Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 33041478 від 01.02.2012 року та Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01.02.2012 року. У вказаному житловому будинку, після укладення шлюбу 24.04.2014 року з його дочкою [PERSON] , був зареєстрований його колишній зять - [PERSON] , [INFO] , та його малолітній син - [PERSON] , [INFO] , які деякий час проживали у вказаному житловому будинку. Однак [PERSON] разом з його малолітнім сином [PERSON] виїхали з вказаного житлового будинку та не повертаються з грудня 2016 року, у житловому приміщенні відсутні їхні речі, місце їх проживання чи перебування невідомі. Місце реєстрації та проживання матері сина його зятя йому невідомі. Заочним рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 22.04.2020 року шлюб між [PERSON] (дочкою) та [PERSON] (зятем) було розірвано, рішення суду набрало законної сили 07.08.2020 року. Відповідач, а також його малолітній син, які не проживають за адресою: [ADDRESS] , втратили право на користування будинком, внаслідок їх відсутності без поважних причин понад один рік. Перешкод в користуванні жилим приміщенням він або інші члени його сім`ї [PERSON] не чинили. Оскільки, за вищевказаною адресою [PERSON] та його малолітній син не проживають, в утриманні житла участі відповідач не бере, особисті речі відповідача та його малолітнього сина в будинку відсутні, взагалі житлом не цікавиться, у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за [PERSON] та його сина, чим об`єктивно порушуються його права, тому він змушений звернутися за захистом до суду. На підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , та його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ., з 01.01.2017 року. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що реєстрація [PERSON] та його сина в будинку в селі Смолянка носила формальний характер. Фактично ці особи у належному йому будинку ніколи не проживали, участі в утриманні будинку не приймали. Всі комунальні послуги він весь час сплачував самостійно. [PERSON] та його дитина були зареєстровані в його будинку у 2014 році, після укладення шлюбу з його дочкою [PERSON] , яка також зареєстрована в належному йому будинку. З 2020 року дочка з [PERSON] розлучена, однак він залишився зареєстрованим. З грудня 2016 року дочка з [PERSON] стосунків не підтримувала, за їхніми даними [PERSON] з сином виїхав за кордон, тому він не може запропонувати йому знайтися з реєстрації самостійно. Оскільки відповідачі у будинку ніколи не проживали, то він і не міг чинити їм перешкод у користуванні будинком. Відповідач [PERSON] , який діє також як законний представник [PERSON] , у судові засідання 29 вересня, 19 жовтня, 29 жовтня 2021 року та 16 листопада 2021 року не з`явився, про день та час судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, однак за місцем реєстрації, згідно з рекомендованими поштовими повідомленнями, відсутній. Також відповідач повідомлявся про день, час і місце судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб - порталі «Судова влада України». За таких обставин на підставі ст. 280, 281 ЦПК України судом вирішено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Олишівська селищна рада свого представника в судове засідання не направила, справу просить розглянути без його участі. Згідно з висновком Комісії з захисту прав дітей Олишівської селищної ради, затвердженим рішенням виконкому Олишівської селищної ради від 24 вересня 2021 року № 73, визнано недоцільним визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в [ADDRESS] , з посиланням на недостатність доказів порушення прав позивача щодо надмірної сплати за житлово-комунальні послуги, тощо (а.с. 29-33). Позовна заява надійшла до суду 25.08.2021. 03.09.2021, після отримання відомостей щодо місця реєстрації відповідача, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Дослідивши наявні матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та свідка, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 01.02.2012 виконавчим комітетом Смолянської сільської ради Куликівського району Чернігівської області, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 9), право власності зареєстроване у встановленому порядку (а.с. 8). Згідно з заочним рішенням Куликівського районного суду від 22 квітня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб був зареєстрований 24 квітня 2014 року, подружжя має неповнолітню дитину- сина [PERSON] [INFO] , шлюбні стосунки припинені з грудня 2016 року (а.с. 11-13). Згідно з актом обстеження комісії Олишівської селищної ради від 19.08.2021 № 66 виявлено, що [PERSON] та [PERSON] понад рік не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). За даними Олишівської селищної ради, окрім [PERSON] та відповідачів, у спірному житловому будинку зареєстровані [PERSON] , 1990 року народження, [PERSON] , 1988 року народження, [PERSON] , 1970 року народження (а.с. 37). На запит суду Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 16.11.2021 року надав інформацію, що відомостей про перетинання державного кордону, лінії розмежування в межах Донецької і Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим громадянином України [PERSON] , [INFO] , у період з 08.11.2016 по теперішній час не виявлено. Водночас, неможливо надати таку інформацію щодо [PERSON] , [INFO] , оскільки не вказано громадянство цієї особи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2014 році вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , який мав сина від першого шлюбу, мати дитини померла. Всі були зареєстровані у будинку батька, однак фактично проживали в м. Чернігові, винаймали квартиру. У [PERSON] виникли проблеми з працевлаштуванням, стали виникати конфліктні ситуації з приводу того, що [PERSON] ніде не працював. У 2016 році [PERSON] зі своїм сином поїхав до РФ, можливо до іншої країни, оскільки вони не спілкувались, їй невідомо, куди він поїхав і де зараз перебуває. Реєстрація в будинку батька носила формальний характер, оскільки вони там взагалі не мешкали. Предметом позову, що розглядається, є вирішення питання про втрату права користування житлом громадянина, який відсутній за зареєстрованим місцем проживання понад установлені законом строки, та його неповнолітньої дитини у віці 13 років. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР вказано, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні норми визначені у ст. 405 ЦК України. Нормами ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне з ним господарство. Отже, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В суді встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення, з власником житлового приміщення спільно не проживали, спільне проживання та ведення спільного господарства з членом сім`ї власника житлового приміщення припинилось в грудні 2016 року. З моменту офіційного розірвання шлюбу з дочкою позивача минуло 1,5 року. В обґрунтування свого висновку про задоволення позовних вимог суд вважає за можливе послатися на праві позиції Верховного суду, які прийняті за результатами розгляду справи про захист прав власника житлового приміщення. Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 зазначила, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати син, тому відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї, не зареєстрований у спірному житловому будинку. На думку суду, [PERSON] втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням, оскільки добровільно відмовився від проживання в житловому приміщенні, у якому був зареєстрований, втратив родинні зв`язки з членами його сім`ї, і його відсутність за місцем реєстрації триває понад один рік. Щодо втрати права користування житловим приміщенням [PERSON] , 2008 року народження, суд вважає за необхідне зазначити таке: Відповідно до ч. 3,4 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування) (абзац п`ятнадцятий пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207. Таким чином, реєстрація особи у віці до 14 років у житловому приміщенні, яке належить стороннім особам, і у якому не проживають його батьки не відповідає вимогам закону про реєстрацію осіб до 14 років за місцем проживання її батьків. На цій підставі суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо втрати права користування житловим приміщення неповнолітнім [PERSON] всупереч висновку органу опіки та піклування. Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що факт непроживання відповідачів у спірному будинку з 2016 року підтверджений належними та допустимими доказами. Судом також було встановлена відсутність відомостей про створення позивачем буд-яких перешкод у користуванні відповідачами спірним будинком. Водночас, висновок суду про втрату права користування відповідачами спірним житлом відповідає вимозі пропорційності у переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Європейської конвенція з прав людини, з огляду на те, що позивач, у зв`язку з реєстраціїєю проживання відповідача з дитиною у спірному будинку, позбавлений можливості отримувати житлові соціальні пільги та вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вимог про відшкодування з відповідача судових витрат, понесених при зверненні до суду, позивачами не заявлено, у зв`язку з чим,

Outcome: approved