Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа ТОВ « ПФК « Енергія», в якому просить встановити та визнати факт відсутності передачі грошових коштів за розпискою від 18.10.2011 року та визнати розписку від 18.10.2011 року удаваним правочином та застосувати наслідки недійсності правочину як оспорюваного. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просила його задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, з посиланням на те, що гроші відповідач передав, по даній розписці суд прийняв рішення, яким стягнув суму боргу, і це рішення залишено в силі. Представник третьої особи ТОВ « ПФК « Енергія» у судове засідання не з'явився про місце та час слухання справи був повідомлений належним чином і. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши справу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У судовому засіданні відповідач, не визнаючи позовні вимоги, вказав, що за розпискою, про яку веде мову позивач, на його користь заочним рішенням суду від 19 червня 2013 року стягнуто з [PERSON] 73000 гривень, суму 3% річних від простроченої суми у розмірі 684 гривні, інфляційні нарахування у розмірі 512 гривень та суму судового збору у розмірі 741 гривні 96 копійок і це рішення набрало чинності. На доведення цих обставин надав суду копію рішення та ухвалу апеляційного суду Харківської області. З заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2013 року вбачається, що [PERSON] звернувся з позовом про стягнення суми боргу в 77004 гривні 67 копійок за борговою розпискою від 18 жовтня 2011 року, згідно якої [PERSON] зобов'язався повернути борг до 30.12.2011 року. В нашому випадку стоїть питання про визнання удаваним правочином саме цієї розписки. Суд вважає, що у відповідності з ч. 3 ст. 61 ЦПК України являється доказаним факт отримання позивачем грошей у відповідача [PERSON], оскільки ця обставина встановлена зазначеною вище ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу. Апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що посилання відповідача [PERSON] в апеляційній скарзі на те, що гроші він від позивача [PERSON] не отримував - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за змістом розписки [PERSON] зазначив що він позичив 73 000 грн. для власних потреб у [PERSON] та взяв на себе зобов'язання повернути ці кошти у визначений термін. Факт підписання цієї розписки [PERSON] визнає, але стверджує, що грошей за розпискою не отримував. Так, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Отже, за змістом закону, безгрошовість договору позики не може ґрунтуватись на поясненнях свідків (сторін), а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України). Доказів того, що під час складання розписки волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, він був введений в оману позивачем чи перебував під впливом обману, чи [PERSON] змусив його написати розписку, хоча гроші за нею не передавав, матеріали справи не містять.. Його посилання на те, що факт безгрошовості могли підтвердити свідки є хибним, з огляду на приписи ч.2 ст.1051 ЦК України. Безпідставним є і посилання [PERSON] на відсутність доказів фактичної передачі позичальником коштів, оскільки під час укладення оспорюваного договору позики були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми цього договору, а складання позичальником розписки або іншого документу, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми є правом, а не обов`язком сторін договору позики і відсутність такого документу за наявності письмового договору позики не є безумовною підставою для висновку про безгрошовість договору позики. Враховуючи все зазначене вище, суд приходить до висновку, що як Харківський районний суд Харківської області рішенням від 19.06.2013 року, так і апеляційний суд Харківської області ухвалою від 12 грудня 2013 року фактично визнав дійсним зобов'язання за розпискою від 18.10.2013 року і стягнув з [PERSON] 73000 гривень, суму 3% річних від простроченої суми у розмірі 684 гривні, інфляційні нарахування у розмірі 512 гривень та суму судового збору у розмірі 741 гривні 96 копійок, а тому в суду немає підстав для визнання розписки удаваним правочином та визнання факту відсутності передачі грошових коштів за розпискою від 18.10.2011 року. За вказаних вище підстав суд не приймає до уваги доводи позивача та свідка [PERSON] про те, що гроші не були отримані [PERSON] і у зв'язку з безгрошовими зобов'язаннями слід визнати факт відсутності передачі грошових коштів за розпискою від 18.10.2011 року та визнати розписку від 18.10.2011 року удаваним правочином. Ці доводи повністю спростовуються зазначеними вище судовими рішеннями. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed