Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому зазначив, що відповідно до договору позики грошових коштів від 08.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Філіповою Л.П., відповідач [PERSON] отримав від нього грошові кошти в розмірі 32000 грн. , які зобов'язаний був повернути у строк до 01.10.2013 року. До теперішнього часу [PERSON] борг не повернув, тому позивач просить стягнути з нього суму боргу за договором позики в сумі 32000 грн., з урахуванням індексу інфляції 1,302 % за період з 01.10.2013 року по 10.03.2015 р., що складає 9651,70 грн. та відсотків в розмірі 1383,45 грн. Крім того, позивач просить судові витрати покласти на відповідача. В судове засідання позивач не з'явився надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Надав розрахунок індексу інфляції та процентів й просив стягнути ще з відповідач на його користь судові витрати у вигляді витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 180,00 грн. Крім того, в заяві зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився за невідомою суду причиною, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог ч.9 ст.74 ЦПК України - через оголошення у пресі, але до суду жодного разу не з'явився. Тому, суд вважає, що відповідач не з'явився в судове засідання без поважаних причин. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно Договору позики грошових коштів від 08.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. , копія якого знаходиться в матеріалах справи на аркуші № 3, позивач [PERSON] передав у власність відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 32 000 гривень . Пунктом 3 вказаного Договору встановлено, що [PERSON] зобов'язаний повернути [PERSON] грошові кошти , що були передані йому [PERSON], у строк до 01 жовтня 2013 року, однак до теперішнього часу відповідач [PERSON] борг не повернув, тому позивач просить стягнути з нього суму боргу за договором позики в сумі 32000 грн., з урахуванням індексу інфляції 1,302 % за період з 01.10.2013 року по 10.03.2015 р., що складає 9651,70 грн. та відсотків в розмірі 1383,45 грн. Крім того, позивач просить судові витрати покласти на відповідача, а також судові витрати у вигляді витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 180,00 грн. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що встановлено ст.629 ЦК України. Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. 08.10.2012 року при укладанні Договору позики грошових коштів сторони поставили свій підпис під договором, чим засвідчили факт на згоду з умовами договору, обов'язками за договором, що всі умови договору цілком зрозумілі, вони вважають їх справедливими. Договір було підписано добровільно, окрім того, [PERSON] за договором позики надав гарантії того, що він ознайомлений з договірними умовами і він з ними погоджується. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною(сторонами). Зі змісту ст. 1046 ЦК України, вбачається , за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику(грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками , у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку , що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті , до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства у встановлений договором строк та відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк, що встановлений договором. Дотепер своїх зобов'язань вказаних у договорі позики [PERSON] не виконані й грошові кошти позивачу не повернуті, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] суми позики в розмірі 32 000 гривень законні, обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 6 Договору позики грошових коштів, встановлено, що в разі, коли позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та 3(три) проценти річних від простроченої суми. Як зазначив позивач в позові, індекс інфляції за період з 01.10.2013 року по 10.03.2015 року склав 1,302 % , що становить 9651,70 гривень , розмір процентів за час прострочення повернення боргу тобто за період з 01.10.2013 року по 10.03.2015 року становить 1383,45 гривень, однак належного детального розрахунку вказаних сум суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 60, ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається на підставу своїх вимог і заперечень , крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому суд дійшов висновку , що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення процентів за договором позики у розмірі 1383,45 грн. та суми інфляційного збільшення у розмірі 9651,70 грн., нічим не підтверджуються та є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до наданого до позову копії квитанції, судові витрати у вигляді витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача становлять 180,00 грн., які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] Крім того, з урахуванням того, що ухвалою суду було відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення , з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 320, 00 грн.

Outcome: partial