Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання житла спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності на Ѕ частку квартири та присудження грошової компенсації за сплачену суму кредиту. Позов мотивований тим, що 17.06.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами зареєстрований шлюб, актовий запис №1171. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Вінницького міського суду від 08.09.2016 року шлюб між сторонами розірвано. В звязку з відсутністю власного житла у м. Вінниці за час шлюбу сторони змушені були постійно винаймати квартири, в звязку з чим виникла нагальна потреба у придбанні власного житла. Власних коштів було недостатньо, тому виникла необхідність скористатись кредитними коштами. 12.04.2013 року [PERSON] звернулась з заявою до Комунальної організації «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» про надання пільгової позики строком на 15 років в сумі 200 000 грн. 16.04.2013 року між [PERSON], як покупцем та ТОВ Промислово-інвестиційна компанія «Поділлябудінвест» як продавцем було укладено договір №Т-2/19, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив квартиру №[ADDRESS] загальною площею 62,03 кв.м. 16.04.2013 року протоколом №1 між [PERSON] та ТОВ ПІК «Поділлябудінвест» було погоджено динамічну договірну ціну за договором №Т-2/19, яка становить 4500 грн. за кв. м. 14.05.2013 року між [PERSON] та Комунальною організацією «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» був укладений кредитний договір №3-22-21, предметом якого є надання фондом позичальнику [PERSON] кредиту на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою [ADDRESS] терміном на 15 років на суму 195394 грн. Додатком № 1 до цього договору є графік повернення кредитних коштів та нарахувань по кредиту, відповідно до якого до 2027 року включно сторони повинні повернути суму 248001 грн. 01.09.2014 року здійснена державна реєстрація права власності на зазначену квартиру №[ADDRESS] за [PERSON] державним реєстратором реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції, індексний номер 26251109. 20.10.2014 року [PERSON] та Комунальна організація «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» уклали іпотечний договір про забезпечення вимоги іпотекодержателя та повернення іпотекодержателю в строк до 30.12.2027 року кредиту в розмірі 195394 грн. Предметом іпотеки за цим договором є квартира №[ADDRESS]. За домовленістю сторін вартість предмета іпотеки визначена в розмірі 270 000 грн. З квітня 2013 року сторони здійснювали ремонт у квартирі, а 01.09.2015 року вселились в квартиру. 09.10.2015 року сторони разом із сином зареєструвались в квартирі, що підтверджується довідкою №032 ОСББ «Європейське-39» від 12.10.2016 року. Відповідно до графіка погашення кредиту за період з 28.10.2013 року по 29.11.2016 року сторонами було погашено 70000 грн., що підтверджується довідкою КП «Обласний Фонд сприяння інвестиціям та будівництву» від 15.05.2017 року. З листопада 2016 року до червня 2017 року борг не погашався, станом на 09.06.2017 року заборгованість складала 145713 грн., що підтверджується довідкою Фонду від 09.06.2017 року Після розірвання шлюбу сторони залишились проживати в квартирі, визначивши між собою користування кімнатами. Мирно врегулювати спір про поділ квартири не вдалося, що стало підставою звернення [PERSON] до суду з позовом. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник позов не визнали в повному обсязі. Згідно з їх запереченнями в судовому засіданні квартира була повністю придбана за кошти відповідача, позивач до цього ніякого відношення не має. 16.04.2013 року [PERSON] без згоди чоловіка [PERSON] уклала із ТОВ ПІК «Поділлябудінвест» договір №Т-2/19 купівлі-продажу майнових прав щодо спірної квартири та того ж дня отриманими у [PERSON] грошовими коштами сплатила забудовнику частину вартості квартири у сумі 83741 грн., що підтверджується квитанцією №ПН49644 від 16.04.2013 року. Оплативши частину квартири власними коштами, на решту її вартості [PERSON] як державний службовець отримала у КП «Обласний Фонд сприяння інвестиціям та будівництву» спеціальну цільову позику на пільгових умовах. 14.05.2013 року між [PERSON] та Комунальною організацією «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництва» укладено кредитний договір №3-22-21 на будівництво житлового будинку (квартири), відповідно до умов якого відповідачу як працівнику Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області було надано пільговий кредит у сумі 195394 грн. строком на 15 років. Кредит був наданий [PERSON] шляхом перерахування Фондом всієї позики на рахунок забудовника, що підтверджується платіжним дорученням №24 від 16.05.2013 р. Пунктом 3.2 кредитного договору №3-22-21 від 14.05.2013 року передбачено, що зобовязання за наданим кредитом забезпечуються всім майном та грошовими коштами, які належать відповідачу на праві приватної власності. Пунктом 4.4.8 зазначеного кредитного договору встановлено обовязок для [PERSON] не передавати третім особам майнові права на квартиру, придбану за кредитні кошти, до остаточного повернення кредиту та відсотків за користування ним. Обєкти, які кредитуються на кошти Фонду, належать йому до моменту повного повернення кредиту позичальником кредиту, відсотків за ним та інших платежів. Як стверджує відповідач позивач не був стороною кредитного договору та поручителем за зобовязаннями відповідача, а також за весь час його дії не надав жодних коштів на сплату кредиту та відсотків за ним, тому позов [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ є безпідставним. Допитані в судовому засіданні свідки дали показання про наступне. Свідок [PERSON] повідомив суду про те, що знає сторін по справі досить давно, позивача з 2000 року, а відповідача з 2006 року. Про те, що сторони розлучились дізнався нещодавно, чотири місяці тому. Зі слів свідка, сторони спочатку знімали квартиру, оскільки власного житла не мали. А у 2013 році придбали квартиру по вул. Тимощука в м. Вінниці. Свідок був у цій квартирі, на прохання позивача допомагав робити ремонт у квартирі. За допомогу в ремонті коштів не брав, оскільки позивач його товариш. Ремонт робили разом з позивачем, на час проведення ремонту сторони проживали в гуртожитку. [PERSON] та [PERSON] разом обговорювали які ремонті роботи планували зробити, обирали дизайн стелі. Як пам»ятає свідок у квартиру сім»я [PERSON] в»їхала з 01.09.2015 р. Про борги відповідача [PERSON] за квартиру свідок не чув. Свідок позичав позивачу 1200 доларів США для придбання квартири в кредит. Гроші передавав особисто, розписок не складали, свідків не було. Як розповідав свідку [PERSON] частину грошей на придбання квартири давали також його мати та сестра. Позивач [PERSON] повернув свідку позичені кошти 1200 доларів США через 3-4місяці. Гроші на проживання позивач заробляв на будівництві в містах Одесі, Києві, Москві, Ірпінь, в Польщі. Трудові договори не укладалися, були лише усні домовленості. Свідок працював з позивачем в бригаді в складі трьох осіб, їм платити значні гроші. Так, вони разом працювали на будівництві котеджа в м. Буча Київської області. Коли свідок працював у Підмосков»ї власник платив йому 1000 доларів США за два тижні роботи. Працювали неофіційно, трудові договори не складались. Під час ремонту в квартирі сторін [PERSON] були використані будівельні матеріали, які купляв позивач в містах Вінниці та Ірпіні, деякі матеріали надавав свідок безкоштовно. Відповідач [PERSON] весь цей час працювала в казначействі. З приводу допиту свідка відповідач дала пояснення про те, що вона знає [PERSON] Він ремонт у квартирі не робив, Відповідач сама робила ремонт у квартирі. Підлога була в нормальному стані, разом сторони клали на підлогу ламінат, але ремонт стін, підлоги та стелі вони не робили. Сторони разом шпаклювали стіни. З приводу допиту свідка позивач підтвердив, що він разом зі свідком [PERSON] робив ремонт у квартирі в тому обсязі, що вказав свідок. Свідок [PERSON] дала показання про те, що позивач це її брат, а відповідач колишня невістка. Спочатку подружжя з сином проживали по квартирах, потім у гуртожитку, збирали гроші на квартиру. Мати позивача і свідка попросила позичити гроші сину [PERSON] на квартиру. Свідок погодилась і в 2013 р. дала гроші матері 1500 доларів США і 4000 грн. Гроші передавались не особисто подружжю [PERSON], а через матір. Відповідач подякувала за позичені гроші. Відповідач підтвердила, що мати дала їй з [PERSON] гроші, вона ж повертала позичені кошти частинами, останній раз [PERSON]М та [PERSON] повернули свідку на кухні 600 доларів. Протягом останніх 4 років позивач перебував на будівництві в Москві, м. Києві, Санкт-Петербурзі, м. Одесі. Про наявність особистого боргу відповідач ніколи не говорила. Відповідач казала свідку про те, що позивач дав 10000 грн. на квартиру, решту 10000 грн. мали заплатити, але вона їх не мала, щорічна сума повернення кредиту складала 20000 грн. Мати просила позичити гроші на квартиру для них обох. Розписки на позичені кошти свідок [PERSON] не брала. Того ж дня коли свідок позичила кошти для Саші та [PERSON] мати [PERSON] поїхала в м. Вінницю віддати гроші невістці [PERSON]. Щодо походження позичених грошей 1500 доларів США та 4000 грн. свідок пояснила, що вона тримає тваринне господарство : корову, телята, поросята, працювала на цукровому заводі та на фабриці «Рошен» в м. Києві. Позичені кошти повертали свідку брат Саша та невістка [PERSON]. З приводу допиту свідка [PERSON] відповідач [PERSON] пояснила, що зі свідком вона не спілкувалась, гроші їй не повертала. Свідок [PERSON] дала показання про те, що вона є подругою матері позивача та знає його з дитинства, а невістку [PERSON] з дня весілля. Одного разу до свідка зателефонувала [PERSON] та попросила позичити її сину та невістці гроші на придбання житла. Свідок дала [PERSON] 1000 доларів США, які вона завезла у м. Вінниці сину та невістці. Розписки про передачу коштів не складали, тому що подругу [PERSON] вона знає давно. Позивач заробляв кошти на будівництві, працював у м. Одесі, м. Києві, а також за кордоном. Відповідач працює в казначействі та отримує низьку заробітну плату. Мати відповідача допомагала продуктами, оскільки не мала коштів, батько помер. В квартирі сторін свідок жодного разу не була, одного разу лише була у дворі будинку по вул. Тимощука, 39 у м. Вінниці. За житло перший внесок заплатили Саша та [PERSON], на решту взяли кредит на 20 років. Позичені гроші 1000 доларів США [PERSON] повернула однією сумою. Щодо джерела позичених коштів свідок пояснила, що займається сільським господарством, тримає худобу, свої доходи не декларувала. Свідок [PERSON] дав показання про те, що знає [PERSON] давно з 1994-1995 років з с. Летківка, потім вона стала мешкати в м. Вінниці. В 2013 році зателефонувала відповідач та попросила позичити їй 10 000 доларів США. В звязку з наявністю такої суми коштів, оскільки свідок з 1991 року займається підприємницькою діяльністю та має комерційну нерухомість, свідок разом з дружиною позичили [PERSON] кошти, про що складено відповідний договір позики від 15.04.2013 року. Гроші були потрібні відповідачу для придбання квартири. До цього часу позика не повернута навіть частково. Позика є безпроцентною, свідок знає про те, що подружжя [PERSON] розучилось, тому поки що за поверненням позики в судовому порядку не звертається. Зі слів свідка [PERSON] матері позивача [PERSON] квартиру сторони купляли разом. Кошти у розмірі 3500 доларів США та 9 000 грн. свідок передала [PERSON] на перший внесок за квартиру. Це було в 2013 р., на вулиці була тепла пора, сина [PERSON] вдома не було, він був на заробітках в Росії. Свідок передала гроші невістці [PERSON] в гуртожитку на Вишенці, вона ж вранці відвезла гроші забудовнику, і свідок разом з невісткою подивились квартиру на 6-му поверсі, в якій мали мешкати. Син та невістка разом просили позичити гроші. Факт передачі грошей письмовими доказами довести не може. Позичену суму 3500 доларів США та 9000 грн. свідок пояснила так : 1000 доларів США це її особисті кошти, на поверненні яких свідок не наполягала, 1500 доларів США та 4000 грн. кошти дочки [PERSON], 1000 доларів США позичила [PERSON], бабка [PERSON] дала 5000 грн. [PERSON] казала, що борги буде повертати Саша. Син свідка [PERSON] привіз гроші з Росії і повернув борг. [PERSON] працює, виконує внутрішні будівельні роботи. В [PERSON] заробітна плата була 2000 грн.. про якийсь борг на перший внесок за квартиру [PERSON] ніколи не говорила. В квартирі Саша сам робив ремонт, також наймав людей. Свідок бачила як йому допомагав робити ремонт [PERSON]. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази, та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 17.06.