Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог, згідно останніх уточнень, позивач зазначив, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 19.01.2010 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] належить ? частина квартири №2а в будинку №1 по вул. Сериківській в м. Дніпропетровську. На сьогоднішній день в вищезазначеній квартирі зареєстровані: позивач та його доньки [PERSON] та [PERSON]. В квартирі з 01.09.2014 року [PERSON] не мешкає, що підтверджується довідкою-актом про не проживання. Позивач неодноразово звертався до відповідачки з проханням знятися з реєстраційного обліку, проте [PERSON] було відмовлено з посиланням на те, що [PERSON] мешкає в іншій області України та не має часу щоб приїхати та знятися з реєстрації, а пізніше звязок з відповідачкою взагалі було втрачено. Позивач є пенсіонером та йому дуже важко сплачувати комунальні платежі, які розраховуються з числа зареєстрованих осіб в квартирі. На підставі вищевикладеного просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житиловим приміщенням, квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпровя». Про причини неявки суд не повідомила. В судове засідання представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що ? частина квартири №2-а, що розташована у будинку №1 по вул.Сериківській в м. Дніпропетровську належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 січня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], а ? частина квартири №2-а, що розташована у будинку №1 по вул.Сериківській в м. Дніпропетровську належить [PERSON] (а.с.5). Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25357322 від 18.02.2010 року, виданого Комунальним підприємством Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради, [PERSON] та [PERSON] належить кожному по ? частки квартири №2а у будинку №1 по вул. Сериківській в м. Дніпропетровську Дніпропетровської області на підставі договору купівлі-продажу ВММ №383380, зареєстрованого у реєстрі за №69 від 19.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.7). Станом на день розгляду справи, за вказаною адресою є зареєстрованими: [PERSON], [INFO], донька - [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою, виданою Комунальним житлово-експлуатаційним підприємтвом Центральний Дніпропетровської міської ради за вих.№1822 від 23.11.2015 року (а.с.8). В судовому засіданні встановлено, що відповідачка в квартирі №2-а, що розташована у будинку №1 по вул.Сериківській в м. Дніпропетровську, не проживає з 01.09.2014 року, що підтверджується актом обстеження квартири за підписом начальника КЖЕП Центральний від 10.09.2015 року (а.с.09). Також, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили що [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] кв.№2а м. Дніпропетровськ з 2014 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, в силу ст. 6 вищезазначеного Закону, громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд дійшов до висновку, що відповідачка за зазначеною адресою не проживає з вересня 2014 року, тобто понад один рік, а, отже є достатні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В порядку ст. 88 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved