Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи - Руськополянська сільська рада Черкаського району Черкаської області, нотаріус Черкаського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння та визнання права власності на домоволодіння. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що в серпні 1997 року він та відповідач [PERSON] уклали угоду, відповідно до якої відповідач зобов'язався передати позивачу у власність домоволодіння по [ADDRESS], а той в свою чергу зобов'язався прийняти домоволодіння та сплатити відповідачу 1400 доларів США, або суму еквіваленту в національній валюті. 15 серпня 1997 року відповідач передав йому ключі від домоволодіння, а він в свою чергу сплатив відповідачу 1400 доларів США, що на той час становило 3709 грн., про що останній написав розписку. Відповідач передав йому ключі від спірного будинку і вони домоволися письмово оформити та посвідчити укладення договору купівлі-продажу у нотаріуса. Однак, в нотаріуса відповідач відмовився від сплати державного мита при укладенні угоди в зв'язку з відсутністю коштів та пообіцяв прийти до нотаріальної контори на наступний день і оформити договір. В підтвердження чого залишив правовстановлюючі документи на домоволодіння, а саме: договір дарування 1/2 частини домоволодіння від 12.03.1997 року, свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину домоволодіння, технічний паспорт на домоволодіння на своє ім'я. До даного часу відповідач не бажає з'явитися до нотаріальної контори, для оформлення договору купівлі-продажу вказаного домоволодіння. Вважає, оскільки вони з відповідачем домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі продажу ще в серпні 1997 року, шляхом передачі відповідачем позивачу домоволодіння по [ADDRESS], а останній провів оплату за будинок і до даного часу безперервно користується вказаним будинком, прохає суд визнати договір купівлі-продажу домоволодіння по [ADDRESS] укладений 15 серпня 1997 року між ним [PERSON] та [PERSON] дійсним та визнати за ним право власності на домоволодіння по [ADDRESS], покласти судові витрати на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд визнати договір купівлі-продажу домоволодіння по [ADDRESS] укладений 15 серпня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] дійсним та визнати за ним [PERSON] право власності на домоволодіння по [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що дійсно в 1997 році вони з [PERSON] домовилися про продаж належного йому домоволодіння по [ADDRESS], за що він отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 1400 доларів США та передав ключі від будинку. Однак в подальшому між ними виникли суперечності в зв'язку з затратами на ремонт будинку, позивач вимагав повернення коштів за ремонт плити в будинку і він відмовився від нотарільного посвідчення угоди. Неодноразово виявляв бажання повернути [PERSON] грошові кошти, однак той відмовлявся. Не ставив питання про виселення [PERSON] з належного йому будинку оскільки йому було шкода [PERSON], так той є людиною похилого віку. Вважає, що передані [PERSON] кошти є оплатою за користування будинком. Прохає суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Руськополянської сільської ради Черкаського району в судове засідання не з'явився, але від сільської ради надійшла письмова заява про розгляд справи без участі її представника. Третя особа - нотаріус Черкаського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала лист в якому просить розглядати справу без її участі, при вирішення позовних вимог покладається на думку суду. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав та інтересів фізичної чи юридичної особи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог частини 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 15 серпня 1997 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] була укладена домовленість згідно якої [PERSON] передав позивачу [PERSON] належний йому житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], а останній передав відповідачу грошові кошти у сумі 1400 доларів США. Однак до даного часу сторони не дійшли згоди по укладенні письмової угоди договору купівлі продажу спірного будинку та її нотаріального посвідчення. Відповідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного Кодексу України цей кодекс набирає чинності з 1 січня 2003 року. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. В зв'язку з тим, що домовленість між сторонами про укладення договору купівлі продажу будинку відбулась в серпні 1997 року і позивач [PERSON] ставить питання про визнання договору купівлі-продажу будинку укладеного 15.08.1997 року між ним та [PERSON] дійсним, суд вважає що дані правовідносини виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України, то при вирішенні даного спору необхідно керуватись положеннями Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року. Частиною 1 ст. 154 ЦК УРСР передбачено, що коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась, однак ці вимоги закону сторонами не були виконані. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Зі змісту усної домовленості укладеної 15 серпня 1997 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] вбачається, що сторони мали на увазі договір купівлі-продажу, який підлягає нотаріальному посвідченню та реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Суд вважає, що оскільки момент вчинення такого правочину пов'язується з нотаріальним посвідченням та реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, тому він не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін, а тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним та визнання права власності на нього необхідним відмовити. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Позивач [PERSON] ставить питання перед судом про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння від 15 серпня 1997 року за межами строків позовної давності, і відповідно до ст. 71 ЦК УРСР строк позовної давності становить в три роки, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Outcome: dismissed