Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання, визначення місця проживання дитини, визначення розміру аліментів на утримання дитини та способу участі батька у її вихованні. У позові зазначив, що між ним та відповідачкою [PERSON] ([PERSON]) 30.04.2015 року зареєстровано шлюб, від якого мають доньку [PERSON], [INFO]. Вказував, що має 2 групу інвалідності та через це вимушений періодично лікуватись і посилено харчуватись. З цих причин відповідач не бажає жити з ним спільно, а коли він запропонував їй розлучитися по взаємному бажанню, визначити розмір аліментів на утриманні дитини і виховувати її разом, не перебуваючи в шлюбі, вона відмовилась, а через деякий час виїхала з дитиною мешкати до своїх батьків. Враховуючи небажання відповідачки мешкати спільно з ним, просив суд встановити для подружжя режим окремого проживання та визначити місцем проживання для відповідачки та їх спільної дитини: квартиру [ADDRESS], призначити аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, визначити спосіб участі батька у вихованні дитини та встановити наступний графік його спілкування з [PERSON]: не менше 2 годин двічі на місяць в один вихідний день (в суботу або неділю) з можливістю вільного пересування по місту за домовленістю та у присутності матері; під час відпустки батька в літній період за попереднім узгодженням з матірю щодо місця, часу та тривалості такого відпочинку; здійснення побачень тривалістю не менше 2 годин під час державних свят та в день народження дитини з правом вільного пересування містом за домовленістю з матірю. У судовому засіданні позивач підтримав позов у повному обсязі, наполягає на його задовленні. Відповідач у судове засідання не зявилася, від неї надійшла заява з проханням розглянути справу за її відсутності, проти позову не заперечує. Представник третьої особи орган опіки та піклування у судове засідання теж не зявився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності, яка містить прохання про вирішення справи за його відсутності та прийняти рішення на розсуд суду, що в силу ст. 36 ЦПК України є підставою для розгляду справи без участі представника органу з захисту прав дитини. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та представника третьої особи. Заслухавши пояснення позивача, зясувавши обставини справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис № 362. Після державної реєстрації шлюбу наречена обрала прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 8). 21 липня 2015 року у подружжя народилася дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 9). Як вбачається з акту № 772 та довідки абонентів від 10.12.2005 року, [PERSON] та її дочка [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [INFO] (а.с. 26-27). Згідно зі ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розяснено, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК України необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Суд, вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК України, повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Статтею 160 СК України передбачено, що місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За змістом ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження факту неможливості чи небажання дружини проживати спільно, тому позовні вимоги щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя, визначення місця проживання дитини задоволенню не підлягають. Не підлягають задоволенню і вимоги про визначення розміру аліментів на утримання дитини з таких підстав. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Вимогами ст. 18 СК України передбачено способи захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, примусове виконання добровільно невиконаного обовязку. За ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З аналізу наведених норм закону випливає, що підставою для предявлення позову про стягнення аліментів є наявність добровільно невиконаного обовязку щодо утримання дитини, тобто такий позов має право предявити мати чи батько, з яким проживає дитина. Враховуючи те, що [PERSON], з якою проживає дитина, з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину не звернулась, відсутні підстави для їх примусового стягнення з позивача. Позовні вимоги про визначення способу участі батька у вихованні дитини підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. В силу ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Наведене правило узгоджується із змістом ст. 153 СК України, відповідно до якої мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обовязки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Частина друга ст.157 СК України додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, а праву на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні цього права. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та малолітньої дитини, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Outcome: partial