Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до ТОВ «Кей-Колект», ТОВ «Бі-майно», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - ПАТ «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], та просить визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру [ADDRESS], що була зареєстрована приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 17 червня 2015 року (№10080719) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до п. 4.2 Іпотечного договору від 17 серпня 2006 року укладеного між ним та ПАТ «УкрСиббанк», який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року та договору відступлення прав вимоги за догодами іпотеки від 12 грудня 2011 року укладеними між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк»; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в м. Одесі, укладений 19 червня 2015 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Бі-Майно», та скасувати його державну реєстрацію; касувати арешт на квартиру [ADDRESS], накладений 19 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]; витребувати у ТОВ «Бі-Майно» (код ЄДРПОУ 39527652) з чужого незаконного володіння на його користь квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що він набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору-купівлі продажу квартири від 17 серпня 2006 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між ним та АКІБ «УкрСиббанк», позивач надав в іпотеку Банку вищевказану квартиру. Також позивач зазначив, що 19 червня 2015 року за відсутності законних підстав ТОВ «Кей-Колект» відчужило вищевказану квартиру на користь ТОВ «Бі-Майно» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], та за ТОВ «Бі-Майно» було зареєстровано право власності відповідача на квартиру. Позивач зазначає, що спірна квартира вибула із його законного володіння поза його волею внаслідок незаконної державної реєстрації права власності на це майно за ТОВ «Кей-Колект» без його згоди та належного повідомлення. Представник [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник ТОВ «Кей-Колект» та представник ТОВ «Бі-Майно» заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] та зазначили, що право власності на іпотечне майно квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» на підставі Договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», та договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] 12 грудня 2011 року за № 5207-5208, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». В свою чергу, ТОВ «Кей-Колект» як власник спірної квартири, мав всі повноваження на відчуження квартири на користь ТОВ «Бі-Майно» згідно договору купівлі-продажу від 19 червня 2015 року. На останнє судове засідання представники відповідачів не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник ТОВ «Бі-Майно» просив розглядати справу за його відсутності. Інші учасники процесу у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Судом встановлено, що 17 серпня 2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №710-7 ДОУ 1 Н, відповідно до якого Банк надав позивачу кредит в розмірі 623\~650, 00 швейцарських франків зі сплатою 7, 99 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення до 17 серпня 2027 року. Також між сторонами була укладена додаткова угода про встановлення ліміту овердрафту № 175Д від 17 серпня 2006 року до Договір про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки №ЕІМ20Д638 від 17 серпня 2006 року. В якості забезпечення виконання зобовязань за даними кредитними договорами між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем 17 серпня 2008 року був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та накладено заборону відчуження квартири [ADDRESS]. 12 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу № 1, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості за кредитними договорами, які укладалися між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем були відступлені ТОВ «Кей-Колект». Так, право вимоги за вищевказаними кредитними договорами та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект» згідно Договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», та договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] 12 грудня 2011 року за № 5207-5208, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». Також судом встановлено, що 17 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» з відкриттям нового розділу. Підставою зазначеної реєстрації права власності зазначені іпотечний договір та договори відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Однак, приватний нотаріус Київського нотаріального округу [PERSON] не повідомила належним чином позивача про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку досудового врегулювання. Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, наданої до суду, нотаріусом було направлено лист-повідомлення на імя позивача про застосування розділу 5 Іпотечного договору щодо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя за адресою: [ADDRESS], що не є адресою реєстрації та проживання позивача. Згідно умов іпотечного договору позивач зареєстрований за адресою: [INFO]. Також 19 червня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» уклав договір купівлі-продажу спірної квартири з ТОВ «Бі-майно» із забороною її відчуження до повної оплати ціни квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано за №6859, №6860. З моменту укладення зазначеного договору та на даний час ТОВ «Бі-Майно» кошти по оплаті вартості квартири на рахунки ТОВ «Кей-Колект» не вносило. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Аналіз положень чинного цивільного законодавства та судової практики свідчить про те, що правозастосування віндикації базується на визнанні права власності абсолютним правом, яке не втрачається з незаконним вибуттям речі з володіння власника і переходом до інших осіб. Предметом позову є вимога власника повернути саме ту річ, яка вибула з його законного володіння. Відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливо лише в разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. У речово-правових відносинах не застосовуються способи захисту прав, установлені для зобов'язальних правовідносин. У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є передбачені ст. 388 Цивільного кодексу України підстави, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, коли право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК України. Так, п. 26 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до положень ч.1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісний набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Судом встановлено, що спірна квартира вибула із законного володіння позивача внаслідок прийняття державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №10080719 від 17 червня 2015 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру [ADDRESS]. Вказана реєстрація права власності спірної квартири за ТОВ «Кей-Колект» відбулась з порушенням встановлених правил та процедур. Згідно з п. 4.1. договору іпотеки від 17 серпня 2006 року іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки: у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим договором; у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки; в інших випадках відповідно до діючого законодавства. Здійснення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Право визначення підстав та способу звернення стягнення належить Іпотекодержателю. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з позивача коштів за кредитним договором № 710-7 ДОУ 1 Н від 17 серпня 2006 року. В подальшому, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2012 року вищевказане рішення було скасовано, а позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» задоволено, та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 710-7 ДОУ 1 Н від 17 серпня 2006 року в загальній сумі 4 081\~501, 08 грн. 04 квітня 2014 року ПАТ «Укрсиббанк» звернувся до суду із заявою про поновлення строку предявлення виконавчих листів по вищевказаній справі до виконання. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року, в задоволенні заяви ПАТ «Укрсиббанк» було відмовлено. У відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме пп. 3, 4, 5 п.1 ч. 2 ст. 9 визначено що Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Згідно ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобовязаний подати протягом пяти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів. Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22 червня 2011 р., а саме в п. 2 зазначено виключні повноваження нотаріусів по проведенню державної реєстрації прав: реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчиняється така дія); у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчинено таку дію). Відповідно п. 12 Порядку під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Пунктом 30 Порядку визначено, що для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на підставі договору, відповідно до якого право власності або інше речове право на нерухоме майно набувається у зв'язку з настанням або ненастанням певної події, заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27-29 цього Порядку, подає документ, що підтверджує факт настання або ненастання такої події. Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Сторони договору іпотеки від 17 серпня 2006 року передбачили можливість позасудовою звернення стягнення на предмет іпотеки в розділі 5 договору - «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя». Таким чином, суд приходить до висновку про реалізацію свого права ПАТ «Укрсиббанк» на судове врегулювання спору шляхом стягнення заборгованості по кредиту, що підтверджується відповідними судовими рішеннями. Як встановлено судом, державна реєстрація права власності ТОВ «Кей-Колект» була проведена без згоди позивача та без його повідомлення про перехід права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю у межах позасудового врегулювання, всупереч тому, що така згода була необхідна для проведення державної реєстрації права власності відповідно до норм\~Закону України «Про іпотеку»\~та умов договору іпотеки. Законом України «Про іпотеку»\~не передбачено можливості після судового врегулювання спору повернутися до позасудового врегулювання одних і тих самих правовідносин. Таким чином, суд доходить висновку, що ТОВ «Кей-Колект» порушено вимоги договору іпотеки в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Вказаний спосіб звернення стягнення полягає у досягненні між сторонами згоди. Тому суд вважає обґрунтованою вимогу позивача в частині визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру [ADDRESS], що була зареєстрована приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 17 червня 2015 року (№10080719) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до п. 4.2 Іпотечного договору від 17 серпня 2006 року, а також в частині скасування арешту на вказану квартиру, накладеного 19 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] За загальним правилом\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 216 ЦК України\~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі\~ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст.\~215,\~216 ЦК. Норма ч. 1\~ст. 216 зазначеного Кодексу\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Для повного відновлення порушеного права власності позивача на спірну квартиру суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 19 червня 2015 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Бі-Майно», та скасування рішення про його державну реєстрацію, виходячи із взаємопов'язаності таких вимог з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння. До того ж, після внесення до державного реєстру прав на нерухоме майно запису про право власності ТОВ «Кей-Колект» на спірну квартиру 19 червня 2015 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Бі-Майно» укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ТОВ «Бі-Майно» набуло право власності на спірну квартиру. Договір укладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального гкругу [PERSON] Зі змісту вказаного договору вбачається, що спірна квартиру належить продавцю на підставі договору іпотеки, посвідченого 17 серпня 2006 року. Відповідно до\~ст. 330 ЦК України\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Статтею 386 ЦК України\~встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. За приписами\~ст. 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Під час розгляду справи судом встановлено, що належна позивачу на праві власності спірна квартира була зареєстрована за ТОВ «Кей-Колект» з порушенням вимог закону. Окремий правочин з приводу передачі прав на спірну квартиру на користь третьої особи позивачем не вчинявся. За таких обставин, відповідач ТОВ «Кей-Колект» не мав права відчужувати спірну квартиру на користь відповідача ТОВ «Бі-майно», який на підставі відплатного договору, набув право власності на вказану квартиру. Однак, з моменту здійснення державної реєстрації прав відповідач ТОВ «Бі-майно» міг володіти, користуватися та розпоряджатися спірною квартирою, але цього так і не вчинив. Оцінюючи встановлені обставини у їх сукупності, суд доходить висновку, що відповідач ТОВ «Бі-майно» не може вважатися добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки вказана квартира вибула з володіння позивача поза його волею. З огляду на те, що ТОВ «Кей-Колект» набуло право власності на спірну квартиру без законних підстав, суд доходить до висновку, що ТОВ «Кей-Колект» не мало право відчужувати нерухоме майно відповідачу ТОВ «Бі-Майно». Зважаючи на те, що позивачем доведено факт вибуття нерухомого майна, з приводу якого виник спір, з його володіння не з його волі, суд вважає, що на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України позивач має право витребувати спірну квартиру у ТОВ «Бі-Майно» на користь [PERSON] Крім того, внаслідок звернення до суду з дійсним позовом позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1\~218, 00 грн., які згідно вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягнення з відповідачів в рівних частках на користь [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved