Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 30.12.2013 року між ним, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 1500,00 дол. США, а відповідач зобовязався повернути указані грошові кошти у строк, передбачений договором. На підтвердження укладення вказаного вище договору та його умов, відповідачем було представлено позивачеві розписку про одержання ним грошових коштів в розмірі 1500,00 дол. США під 2 % місячних, а також встановлено кінцевий термін їх повернення до 30.05.2014 року. Відповідач в порушення вищевказаних норм матеріального закону, та прийнятих по договору зобовязань, у строки обумовлені договором та розпискою позивачеві позику не повернув. У звязку з чим, на момент звернення до суду з указаним позовом, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, розмір якої складає 1500,00 дол. США + 150 дол. США відсотків (2% місячних за 5 місяців), а всього 1650 дол. США, що по курсу Національного Банку України на день подання позову становить 35656,50 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 35656,50 грн. заборгованості за договором позики та 487,20 грн. судового збору. 01 грудня 2015 року позивач скерував до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 75977,63 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, скерував до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 30 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 1500,00 дол. США, а відповідач зобовязався повернути указані грошові кошти у строк, передбачений договором. На підтвердження укладення вказаного вище договору та його умов, відповідачем було представлено позивачеві розписку про одержання ним грошових коштів в розмірі 1500,00 дол. США під 2 % місячних, а також встановлено кінцевий термін їх повернення до 30.05.2014 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факт укладення договору, але й факт передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, який свідчить про факт отримання боржником певних коштів. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договорів позики у справі є іноземна валюта. Згідно статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно д частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 553 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 553 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Позивачем надано суду розрахунок, відповідно до якого заборгованість складає 3157,84 доларів США, що в еквіваленті складає 75977,63 грн. відповідно до офіційного курсу НБУ. Суд погоджується з розрахунком позивача, який був наданий в судовому засіданні. Відповідачем заперечень щодо наданого розрахунку не надавалось та не надавалось власного варіанту розрахунку. Відповідно до ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 487,20 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 30 грудня 2013 року в розмірі 75977,63 грн., що еквівалентно 3157,84 доларів США, а також судові витрати в сумі 487,20 грн. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Outcome: approved