Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], виконавчого комітету Трускавецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. Позивач позовні\~вимоги мотивує\~тим,\~що вінта відповідач [PERSON] є рідними братами. У 1992 році одружився з [PERSON] (дошлюбне прізвище Марків). У шлюбі народився син [PERSON], [INFO] У 1998 році дружина поїхала на заробітки в країну Італія. Відносини потроху ставали неприязними, конфліктними. Він розумів що їх шлюб на межі розриву. У 2003 році його товариш [PERSON] запропонував розпочати будівництво обєкту нерухомості по вул. Стуса павільйону магазину за спільним проектом. Оскільки він не хотів, щоб створене у майбутньому нерухоме майно було спільною сумісною власністю з [PERSON], попросив ще одного товариша [PERSON] оформити перший необхідний документ договір оренди земельної ділянки на його імя. Пунктом 1.13 рішення Трускавецької міської ради №214 від 23.09.2003 року було надано дозвіл на виготовлення проектів відведення земельної ділянки ТзОВ «Оптіма ЛТД», філії ЗАТ «Трускавецькурорт» ПМТП, підприємцю [PERSON], підприємцю [PERSON], підприємцю [PERSON], підприємцю [PERSON] по вул. Стуса для будівництва та обслуговування комплексу однотипних споруд-павільйонів. 22 липня 2004 року між Трускавецькою міською радою та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,0046 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування павільйону. Строк дії договору 3 роки. Коли про ці обставини дізнався його брат, він запропонував, щоб в подальшому всі документи оформляти на нього, оскільки йому можна довіряти, бо він близька людина. Відносини у них на той час були направду братерські, дружні. [PERSON] у цей час вже тривалий час перебував на заробітках за кордоном в країні Італія. 19 листопада 2004 року Трускавецька міська рада прийняла рішення №418, яким припинила право оренди земельної ділянки площею 0,0046 га [PERSON] за його добровільною згодою та надала в оренду терміном на 5 років цю земельну ділянку [PERSON]. 05 січня 2005 року між [PERSON] та Трускавецькою міською радою був укладений договір оренди земельної ділянки. Від імені [PERSON] позивач спільно з іншими власниками павільйонів замовив розробку проекту у ліцензованої організації ПП «Крокус» та оплатив його виготовлення. Проект був погоджений Львівською обласною службою української державної інвестиційної експертизи. Від імені [PERSON] було отримано в інспекції ДАБК при Трускавецькій міській раді дозвіл на виконання будівельних робіт №2-НБ-5 від 02.02.2005 року та всі інші дозвільні документи. Протягом наступних трьох років позивач спільно з іншими співвласниками павільйонів здійснював будівництво обєкту нерухомості. На будівельні матеріали, обладнання має квитанції, чеки, інші платіжні документи. Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради №358 від 30.12.2008 року було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, зокрема торгового павільйону по вул. Стуса. Цим рішенням новозбудованому обєкту присвоєно поштову адресу вул. Стуса, 7 корпус 2, оформлено право власності на цей торговий павільйон на [PERSON]. 21.01.2009 року виконавчим комітетом Трускавецької міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно торговий павільйон по вул. Стуса, 7 корп.2 загальною площею 51,8 кв.м. Власник [PERSON]. Позивач зазначає, що донедавна факт належності йому павільйону визнавав і його брат. І з цього приводу у них ніколи не виникало суперечок. Місяць перед подачею позову до суду тому, позивач попросив відповідача приїхати у Трускавець для укладення договору дарування цього павільйону. Спочатку він обіцяв, що приїде, проте опісля відмовився і наголосив, що укладе зі ним такий договір лише за умови, що він відмовиться від частки батьківського майна: будинку в с.Яструбичі Радехівського р-ну та квартири у м.Червонограді. Позивач пояснив, що йому там нічого ще не належить, бо батько та мати живі і це майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Тоді брат сказав, що в такому випадку він не буде укладати з ним ніяких договорів, а магазин продасть, бо він є де-юре його власником. Оскільки право власності позивача на торговий павільйон по вул. Стуса, 7 корп.2 у м. Трускавці Львівської області не визнається відповідачем, таким чином він змушений звернутись до суду з даним позовом. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити, дали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, в задоволенні позову просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що пунктом 1.13 рішення Трускавецької міської ради №214 від 23.09.2003 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи, було надано дозвіл на виготовлення проектів відведення земельної ділянки ТзОВ «Оптіма ЛТД», філії ЗАТ «Трускавецькурорт» ПМТП, підприємцю [PERSON], підприємцю [PERSON], підприємцю [PERSON], підприємцю [PERSON] по вул. Стуса для будівництва та обслуговування комплексу однотипних споруд-павільйонів. 22 липня 2004 року між Трускавецькою міською радою та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,0046 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування павільйону, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Згідно рішення Трускавецької міської ради № 418 від 19 листопада 2004 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи, припинено право оренди земельної ділянки площею 0,0046 га [PERSON] за його добровільною згодою та надано в оренду терміном на 5 років згадану земельну ділянку [PERSON] відповідачу по справі. 05 січня 2005 року між [PERSON] та Трускавецькою міською радою був укладений договір оренди земельної ділянки. Позивач оформив та оплатив необхідні проектні та дозвільні документи та згідно них спільно з іншими співвласниками павільйонів розпочав будівництво обєкту нерухомостіз за власні кошти, що стверджується платіжними документими на будівельні матеріали, копії яких знаходяться в матераалах справи /а.с.142-174/. Згідно Рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради №358 від 30.12.2008 року, затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, зокрема торгового павільйону по вул.Стуса. Цим рішенням новозбудованому обєкту присвоєно поштову адресу вул.Стуса, 7 корпус 2, оформлено право власності на цей торговий павільйон на [PERSON]. 21.01.2009 року виконавчим комітетом Трускавецької міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно торговий павільйон по вул.Стуса, 7 корп.2 загальною площею 51,8 кв.м. Власник [PERSON]. Державна реєстрація права власності була здійснена уповноваженим державою органом за відповідачем [PERSON] через домовленість з позивачем, який не хотів реєструвати спірне майно на себе, оскільки був державним службовцем та розлучався з дружиною. За цією ж домовленістю, відповідач добровільно зобов»язувався переоформити право власності на позивача. Однак даного зобов»язання не виконав, відповідачем не визнається право власності позивача на торговий павільйон по вул.Стуса, 7 корп.2 у м.Трускавці Львівської області. Дані обставини підтверджені поясненнями свідків, дані в судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] суду по суті справи пояснив, що зі слів [PERSON] йому стало відомо про конфлікт між братами. Намагаючись їх примирити він зателефонував до [PERSON] та запитував його чи він заливав плиту, чи будував стіни, чи зводив дах, на що він відповів - ні. [PERSON] запрошував його освячувати приміщення магазину при цьому не уточняв, що це його магазин. При посвяченні магазину були присутні [PERSON], їхня мати, батько та син [PERSON]. Свідок [PERSON] суду по суті справи пояснила, що з [PERSON] добре знайомі і багато раз зверталася за допомогою. В 2007 році [PERSON] просив її позичити йому кошти в сумі 2000 доларів США на будівництво магазину по вул. Стуса. Весь час [PERSON] був в процесі ведення будівництва магазину, винаймав майстрів, дещо робив сам. Про те що цей магазин належить братові [PERSON] їй не відомо. Свідок будувала свій магазин через доріжку від магазину [PERSON] і бачила будівництво магазину [PERSON] Станом на 2007 року будівництво магазину вже практично було завершено. Свідок [PERSON] суду по суті справи пояснив, що в 2003 році працював на посаді заступника міського голови м. Трускавця з правами начальника управління містобудування та архітектури. В 2003 році до нього звернувся [PERSON], йому комісія попередньо дала погодження на оренду земельної ділянки, і ми підписували акти про відвід земельної ділянки. Після цього було проведено величезний обсяг роботи по підготовці відповідних документів. На його запитання чому [PERSON] оформляє всі документи на [PERSON], він відповів, що є працівником місцевого самоврядування і не хоче, щоб говорили, що він зловживає посадою. Свідок також був головою приймальної комісії коли об»єкт здавався в експлуатацію приблизно 2008 року і замовником виступав [PERSON] З будь якими питаннями [PERSON] не звертався до свідка [PERSON] Свідку не відомо чи є довіреність на представництво інтересів [PERSON] Свідок [PERSON] суду по суті справи пояснила, що знайома з сторонами і спільно проживає з позивачем [PERSON] з 2008 року. Їй відомо про те що [PERSON] будував магазин по вул. Стуса і всі документи оформляв на брата, оскільки в той час він розлучався із своєю колишньою дружиною. В 2009 році [PERSON] розірвав попередній шлюб і уклав з нею. До цього часу, з 2006 року, вони вже спільно вкладали кошти в будівництво магазину. Час від часу позичали кошти для будівництва магазину. Свідок також ствердила, що її батько допомагав зробити сходи в магазині, із свого матеріалу, а [PERSON] тільки допомагав їх монтувати. Всі будівельні матеріали, всі дрібниці в магазин їй відомо де купляли, оскільки приймала активну участь в його будівництві. Магазин був збудований і зданий в експлуатацію 2008 року. В 2014 році свідок також давала оголошена в інтернет про оренду приміщення. Вони отримували орендну плату в сумі 1000 грн. Свідок [PERSON] повідомила суду, що платила податок з своєї банківської карточки, а також здавала всі звіти. Свідок піднімала питання про переоформлення документів, на що [PERSON] сказав, що це мій рідний брат і все буде добре. Свідок [PERSON] був Італії на роботі і повернувся приблизно в 2009 році. При питанні переоформленні документів в 2016 році виник конфлікт. [PERSON] не вкладав кошти в будівництво магазину. [PERSON] просив, що б [PERSON] приїхав, і допомагав йому дещо робити, оскільки винаймати робітників дорого. Ніяких коштів вони не давали [PERSON] за оренду магазину. Свідок [PERSON], являється матір»ю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], суду по суті справи пояснила, що магазин по вулиці Стуса будував [PERSON] В той час [PERSON] їздив за кордон, в Італію, в Москву та приїжджав один раз на рік на свята. [PERSON] сам купляв будівельні матеріали, сам приймав участь у будівництві. Магазин він будував за свої кошти, оскільки отримував заробітну плату 500 доларів США, вона особисто також давала кошти в сумі 7000 грн. на будівництво магазину. Коли саме магазин зданий в експлуатацію їй не відомо. Вона при можливості допомагала, особливо по догляду за сином [PERSON], готувала їжу, відводила дитину до школи та забирала зі школи. З [PERSON] свідок [PERSON] не спілкується. Коли [PERSON] повернувся в Україну магазин вже був збудований. Свідок [PERSON] суду по суті справи пояснив [PERSON] ніякого відношення до магазину по вулиці Стуса немає. Кілька раз приїжджав до [PERSON] та до матері в гості. В 2003 році між мною та Трускавецькою міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки на якій стоїть магазин. Він особисто не проводив будівництво, тому що їздив на роботу за кордон і запропонував [PERSON] взяти в оренду дану земельну ділянку, на що [PERSON] погодився і надалі переоформив договір оренди. Магазин будував [PERSON], я особисто допомагав у будівництві. Плату за свою допомогу він не отримував. Йому відомо, що [PERSON] будував магазин для себе і сина [PERSON] за свої кошти. Коли саме магазин зданий в експлуатацію він не пам»ятає. Про те що [PERSON] давав кошти на будівництво магазину йому не відомо. Свідок [PERSON], суду по суті справи пояснив, що він особисто працював на будівництві магазину по вулиці Стуса. Його брат проводив фасадні роботи приміщення магазину. Йому не відомо що магазин будувався для [PERSON] [PERSON] він на будівництві не бачив. Мама позивача [PERSON] готувала для них їжу. Розмови про те що [PERSON] давав кошти на будівництво магазину, або [PERSON] просив кошти в [PERSON] він не чув. [PERSON] Степанович суду по суті справи пояснив, що з 2002 року по 2008 рік він їздив на роботу за кордон. Перших півтора року він додому не приїжджав, а з 2004 року приїжджав три рази на рік на місяць і приймав участь у будівництві магазину і давав кошти. Всі документи про власність магазину оформлені на [PERSON], тому, що [PERSON] не мав можливості і коштів будувати магазин. Свідок [PERSON] пояснив, що він постійно допомагав матеріально братові і мамі, передавав кошти, чи то на магазин, чи на ремонт квартири. [PERSON] запропонував йому вкласти гроші в даний магазин, оскільки той мав можливість взяти в оренду земельну ділянку. [PERSON] вкладав кошти в магазин і дозволяв [PERSON], як братові, ним користуватися. В 2006 році він придбав автомобіль, а попередній автомобіль дав для брата [PERSON], щоб він використовував його для потреб магазину. [PERSON] цього [PERSON] подарував [PERSON] квартиру. З 2008 року [PERSON] перебуває в Україні і будівництво магазину завершував власноруч, а саме всі внутрішні роботи. Скільки саме коштів він вклав у будівництво магазину він не пам»ятає, приблизно 6\~000 євро. У них була домовленість, що свідок [PERSON] дає кошти, а [PERSON] будує магазин, за що [PERSON] подарував братові машину та кваритру. Кошти на будову магазину [PERSON] передавав водіями. Свідок [PERSON] ствердив, що [PERSON] своїх коштів в будівництво магазину не вкладав. [PERSON] розповідав, що він купляв і що робив по будівництву магазину за кошти [PERSON] [PERSON] здавав магазин в оренду з дозволу свідка [PERSON] Згідно ч. 1, 5 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень\~частини першої статті 15\~та\~статті 392 ЦК\~власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Згідно із вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації. Особа вважається власником обєкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно. Відповідно до позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-11085св12, викладеної в ухвалі від 11.05.2012 року, рішення про визнання права власності, прийняте в порядку ст. 392 ЦК України, не породжує право власності, а підтверджує право власності, яке вже виникло на підставі закону або договору, а тому відсутність реєстрації рішення суду як правовстановлюючого документа в органах державної реєстрації не впливає на правовий статус обєкта нерухомості. Фактично, суд зазначив, що реєстрація права власності на обєкт нерухомого майна у державному реєстрі не є критичним для цілей підтвердження права власності на нерухоме майно у спорі щодо права власності. Хоча мотивувальна частина ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і не містить розгорнутого правового обґрунтування зазначеного висновку суду, однак цей висновок цілком відповідає викладеним у ст. 3 ЦК України таким принципам цивільного права, як добросовісність та розумність. \~ \~ \~ \~ \~Згідно до правової позиції Верховного Суду України висловлену, зокрема,\~у\~постанові Судової палати у цивільних справах\~ВСУ від 24.06.2015 № 6-318цс15 зазначено: «За правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.\~Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України».\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Дана позиція уточнена Судовою палатою у цивільних справах ВСУ в іншій постанові від 07.10.2015 по справі\~№ 1622цс15: «Відповідно до частини пятої статті 11 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності…..». Враховуючи вищенаведені правові норми позивач набув право власності на спірний обєкт у відповідності до закону як на новозбудований та введений в експлуатацію. Суд не бере до уваги доводи відповідача [PERSON] та його представника, оскільки вони не підтверджені належними доказами, суперечать показам свідків та іншим доказам у справі. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним та скасування п.3 рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради №358 від 30.12.2008 року, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 30.12.2008 року виконавчим комітетом Трускавецької міської ради, скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на нерухоме майно торговий павільйон по вул. Стуса, 7, корп.2 у м. Трускавці Львівської області, визнання права власності на торговий павільйон по вул. Стуса, 7 корп.2 у м. Трускавці Львівської області загальною площею 51,8 кв.м. за [PERSON] є обгрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню. Суд вірить здобутим доказам, бо вони нічим не спростовані і не викликають сумніву в своїй об'єктивності, грунтуються на законі. Враховуючи вищенаведені правові норми я набув право власності на спірний обєкт у відповідності до закону як на новозбудований (ст.331 ЦК) та введений в експлуатацію.

Outcome: approved