Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив на те, що з 07.07.2008 р. він перебував в шлюбі з відповідачкою - [PERSON] . Від шлюбу мають двох дітей: сина - [PERSON] [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалось, тому рішенням Енергодарського міського суду від 28.04.2014 р. шлюб між ними було розірвано. Після фактичного припинення сімейних відносин, між позивачем та відповідачкою 05.03.2014 р. було укладено нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дітей та визначення їх місця проживання, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язався сплачувати відповідачці на утримання дітей 1/3 частки усіх видів доходу, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідно віку. При цьому, син - [PERSON] в теперішній час фактично не проживає з Відповідачкою, проживає разом з ним, або, оскільки він працює у змінному режимі на ВП ЗАЕС, знаходиться у бабусі - матеріпозивача. Позивач зазначає, що всі витрати по його утриманню несе виключно він. В січні 2019 року він дізнався в бухгалтерії за місцем роботи про те, що відповідно до порушеного виконавчого провадження, у відношенні нього здійснюється примусове стягнення на користь відповідачки аліментів на доньку згідно із виданим Енергодарським міським судом Запорізької області судовим наказом від 06.12.2018 р. по справі № 316/2126/18, виданим за заявою відповідачки про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину. Встановлений судовим наказом для стягнення з нього розмір аліментів -1/4 частина від заробітку (доходу) щомісяця, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідно віку і не більш десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з04.12.2018р. і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, він зазначає, що донька - [PERSON] також знаходиться на його утриманні, оскільки крім сплати аліментів на неї він також несе всі витрати, пов`язані із відвідуванням спортивної секції, страхуванням та інше. Позивач вважає, що при розгляді заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину судом не було досліджено його матеріальний та сімейний стан, тому встановлений у судовому наказі від 06.12.2018 р. по справі № 316/2126/18 розмір аліментів підлягає зменшенню з наступних підстав: Позивач працює на ВП ЗАЕС електрослюсарем, його дохід на місяць в середньому становить 16 946,17 грн.. Аліменти на доньку щомісячно, за судовим наказом становлять в середньому 4236,54 грн.. Він несе всі витрати по утриманню сина, має батьків пенсійного віку - мати [PERSON] та вітчима [PERSON] , яким теж матеріально допомагає в розмірі в середньому 1500,00 грн. щомісячно на кожного. Крім того, з квітня 2018 р. проживає однією сім`єю без укладання шлюбу з [PERSON] та її дітьми, яких також матеріально підтримує. Також позивач зазначає на те, що частину аліментів, що отримує відповідачка, вона витрачає не за цільовим призначенням - матеріальне утримання та забезпечення доньки, а на особисті потреби. Розмір його комунальних платежів щомісяця орієнтовно становить 700.00 грн., також він щомісячно здійснює платежі в розмірі 1667,00 грн. для погашення позики, виданої ВП ЗАЕС на поліпшення житлових умов. Крім того, у зв`язку з поломкою холодильника, який необхідний для забезпечення родини, він вимушений був укласти договір про надання споживчого кредиту в розмірі 11295,00 грн. на придбання нового холодильника. Розмір щомісячного платежу становить 3798,35 грн. Розмір щомісячних страхових внесків (медичне страхування дітей) становить близько 300.00 грн.. Таким чином, з урахуванням його щомісячних витрат: повне матеріальне забезпечення сина, матеріальна підтримка батьків та жінки з якої він проживає без реєстрації шлюбу, а також її дітей, оплату позики ВП «ЗАЕС», оплату споживчого кредиту, сплату комунальних та страхових платежів, оплату відвідування сином та донькою спортивних секцій, їх поїздки на змагання, оплату санаторно-курортного відпочинку дітей, власного матеріального утримання, вважає, що розмір аліментів, встановлений за судовим наказом Енергодарського міського суду Запорізької області від 06.12.2018 р. по справі № 316/2126/18 з 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, повинен бути зменшений до 1/6 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідно віку і не більш десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, про що і просить суд. Ухвалою суду від 05.03.2019 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08 липня 2019 року справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 03 жовтня 2019 року провадження у справі зупинено на підставі п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України. Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року провадження у справі поновлено . Позивач [PERSON] у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково пояснивши, що метою звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів є вирівнювання розміру одержуваних ним аліментів від відповідачки на утримання сина [PERSON] та розміру сплачуваних ним аліментів на користь відповідачки на утримання доньки [PERSON] для однакового матеріального забезпечення дітей та їх психологічного стану. Представник позивача адвокат Петрова Світлана Миколаївна у судове засідання з`явилась, позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, також додатково зазначивши на те, що психологічний стан дітей не повинен страждати через те, що аліменти на утримання дітей сплачуються у грошовому еквіваленті у різному розмірі та через непорозуміння між батьками. Відповідач [PERSON] у судове засідання з`явилась, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у наданих до суду письмових поясненнях. Представник відповідача адвокат Темненко Валентина Олександрівна у судове засідання з`явилась, підтримала позицію [PERSON] та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з їх необґрунтованості та недоведеності. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст.ст. 13, 82 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Дослідивши матеріали справи, в рамках предмету та підстав позову, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Подружжя має двох дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , про що 16.10.2008 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції у Запорізькій області в книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис № 547 (а.с.8), та доньку - [PERSON] , [INFO] , про що 17.02.2011 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції у Запорізькій області в книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис № 98 (а.с.7). 05.03.2014 р. між Відповідачем та Позивачем було укладено нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дітей та визначення їх місця проживання, відповідно до умов якого позивач зобов`язався сплачувати мені на утримання дітей 1/3 частки усіх видів його доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (а.с.11). 28.04.2014 р. рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області шлюб між сторонами було розірвано. В березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Енергодарської міської ради, про визначення місця проживання дитини та розірвання договору про сплату аліментів на дітей і визначення їх місця проживання. Рішенням Енергодарського міського суду від 21 травня 2019 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, а саме: розірвано договір про сплату аліментів на дітей, в іншій частині позовних вимог - відмовлено (а.с.92-94). Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2019 року, рішення Енергодарського міського суду від 21.05.2019 року в частині відмови в задоволенні позову про визначення місця проживання дитини скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] - задоволено (а.с.106-108). Відповідно до судового наказу, виданого Енергодарським міським судом 06 грудня 2018 року з Позивача - [PERSON] на користь Відповідача - [PERSON] стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини його доходів на утримання доньки - [PERSON] до досягнення нею повноліття (а.с.4). Відповідно до судового наказу, виданого Енергодарським міським судом 23.08.2019 року з відповідача - [PERSON] на користь позивача - [PERSON] стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини його її доходів на утримання сина [PERSON] до досягнення ним повноліття (а.с.86). Відповідач є фізичною особою-підприємцем, (а.с.56-59) має невеликий дохід. Згідно ч. 2 статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані дбати про дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважаючи гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 1 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В силу ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Як передбачено ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При встановленні розміру аліментів, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також його можливість надавати утримання. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII ч. 2 ст.182 СК України викладено в новій редакції, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 2 ст.141 СК України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні «М.С. проти України» повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (див. справу «Нойлінґур і Шурук», № 41615/07, § 135, 6 липня 2010 року, і «X проти Латвії», заява №. 27853/09, § 96, ЄСПЛ 2013 р.). Найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків (див. справу «Сахін проти Німеччини», заява № 30943/96, §66, ЄСПЛ 2003 р.VIII). Так, ст.192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.81 ЦПК України та змісту положень ст. 192 СК України, позивач повинен довести наявність обставин щодо зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я (чи інших обставин), що настали після ухвалення судового рішення, яким визначено розмір аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів погіршення свого майнового стану, як платника аліментів, відсутність у нього можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі судовим наказом, зміну фінансового стану отримувача аліментів чи зменшення потреб доньки після ухвалення рішення суду (судового наказу) про стягнення аліментів. Позивач офіційно працевлаштований, отримує постійний дохід (а.с.186), який не зменшився порівняно з тим, який він мав на час ухвалення рішення про стягнення аліментів, а, навпаки, збільшився (а.с.9). Суд не може прийняти до уваги і наявність на утриманні позивача дітей жінки, з якою він спільно проживає, а саме, [PERSON] , оскільки остання відповідно до даних паспорту (а.с.13) перебуває в зареєстрованому шлюбу, що також підтверджено самим позивачем у ході розгляду справи. Крім того, відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , 2011 року народження (а.с.14) її батьком є [PERSON] який сплачує аліменти на утримання своєї дитини, що зазначено самим позивачем у ході розгляду справи. Водночас суд ставиться критично до посилань позивача про надання ним допомоги своїм батькам, оскільки матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що батьки потребують такої допомоги через тяжкий матеріальний стан, а також докази того, що позивач таку допомогу надає. Щодо наявного у сина захворювання, суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів понесення ним витрат на лікування сина у зв`язку з встановленим діагнозом, розміру цих витрат, конкретного періоду їх понесення з метою встановлення судом неможливості сплати аліментів в установленому розмірі на утримання доньки [PERSON] . З огляду на викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] про зменшення розміру аліментів задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed