Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визнати місце проживання [PERSON] разом з батьком - [PERSON]; припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 від усіх видів його доходів; стягнути на його користь судовий збір. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ним та відповідачем 22 листопада 1997 року укладено шлюб, від якого у них народилася дочка [PERSON], [INFO] У 2015 році відповідач звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої доньки. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 30.06.2015 позовні вимоги були задоволені, і він сплачує аліменти на користь відповідача в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу щомісячно. Крім того, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15 травня 2017 року шлюб між ним та відповідачем [PERSON] розірвано. З цього часу, відповідач почала здійснювати аморальний спосіб життя, та зникати на певні періоди, тим самим не бравши жодної участі у вихованні дитини. Зважаючи на це з травня 2018 року їх спільна дитини [PERSON] проживає разом з ним. Він створив належні матеріально-побутові умови для проживання з ним доньки, доброзичливо ставиться до дитини та до виконання своїх батьківських обов'язків. Він працює та має постійний заробіток, має житло, де проживає разом з донькою. Між дитиною і батьком склалися добрі відносини, перешкод для спілкування з матір'ю не має. Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 05.11.2018 у справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 18.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили задоволити. Відповідач в судовому засіданні позов визнала повністю. Зазначила, що вона тривалий час знаходилася на лікуванні, а дочка справді з літа 2018 року проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. Представник третьої особи, в судовому засіданні позов підтримала, просила задоволити. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, представника третьої особи, перевіривши зібрані докази, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Згідно із ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1, 2 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України). Судом встановлено, що сторони з 22.11.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] Згідно рішення Сихівського районного суду м.Львова від 15.05.2017 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 22.11.1997 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Галицького району м.Львова, актовий запис №404, розірваний. Згідно акту №3888 від 07.08.2018 складеного комісією ЛКП «Під Зуброю», [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] разом із донькою [PERSON] без реєстрації. Відповідно до акт обстеження житлових умов ЛКП «Під Зуброю» від 03.09.2018, квартира за адресою: [ADDRESS] відповідає всім санітарно-технічним вимогам та придатна до проживання. Згідно довідки Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Львів-Захід» Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»№502 від 07.08.2018, [PERSON] дійсно працює у Виробничому підрозділі «Локомотивне депо Львів-Захід» Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді машиніста електровоза. Згідно характеристики Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Львів-Захід» Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», [PERSON] за період роботи показав себе з позитивної сторони, до роботи відноситься сумлінно, постійно працює над підвищенням своїх технічних знань. Покарань, стягнень та порушень трудової дисципліни не мав. Користується повагою в трудовому колективі. Вимогливий до себе і товаришів по роботі. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Ч.3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст.161 СК України). Відповідно до ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що неповнолітня [PERSON], яка є дочкою позивача та відповідача справді з літа 2018 року проживає разом з батьком і перебуває на його утриманні. Згідно висновку органу опіки і піклування Сихівської районної адміністрації від 14 лютого 2019 року вбачається, що малолітня [PERSON] висловила бажання проживати з батьком. Крім того, відповідно до даного висновку комісія вважає за доцільне визначити проживання малолітньої [PERSON], 2006р.н. разом з батьком, [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині щодо визначення місця проживання дитини з батьком підлягають до задоволення. Суд надаючи перевагу щодо визначення місця проживання дитини з батьком враховує, що дитина проживає з ним останнім створені належні умови для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини. Крім того, згідно рішення Сихівського районного суду м.Львова від 30.06.2015р., позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено. Вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини із всіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.05.2015 до досягнення дитиною повноліття. Судом встановлено, що дитина проживає із батьком з травня 2018 року, тому доказуванню дані обставини не підлягають та визнані сторонами по справі. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Згідно із ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Таким чином, судом встановлено, що неповнолітня [PERSON], [INFO] проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні, що в цілому дає суду підстави для задоволення позову в цій частині та припинення стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON], [INFO], встановлених рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 30.06.2015 року. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов'язані зі спалою судового збору в розмірі 704 грн. На підставі ст.ст.4, 18, 19, 141, 150, 157, 160, 161, 171, 188, 192, 197, 273 СК України,

Outcome: approved