Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивача та його дружини у вказаному житловому приміщенні зареєстрований племінник дружини, [PERSON] . Разом з тим, відповідач ніколи не проживав у належному [PERSON] житловому будинку та не приймав участі в його утриманні, однак, добровільно з реєстраційного обліку місця проживання не знімається, чим порушує права позивача як власника майна. На підставі викладеного, [PERSON] змушений звернутись до суду та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 06 березня 2020 року. 06 березня 2020 року сторони у підготовче судове засідання не з`явились, від позивача надійшла заява, в якій він просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відомостей про вручення відповідачу судової повістки суд не отримав, у зв`язку з чим підготовче судове засідання відкладено на 20.03.2020. 11.03.2020 відповідач надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи та докази, суд доходить таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 190031506 від 25.11.2019, номер запису про право власності 34289319 (а.с. 10). Згідно з довідками № 10 від 09.01.2020 та № 127 від 27.01.2020, виданими виконкомом Варварівської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області, у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача, зареєстровані його дружина [PERSON] та племінник дружини [PERSON] , при цьому останній у будинку не проживає (а.с. 7, 9). Як виходить з акта обстеження фактичного проживання від 27.01.2020, складеного комісією у складі депутата сільської ради [PERSON], сусідів [PERSON] та [PERSON] , відповідач не проживає у вищезазначеному житловому приміщенні з (а.с. 8). Крім того, у своїй заяві від 11.03.2020 [PERSON] підтвердив, що дійсно не проживає у належному позивачу житловому будинку приблизно 3 роки. Отже, відповідач не належить до членів сім`ї позивача, тривалий час не проживає у будинку, проте добровільно з реєстраційного обліку місця проживання не знявся, чим перешкоджає [PERSON] у здійсненні ним права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним нерухомим майном. В той же час, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач чинить перешкоди відповідачу у здійсненні ним права користування житловим приміщенням, а також, що [PERSON] звертався до суду чи інших органів влади за захистом своїх житлових прав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР та передбачають правомочності щодо використання житла для особистого проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 р у цивільній справ № 6-709цс16. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не належить до членів сім`ї позивача, не проживає в житловому будинку протягом тривалого часу та визнав позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає необхідним задовольнити позов та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч.ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як виходить з платіжної квитанції від 30.01.2020 позивач сплатив за подання до суду позову судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с. 1). Оскільки відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі на стадії підготовчого провадження, тобто до початку розгляду справи по суті, суд вважає можливим повернути [PERSON] з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого за подання позову до суду, що складає 420,40 грн. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Outcome: approved