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами зареєстрований шлюб, актовий запис №1171. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Вінницького міського суду від 08.09.2016 року шлюб між сторонами розірвано. В звязку з відсутністю власного житла у м. Вінниці за час шлюбу сторони винаймали квартири, в звязку з чим виникла питання у придбанні власного житла. Власних коштів у сім»ї було недостатньо, тому в інтересах сім»ї для придбання квартири сторони скористались кредитними коштами. 12.04.2013 року [PERSON] звернулась з заявою до Комунальної організації «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» про надання пільгової позики строком на 15 років в сумі 200000 грн. 16.04.2013 року між [PERSON] покупцем та ТОВ ПІК «Поділлябудінвест» продавцем укладено договір №Т-2/19, відповідно до якого продавець продав, а покупець купила квартиру №[ADDRESS] (нині вул. [PERSON]) в м. Вінниці. 16.04.2013 року протоколом №1 між [PERSON] та ТОВ ПІК «Поділлябудінвест» було погоджено динамічну договірну ціну по договору №Т-2/19, яка становить 4500 грн. за кв. м. 14.05.2013 року між [PERSON] та Комунальною організацією «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» був укладений кредитний договір №3-22-21, предметом якого є надання фондом позичальнику [PERSON] кредиту на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою [ADDRESS] терміном на 15 років на суму 195394 грн. Додатком № 1 до цього договору був графік повернення кредитних коштів та нарахувань по кредиту, відповідно до якого до 2027 року включно сторони повинні повернути суму 248001 грн. 01.09.2014 року здійснена державна реєстрація права власності на зазначену квартиру №[ADDRESS] за [PERSON] державним реєстратором реєстраційної служби Вінницького Міського управління юстиції. індексний номер 26251109. 20.10.2014 року [PERSON] та комунальна організація «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» уклали іпотечний договір про забезпечення вимоги іпотекодержателя з повернення іпотекодержателю в строк до 30.12.2027 року кредиту в розмірі 195394 грн. Предметом іпотеки за цим договором є квартира №[ADDRESS]. За домовленістю сторін вартість предмета іпотеки визначена в розмірі 270 000 грн. З квітня 2013 року сторони здійснювали ремонт у квартирі, а 01.09.2015 року вселились у квартиру. 09.10.2015 року сторони разом із сином зареєструвались в квартирі, що підтверджується довідкою №032 ОСББ «Європейське-39» від 12.10.2016 року. Відповідно до графіка погашення кредиту за період 28.10.2013 року по 29.11.2016 року сторонами було погашено 70000 грн., що підтверджується довідкою КП «Обласний Фонд сприяння інвестиціям та будівництву» від 15.05.2017 року. З листопада 2016 року до червня 2017 року борг не погашався, станом на 09.06.2017 року заборгованість складала 145713 грн., що підтверджується довідкою Фонду від 09.06.2017 року Після розірвання шлюбу сторони продовжують проживати в квартирі, між ними визначено порядок користування кімнатами. 29.11.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Під час розгляду справи по суті [PERSON] з власної ініціативи погасила заборгованість за кредитним договором та внесла на рахунок Фонду суму 148680 грн. [PERSON] подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Згідно з ухвалою суду від 05.09.2017 року позовна заява залишена без розгляду. Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до абзацу першого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє імя було зареєстровано право власності на таку річ. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені статтею 71 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до цієї статті, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. При судовому розгляді справи та в письмових запереченнях [PERSON] стверджувала, що квартира була придбана за її кошти, позивач до цього жодного відношення не має і кредитний договір вона укладала без згоди чоловіка. Таке твердження відповідача спростовується письмовими доказами. В п. 4.3 іпотечного договору від 20.10.2014 року зазначено, що цей договір вчиняється за письмовою згодою чоловіка іпотекодавця [PERSON], викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 11.10.2014 року. Згідно з п. 8.6 іпотечного договору зміст ст.ст. 60,65,74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 7-9,33-41 Закону України «Про іпотеку» розяснено іпотекодавцю [PERSON] З,М. Договір позики грошей від 15.04.2013 р. між позикодавцем [PERSON] і позичальником [PERSON] укладений для придбання квартири у м. Вінниці. Суд оцінює цей договір як укладений хоча одним із подружжя, але в інтересах сім»ї. Про те, що договір позики укладений лише в інтересах позичальника [PERSON] не підтверджено показаннями свідка [PERSON] в судовому засіданні. На час укладення договору купівлі-продажу майнових прав №Т-2/19 від 16.04.2013 р. сторони перебували у шлюбі, у них склались нормальні сімейні відносини, вони мали плани на збереження сімї і придбання помешкання для спільного проживання. Придбання квартири за спільні кошти подружжя, проведення ремонту у квартирі особистою працею позивача доведено і показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] \\Н.П. та [PERSON] З показань свідка [PERSON] матері позивача, встановлено, що у сторін коштів на сплату першого внеску за квартиру не було, тому на їх спільне прохання (сина і невістки) вона позичила кошти в розмірі 3500 доларів США і 9000 грн. та передала їх у м. Вінниці невістці [PERSON] Хоча про позику грошей не надано письмових доказів (договорів, розписок тощо), проте суд враховує, що відносини з позики грошей склались між рідними і близькими людьми і їм не було притаманним документальне оформлення виниклих зобов»язань. Допитані свідки [PERSON], [PERSON] \\Н.П. та [PERSON] як позикодавці підтвердили позику грошей та їх повернення. З показань свідків також встановлено, що [PERSON] постійно неофіційно працював з виконання будівельних робіт в містах Києві, Ірпіні, Одесі, за кордоном в Польщі, в Росії : містах Москві та Санкт-Петербурзі, із зароблених грошей сплачувались кредитні кошти на користь Комунальної організації «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництва». Довідку від 20.03.2017 р. №0.64-9621/0/15-17 Головного управління обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про перетинання кордону у період з 01.01.2013 р. по 31.12.2016 р. громадянином [PERSON] суд оцінює критично, оскільки в ній містяться суперечливі відомості, а саме по рядку «12.04.2013 14-55 виїзд потягом 62 Кишинів-Санкт-Петербург» інформація про зворотній в»їзд в Україну відсутній, тоді як в наступних рядках зазначено «12.10.2014 19.52 виїзд автомобільним [NUMBER] і зворотній в»їзд в Україну 28.10.2014 19.59». В довідці зазначено про те, що іншої інформації немає. Тобто суд вважає недосконалою базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України». Відповідно до наданих довідок з місця роботи річна заробітна плата [PERSON] на посаді головного спеціаліста Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області складала : за 2013 р. 34194,912 грн., за 2014 р. 38837,59 грн., за 2015 р. 43097,51 грн., за 2016 р. 44969,02 грн. Суд переконаний, що кошти із заробітної плати [PERSON] не були направлені лише на погашення кредитних зобов»язань перед Комунальною організацією «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництва», а витрачались і на інші потреби сім»ї. Щодо позовної вимоги про присудження з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за сплачену нею суму кредиту у розмірі 74340 грн., суд вважає її необґрунтованою з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів. Предметом позову є майно подружжя, а не боргові зобов»язання цього ж подружжя. Присудження такої грошової компенсації не може відновити право позивача на Ѕ частку квартири. До того ж позивач [PERSON] має можливість добровільно в позасудовому порядку сплатити на користь [PERSON] суму 74340 грн., що складає Ѕ частину сплаченої суми кредиту 148680 грн. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Ціна позову 135000 грн., що складає вартість Ѕ частки квартири. З ціни позову сплачено судовий збір у розмірі 1350 грн. Позовна вимога про визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири №[ADDRESS] (бувша вул. Тимощука) в м. Вінниці задоволена. Судовий збір у розмірі 1350 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial