Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 23 000 грн сплаченого авансу, 3 079,47 грн - 3% річних за користування грошовими коштами у період з 03.06.2010 року по 03.12.2014 року, 4000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу (а.с.4-5). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.06.2010 року відповідач пообіцяв позивачу продати гараж в автомобільному кооперативі [ADDRESS]. При цьому, в якості авансу, [PERSON] отримав 30 000 грн, про що зазначено в розписці. Позивач вказує, що потім він змінив свої наміри та просив відповідача повернути йому всю суму авансу і до кінця 2010 року [PERSON] повернув 7 000 грн. Іншу частину грошей відповідач не повертає. За таких обставин, вважає, що крім суми боргу з відповідача слід стягнути 3% річних за користування чужими коштами. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти заявленого позову заперечував, просив відмовити повністю з підстав, зазначених в письмових запереченнях (а.с. 20-21). Вважає, що позивач надав йому завдаток, а не аванс, а тому вказані кошти не підлягають поверненню. Крім того, позивачем без поважних причини пропущений строк позовної давності, що є також підставою для відмови у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 03 червня 2010 року між сторонами з метою зобов'язання укласти у подальшому договір купівлі-продажу гаражу складено розписку, за умовами якої [PERSON] отримав від [PERSON] 30 000 грн в рахунок оплати за гараж (а.с.9). Цю суму вони визначили як завдаток. Проте, у подальшому договір купівлі-продажу гаражу між сторонами укладено не було. Відповідно до пояснень відповідача через півтора місяці, після складання розписки, позивач звернувся до нього з вимогою про повернення коштів. У зв'язку з вказаною вимогою, відповідачем 11.10.2010 року та 07.03.2011 року повернуто відповідно 4 000 грн та 3 000 грн, що підтверджується розписками (а.с.25-26). Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних договором платежів, підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов'язання. Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Суд вважає безпідставними твердження відповідача, що отримані ним кошти в сумі 30 000 грн в рахунок оплати за гараж є завдатком, а тому не підлягають поверненню, оскільки договору купівлі-продажу гаражу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, позивач відмовився від укладання вказаного договору, а тому, сплачені в рахунок виконання договору [PERSON] 30 000 грн є авансом. Разом з тим, ст. ст.256, 257 ЦК України визначено, що особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності, який встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як передбачено ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Так, у розписці не встановлений строк (термін), до якого [PERSON] мав повернути [PERSON] аванс. Позивач через півтора місяці, після складання 03.06.2010 року розписки, що не заперечується представником позивача, звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів. У відповідності до положень ч.2 ст.530 ЦК України у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги відповідач не виконав свого обов'язку, проте в подальшому повернув частину коштів позивачу, останній розрахунок ним було проведено 07.03.2011 року. З викладеного випливає, що в силу ст.ст. 257, 264 ЦК України строк позовної давності по даній справі обчислюється з 07.03.2011 року і станом на день подачі [PERSON] позовної заяви - 18.11.2014 року він сплив. Про поновлення цього строку позивач та його представник не заявляли. За таких обставин, строк позовної давності по даній справі позивачем пропущено без поважних причин. Частина 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач заявив у судовому засіданні про застосування строку позовної давності. Беручи до уваги, що [PERSON] звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, а [PERSON] заявив про застосування судом при вирішенні даної справи строку позовної давності, то відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позовних вимог позивача належить відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності та відсутністю підстав для його поновлення. З огляду на вищевказане суд вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати стягненню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed