Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Жовтневий відділ державної виконавчої служби міського управління юстиції про зняття арешту з нерухомого майна. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09.11.2011 року, аліменти, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина збільшено до 500 гривень щомісячно. В зв'язку з хворобою [PERSON] у нього виникла заборгованість зі сплати аліментів . 27.08.2013 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження відповідно до якої накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить позивачу, у межах суми звернення стягнення в розмірі 11367,73 гривень. 13.09.2013 року на картковий рахунок [NUMBER] відкритий на ім'я [PERSON] були внесені кошти у розмірі 12000 гривень, тобто заборгованість зі сплати аліментів була погашена в повному обсязі. 05.11.2013 року та 06.12.2013 року позивач звертався до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції з заявою про зняття арешту, але арешт знятий не був, тому позивач просив суд зняти арешт з квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просив позов задовольнити та справу розглянути без його участі. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи у судовому засіданні повідомлялась належним чином, надала суду заяву з проханням справу розглянути без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи у судовому засіданні повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд приходить до наступного. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 12.01.2010 року державним виконавцем Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження ВП №16652354 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти, щомісячно, починаючи з 01.06.2009 року в розмірі 250 гривень до повноліття дитини. Відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09.11.2011 року розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на корись [PERSON] на утримання сина збільшено до 500 гривень. В зв'язку з хворобою позивача, у нього виникла заборгованість зі сплати аліментів. Однак, 22 серпня 2013 року [PERSON] звертався до Жовтневого ВДВС міського управління юстиції з заявою, у якій зобов'язався в найкоротший термін сплатити заборгованість що виникла, проте державний виконавець його заяву проігнорував. 27.08.2013 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить позивачу, у межах суми звернення стягнення заборгованості 11367,73 гривень. В той же час, державним виконавцем вказаною постановою фактично, протиправно було накладено арешт на все майно відповідача, жодних дій спрямованих на встановлення вартості цього майна вчинено не було, чим було порушено право власності позивача. 13.09.2013 року на картковий рахунок [NUMBER] відкритий на ім'я [PERSON] були внесені кошти у розмірі 12 000 гривень. Тобто заборгованість з періодичних платежів (аліментів) була погашена в повному обсязі, що підтверджується копією квитанції наявної в матеріалах справи (а.с.8). 05.11.2013 року позивач з метою зняття арешту звернувся до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції. 28.11.2013 року Жовтневий ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції на адресу позивача направлено відповідь на звернення, відповідно до якої, арешт з майна чи коштів може бути знято за рішенням суду. Не дивлячись на відсутність заборгованості та невідповідність розміру стягнення вартості майна на яке накладено арешт, державний виконавець та начальник ДВС не усунули порушення закону допущені державним виконавцем при накладенні арешту на майно позивача. 26.12.2013 року, повторно, позивач звернувся до на адресу Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції з метою зняття арешту з частини майна, а саме з однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Станом на момент звернення до суду арешт з майна Жовтневим ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції не знято. Судом, також, було встановлено, що позивачу на праві власності належить дві квартири у [ADDRESS] та [ADDRESS], що підтверджується письмовим доказами наявними матеріалах справи (а.с. 13-15). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, оцінюючі докази, досліджені у судовому засіданні під час розгляду справи в їх сукупності, враховуючи, що в порушення вимог ч.3 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», з майна боржника не знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, за наявності порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, суд вважає необхідним позовні вимоги позивача задовольнити. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору (державного мита) при зверненні до суду з позовною заявою у розмірі 229,41 гривень. На підставі викладеного, ст. ст. 10, 11, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд -

Outcome: approved