суд вважає, що відсутні підстави для покладення на Носівську міську раду Чернігівської області судових витрат по справі, оскільки вона не вчинила жодних дій, які б порушували права позивача, як за первісним, так і за зустрічним позовами. Ураховуючи вищевикладене, а також те, що первісний позов задоволено у повному обсязі, а зустрічний позов задоволено частково, відповідно ст. 141 ЦПК України: - з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню недоплачена сума судового збору у розмірі 378,61 грн.; - з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 872,09 грн.; - з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. (за вимогу майнового характеру). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial