Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа - орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації міста Маріуполя, посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS]. В цій квартирі зареєстровані його син [PERSON], його дружина [PERSON], яка з 2011 року мешкає в іншому місці, її син [PERSON] та його онук [PERSON] Відповідачка [PERSON] зі своїм сином [PERSON] не проживає в його квартирі вже більше одного року, комунальні платежі не сплачує, а він це робить самостійно, що ставить його в скрутне матеріальне становище. Перешкод в користуванні жилим приміщенням він відповідачам не чинив. Просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просив задовольнити позов повністю. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю і не заперечувала проти визнання її та її неповнолітнього сина такими, що втратили право користування квартирою позивача. Також пояснила суду, що її неповнолітній син [PERSON] проживав в місті Кривому Розі з її братом. Однак вона не спілкується з ним тривалий час і їй невідомо де саме та з ким проживає її син на сьогодні. Представник третьої особи - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти визнання відповідача [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування квартирою позивача, так як на даний час невідомо місце його знаходження, навчання,та те, чи має дитина взагалі якесь житло для проживання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. Як видно з копії особового рахунку у вказаній квартирі, крім позивача, зареєстровані з 23.09.2008 року відповідачка [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Згідно акту ЖКП «Азовжитлокомплек» від 12.06.2014 року, в квартирі [ADDRESS], відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але з 2012 року за даною адресою не проживають. Інформацію викладену в акті підтвердили сусіди позивача, мешканець квартири [ADDRESS] [PERSON], мешканка квартири [ADDRESS] [PERSON] та мешканка квартири [ADDRESS] [PERSON] Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, це право є непорушним. Згідно ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідачка [PERSON] відсутня за місцем своєї реєстрації в квартирі [ADDRESS] з 2012 року більше одного року, то є підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені законом строки. Однак, щодо визнання таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням неповнолітнього [PERSON], то в цій частині позову суд вважає за необхідне відмовити, оскільки згідно зі ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 25.01.1996 року, ратифікованої Законом № 69-Y від 03.08.2006 року передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності. Даючи оцінку доказам, які надані сторонами, суд приходить до переконання, що у судовому засіданні не знайшов підтвердження належними та допустимими доказами факт не проживання неповнолітньої дитини саме без поважних причин понад один рік у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності. Крім цього судом взагалі неможливо встановити місцезнаходження дитини на час розгляду справи, перевірити відомості про наявність іншого житла у неповнолітнього. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial