Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», про звільнення нерухомого майна з-під арешту. Мотивуючи свої вимоги тим, що він згідно реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 12 червня 2008 року, відомості про яке внесено до реєстрової книги № д1724-35 за реєстровим № 5088, на праві власності одноособово володіє квартирою [ADDRESS], набутої згідно договору купівлі-продажу квартири від 22 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В., зареєстрованого в реєстрі № 2331, за умовами якого він придбав (купив) у [PERSON] вказану квартиру. У квітні 2017 року згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна, йому стало відомо про те, що належна йому квартира перебуває під арештом, накладеним постановою № 1454/8 від 28 липня 2008 року державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Ратніковою Н.О., й зареєстрованого в Державному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 19 серпня 2008 року за реєстраційним номером 7765360, за матеріалами виконавчого провадження по виконанню виконавчого нипису № 814 від 05 березня 2008 року нотаріуса Київського міського нотаріального округу про стягнення з [PERSON] на користь АКІБ «Укрсиббанк» боргу в сумі 546 937 грн. 94 коп. Вважає, що він на законних підставах набув права власності на квартиру та не є боржником у вказаних зобов»язаннях. Накладений арешт порушує його право власності на це майно, оскільки обмежує в можливості вільно володіти та розпоряджатися ним, що й стало підставою зверення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 16 жовтня 2018 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним огоголошення на офіційному сайті судової влади. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Треті особи в судове засідання повторно не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним огоголошення на офіційному сайті судової влади. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до постанови № 5 ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Судом встановлено, що позивач згідно реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 12 червня 2008 року, відомості про яке внесено до реєстрової книги № д1724-35 за реєстровим № 5088, на праві власності одноособово володіє квартирою [ADDRESS], набутої згідно договору купівлі-продажу квартири від 22 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В., зареєстрованого в реєстрі № 2331, за умовами якого він придбав (купив) у [PERSON] вказану квартиру (а.с. 5, 6, 7, 8). У квітні 2017 року згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна, позивачу стало відомо про те, що належна йому на праві власності квартира перебуває під арештом, накладеним постановою № 1454/8 від 28 липня 2008 року державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Ратніковою Н.О., й зареєстрованого в Державному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 19 серпня 2008 року за реєстраційним номером 7765360, за матеріалами виконавчого провадження по виконанню виконавчого нипису № 814 від 05 березня 2008 року нотаріуса Київського міського нотаріального округу про стягнення з [PERSON] на користь АКІБ «Укрсиббанк» боргу в сумі 546 937 грн. 94 коп. (а.с.8, 69) Позивач на законних підставах набув права власності на квартиру, та не є боржником у вказаних боргових зобов»язаннях (а.с. 5, 6, 7). Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч.1 ст. 56 вказаного Закону). Проте, як вбачається із матеріалів справи, виконавчий напис нотаріуса, який став підставою для забезпечення його реального виконання, відношення до особи позивача не має, оскільки він не є стороною боргових зобов»язань. Відповідно накладений державним виконавцем арешт порушує право власності позивача на це майно, оскільки обмежує в можливості вільно володіти та розпоряджатися ним, а тому підлягає судовому захисту шляхом звільнення такого майна з-під арешту. Захист і охорона власності є однією з найголовніших функцій держави. Принцип охорони власності закріплений в Україні конституційно. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За таких правових підстав, встановлених судом правовідносин, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням постанови № 5 ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»,

Outcome: approved