Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що вона є одноосібним власником житлового будинку № 230 по вулиці Центральній у с. Воскресенка (Чапаєвка) Пологівського району Запорізької області. Відповідачі є її звідними братами по матері, які на даний час зареєстровані у належному їй будинку, хоча після реєстрації у ньому ніколи не проживали. Реєстрація відповідачів у будинку позивачки порушує право власності останньої і перешкоджає здійсненню нею своїх прав власника, зокрема, на отримання субсидії та соціальних послуг. Тому на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК та ч. 2 ст. 386 ЦК України просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку, розташованому за адресою: Запорізька область, Пологівський район, с. Воскресенка, вул. Центральна, 230. Позивачка у судове засідання не зявилася, однак надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, не заперечувала проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення у разі виникнення обставин, передбачених у ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи за їх відсутності не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку у судове засідання без поважних причин належним чином повідомлених відповідачів, від яких не надійшло заяв про розгляд справи за їх відсутності, а також думку позивачки про можливість заочного розгляду справи, суд вбачає підстави для ухвалення у даній справі заочного рішення. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Із копії договору купівлі-продажу від 23 грудня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] і зареєстрованого у реєстрі за № 5198, та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.01.2006 року, вбачається, що позивачка є одноосібною власницею житлового будинку № 230 по вулиці Центральній (Леніна) у с. Воскресенка (Чапаєвка) Пологівського району Запорізької області. Відповідно до копії домової книги і довідки Виконавчого комітету Воскресенської сільської ради Пологівського району Запорізької області від 17.03.2017 року № 1661 [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але за вказаною адресою не проживає з 30.12.2009 року, а [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але за вказаною адресою не проживає з 09.07.2011 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно зі ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що відповідачі не є власниками жилого будинку, на час розгляду справи не є членами сімї власника будинку, не є наймачами жилого будинку (його частини), після реєстрації місця проживання у будинку не проживали, витрати по його утриманню не несуть. Тобто на даний час відсутні правові підстави для збереження за ними житлового приміщення. Окрім того, із позовної заяви вбачається, що факт реєстрації відповідачів у житловому будинку позивачки у створює перешкоди для здійснення позивачкою свого права на укладення цивільно-правових угод щодо цього будинку, окрім того, створює перешкоди у отриманні нею субсидії та соціальних послуг. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved