Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені та 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись на те, що 2 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] за реєстровим № 2112, за умовами якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 62600 гривень. Сторони договору домовилися, що позика є безпроцентною. Відповідач має повернути позику до 31 грудня 2014 року в сумі 62600 гривень. Пунктом 6 договору передбачено, що в разі прострочення повернення позики позивач вправі нараховувати пеню в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Свої зобовязання за договором позики відповідач не виконав, кошти у вказаний в договорі строк не повернув, після чого позивач змушений був звертатися до приватного нотаріуса Уманського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] із заявою про вчинення виконавчого напису нотаріуса. 21.01.2015 року нотаріусом вчинено виконавчий напис нотаріуса про стягнення з відповідача на користь позивача невиплачений в строк кошти в сумі 62600 гривень без врахування пені в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Вважає, що розмір пені, 3% річних та інфляційних втрат становить: 47263 грн. (пеня), 20783,07 грн. (інфляційні втрати), 782,07 грн. (3% річних). 05.11.2015 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог. Заява обґрунтована тим,що з моменту подачі позову до суду пройшов значний проміжок часу, відповідно і збільшився розмір пені, 3% річних та інфляційних втрат. Розмір позовних вимог становить 120566 гривень 60 копійок, з яких: 95152 грн. пеня, 23850 грн. 60 коп. інфляційні втрати, 1564 грн. 14 коп. 3% річних Представник позивача в судове засідання не зявився, подав на адресу суду заяву в якій вказав, що збільшені позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, повторно в судове засіданні не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, враховуючи процесуальну позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та обставини справи, які регулюються нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Судом встановлено, що 2 грудня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] за реєстровим № 2112, за умовами якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 62600 гривень. Сторони договору домовилися, що позика є безпроцентною. Відповідач має повернути позику до 31 грудня 2014 року в сумі 62600 гривень. Пунктом 6 договору передбачено, що в разі прострочення повернення позики позивач вправі нараховувати пеню в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Згідно розрахунків пені (п. 6 договору позики), 3% річних за період з січня по жовтень 2015 року та інфляційних втрат, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума 120566,60 грн., з них: 95152,00 грн. пеня; 23850, 60 грн. інфляційні втрати (інфляційні втрати = сума боргу х індекс інфляції / 100% - сума боргу); 1564,14 грн. 3% річних (3% річних = сума боргу х процентна ставка / 100% / 365 днів х кількість днів). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до статті 549 цього Кодексу розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому, застосування положень частини другої названої статті не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманням відсотків за період прострочення виконання грошового зобовязання. З огляду на те, що відповідач не виконує зобов'язання по оплаті в повному обсязі на користь позивача суми заборгованості, що відповідно призводить до подальшого невиконання рішення суду, суд вважає, що позивач обґрунтовано звернувся з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113 цс 14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобовязанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оцінивши зібрані у справі докази суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення та погоджується з розрахунками наданими позивачем. На підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 1205 грн. 66 коп. необхідно стягнути з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved