Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яку надалі вточнив, просить, посилаючись на порушення відповідачами його права власності, визначити порядок користування належною йому на праві власності квартирою, зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON] не перешкоджати йому у проживанні в квартирі, зобов'язати [PERSON] передати ключі від вхідної двері квартири, виселити з цієї квартири громадян [PERSON] та [PERSON], на вселення та проживання яких він не надавав своєї згоди. Відповідачі [PERSON], [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що позивач [PERSON], хоча й є власником квартири, однак там не мешкає багато років, має інше житло. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечень проти позову не надали, звернулися до суду з заявою про розгляд справи за їхньої відсутності. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, яку надалі уточнювала, до [PERSON] про визнання її права власності на 1/2 частку квартири, припинення права власності [PERSON], визнання її права власності на усю квартиру, присудження грошової компенсації, посилаючись на своє право на цю квартиру. Відповідачі [PERSON], [PERSON] звернулися з позовною заявою. яку надалі уточнювали, до [PERSON] про визнання за кожною з них права власності на ? частку цієї квартири. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази та наявні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, у зустрічній позовній заяві [PERSON] та у позовних заявах [PERSON], [PERSON] слід відмовити. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували свій шлюб у 1979 р., від шлюбу мають двох повнолітніх дочок: [PERSON], 1981 р. народження, [PERSON], 1988 р. народження. 03.02.1993 р. шлюб між подружжям було розірвано. У грудні 1985 р. [PERSON] став членом житлово-будівельним кооперативом «Київський-18» . [PERSON] на підставі довідки, виданої житлово-будівельним кооперативом «Київський-18» 24.09.1992 р. за № 81-к про сплату паю та паєнакопичення, є власником квартири, загальною площею 48, 3 кв. м. 81, у корпусі 4, будинку 123, по Люстдорфській дорозі, в м. Одесі. Належне [PERSON] нерухоме майно зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» у реєстровій книзі за № 3к за реєстровим номером 285, стор.178 від 05.11.1992 р. На цей час [PERSON] не мешкає у належній йому квартирі, де залишились проживати його колишня дружина [PERSON], їхні дочки [PERSON], [PERSON], та без дозволу власника вселилися до його дочок відповідачі [PERSON], [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 2 цієї статті передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Вимоги [PERSON] про визначення порядку користування квартирою [ADDRESS], за яким у користування [PERSON] визначається кімната, площею 17, 6 кв.м., [PERSON], [PERSON], [PERSON] - кімната, площею 11, 9 кв.м.; у загальному користуванні: кухня, коридор, комірна, ванна кімната, туалет, - є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Посилання відповідачів на тривалу відсутність і непроживання [PERSON] у цій квартирі є безпідставними, оскільки [PERSON] є власником житла. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому для відмови у позовних вимогах про зобов'язання [PERSON], [PERSON], [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у проживанні у квартирі [ADDRESS], власником якої він, є відсутні правові підстави, позов є обґрунтованим та доведеним. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Цілком обґрунтованими є позовні вимоги про зобов'язання [PERSON] передати [PERSON] ключі від належної йому квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги [PERSON] про визнання її права власності на 1/2 частку квартири, припинення права власності [PERSON], визнання права власності на усю квартиру за [PERSON], присудження грошової компенсації не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Посилання [PERSON] на те, що власник нерухомого майна [PERSON] не утримував належну йому квартиру, не є підставою для припинення його права власності. Доводи [PERSON], що вона є співвласником квартири, тому за її позовом суд, відповідно до ст. 365 ЦК України, має припинити право власності [PERSON], також не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки з чотирьох пунктів, визначених у частині 1 цієї статті, жоден не може бути застосований до спірних правовідносин. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Цієї норми закону [PERSON] виконано не було. Позовні вимоги [PERSON] про присудження з неї на користь [PERSON] грошової компенсації у розмірі різниці вартості кімнати, площею 11,9 кв.м. у спірній квартирі, посилання на неможливість проживання двох сімей у цій квартирі та що це суперечить інтересам сторін та їхніх дітям, є безпідставними та недоведеними. Також недоведеними є посилання [PERSON], що вона зробила капітальний ремонт у спірному будинку. Доказів отримання нею дозволу від власника будинку на такі дії та саме необхідності капітального ремонту, як і доказів проведення ремонту, суду не надано. Відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. На час розірвання шлюбу сторін у 1993 р. був чинним КпШС України, відповідно до частини 3 ст. 28 якого, для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю розлученого подружжя, також було встановлено трьохрічний строк позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] неодноразово надавав відповідну заяву про застосування такого строку, який вважає пропущеним [PERSON] ще з серпня 1996 року. Згідно з ч. 1 ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові па праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Посилання [PERSON], що вона сплачувала вартість комунальних послуг за період з 1998 р., за яку [PERSON] повинен надати грошову компенсацію, не спростовує твердження [PERSON] про застосування строків позовної давності. Крім того, сама [PERSON] наполягає, що [PERSON] не проживає в квартирі більш, ніж 10 років. Таким чином, [PERSON] не користується світлом, водою, тепловою енергією. [PERSON] підтвердила факт мешкання у квартирі без дозволу власника [PERSON] [PERSON] та [PERSON], які користуються комунальними послугами. Окрім того, з більшості з наданих квитанцій про сплату комунальних послуг вбачається, що платником є саме [PERSON]. [PERSON], [PERSON], звернувшись з позовними вимогами про визнання за кожною права власності на ? частку спірної квартири, посилаються на своє тривале проживання на цій жилплощі, добросовісність володіння, його відкритість та безперервність, те, що їхня мати [PERSON] також користується цією квартирою і вважає себе, як і вони, своєю власністю. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Посилання [PERSON], [PERSON] на положення ст. 344 ЦК України про набувальну давність, та на ст. 397 ЦК України щодо суб'єктів права володіння чужим майном, не мають юридичного значення за цими позовними вимогами, оскільки за правовідносинами, що існують між сторонами, у зазначених позивачів не виникло право власності на частку нерухомого майна. Згідно з ч. 1 ст. 162 ЖК України, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, інших осіб тощо, за письмовою згодою власника будинку і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. Власник квартири [PERSON] такої згоди не надавав і ця обставина сторонами не оспорюється, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення з цієї квартири підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання ім. іншого жилого приміщення.

Outcome: approved