Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Посилаючись на те, що вона з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2003 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року, яке набуло чинності, розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу вони як колишнє подружжя почали проживати окремо, визначилися, що син буде проживати з відповідачкою як матір`ю, проте у червні 2015 року дитина, якому на той час було дев`ять років, втік з дому матері й прийшов до нього та пояснив, що не хоче жити з матір`ю, прохаючи залишити його проживати у нього, й зважаючи на психологічний стан дитини, який був знервований, він його залишив у себе й з того часу дитина проживає з ним й щоденно перебуває на його утриманні, навчається у школі, має позашкільне навчання спортивного плавання, зважаючи на те, що дитина займається спортом, контролює стан його здоров`я, забезпечує медичним лікуванням тощо. Щодо зміни місця проживання дитини відповідачка жодним чином не відреагувала, пояснює це тим, що окрім сина [PERSON] , вона має ще двох повнолітніх дітей та не бажає надавати пояснень щодо такої поведінки. При спробі ним з`ясувати з відповідачкою щодо ситуації з дитиною, яка виявила бажання змінити місце проживання дитини, остання ухиляється. Вважає, що відповідачка свідомо з червня 2015 року та часу фактичного розірвання між ними відносин, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Її байдуже ставлення до своїх батьківських обов`язків та долі дитини змусило його звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги пвдтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити.Зазначив про те, що відповідач байдуже ставиться до долі дитини, а тому батьківські обов`язки її пригнічують, при цьому жодних перешкод їх спілкуванню не чинив, навпаки - він бажав щоби матір виконувала батьківські обов`язки, проте цього не робить. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розпискою (а.с. 29), розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та погодженням позивача. В судовому засіданні представник Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації Касянчук М.В., діюча на підставі довіреності від 09 січня 2019 року, надала висновок органу опіки та піклування № 101-9878/03 від 28 жовтня 2019 року про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В судове засідання прокурор не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи; звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю згідно затвердженої процедури про організацію діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод дітей, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України № 16гн від 06 грудня 2014 року. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вислухавшя пояснення позивача, третьої особи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням висновку органу опіки й піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про його народження є сином сторін (а.с. 9). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2003 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року, яке набуло чинності, розірвано (а.с.6-8). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони як колишнє подружжя почали проживати окремо, за домовленістю визначилися, що син буде проживати з відповідачкою як матір`ю, проте у червні 2015 року дитина, якому на той час було дев`ять років, втік з дому матері й прийшов до позивача як батька та пояснив, що не хоче жити з матір`ю, прохаючи залишити його проживати у нього, й зважаючи на психологічний стан дитини, який був знервований, позивач залишив дитину у себе, й з того часу дитина проживає з позивачем і щоденно перебуває на його утриманні, навчається у школі, має позашкільне навчання спортивного плавання, й зважаючи на те, що дитина займається спортом, позивач контролює стан його здоров`я, забезпечує медичним лікуванням тощо. Щодо зміни місця проживання дитини відповідачка жодним чином не відреагувала, пояснює це тим, що окрім сина [PERSON] , вона має ще двох повнолітніх дітей та не бажає надавати пояснень щодо такої поведінки. При спробі позивача з`ясувати з відповідачкою ситуацію з дитиною, яка виявила бажання змінити місце проживання дитини, остання ухиляється. Вважає, що відповідачка свідомо з червня 2015 року та часу фактичного розірвання між ними відносин, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Її байдуже ставлення до своїх батьківських обов`язків та долі дитини змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. Відтак, дитина проживає з 23 червня 2015 року за місцем проживання/реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою форми № 3 з місця проживання позивача (а.с.10), дитина має позитивний стан здоров`я, його вихованням займається позивач як батько дитини, матір жодної участі у вихованні та утриманні дитини не примає з червня 2015 року - з часу зміни місця проживання дитини за виявленою його ініціативою після розірвання шлюбу та фактичного припинення між сторонами подружніх відносин. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час тягар утримання дитини покладений на позивача як батька. Відповідачка є працезданою особою, проте матеріальної допомоги на утримання дитини не надає з червня 2015 року, втратила з сином зв`язок, не підтримує жодних відносин. Відповідачка з дитиною не спілкується з червня 2015 року, матеріально не допомагає, станом здоров`я не цікавиться, не доглядає, не піклується про фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти тощо. Дитина повністю знаходяться на утриманні батька з червня 2015 року, відповідачка байдуже ставиться до його долі внаслідок свідомого самоусунення. Позивач жодних перешкод спілкуванню матері з дитиною не чинить. Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надала висновок органу опіки та піклування № 101-9878/03 від 28 жовтня 2019 року про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 34-35). Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, складений вказаним органом 09 жовтня 2019 року, дитина проживає з позивачем як батьком у п`ятикімнатній квартирі з усіма побутовими зручностями з родиною позивача, для дитини створені необхідні умови для проживання, розвитку та навчання (відпочинку) (а.с.33), його матір проживає окремо від дитини та його батька, вихованням дитини займається його батько, матір дитини участі у вихованні дитини не приймає. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Та, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідачка добровільно відмовилася від батьківських прав та обов`язків щодо своєї дитини, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. Й, приймаючи до уваги те, що вона з червня 2015 року свідомо ухиляється з підстав її винної поведінки від виконання батьківських обов`язків, а саме: виховання та матеріального утримання, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується з ним, не виявляє інтересу до внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти тощо, суд вважає вимоги позивача про позбавлення батьківських прав доведеними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому є законні підстави для їх задоволення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Всупереч закону та моральним засадам суспільства відповідач жодного з покладеного законом на матір обов`язків не виконує з червня 2015 року, й нині не виконує, хоча дитина за своїм віком потребує цього. Оскільки вказані факти як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються судом як ухилення відповідача та свідомим нехтуванням батьківськими обов`язками, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її дитини. При дослідженні доказів та позиції відповідача як матері дитини судом досліджений висновок Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, яка надала висновок органу опіки та піклування № 101-9878/03 від 28 жовтня 2019 року про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 34-35), із якого вбачається, що останній був побудований на усних поясненнях матері дитини про те, що їй чиняться перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином, вона бажає виховувати сина, брати участь у його житті (а.с.34-35), проте така позиція не підтверджена жодним доказом, а саме - прояву ініціативи матері дитини щодо вжиття таких заходів: відсутність її звернень до уповноважених органів щодо реалізації її права щодо дитини тощо, а тому суд критично оцінює такий висновок Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до п. 15 Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Проте, суд, зважаючи на особу відповідача, яка, будучи присутньою у підготовчому судовому засіданні, й належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи по суті, в судове засідання не прибула, відзив на позов не надана, а тому розцінює її позицію як байдуже ставлення до вирішення такого спору та долі дитини, рівень винності її поведінки щодо дитини з урахуванням його характеру та строку такої поведінки - з червня 2015 року, приходить до висновку про відсутність наявних підстав для відмови у задоволенні позову з попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, й вважає достатніми підстави для задоволення позову з позбавленням відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина. Суд вважає, що позивачка як матір дитини наділена правом на виховання дитини, проте своє право не реалізовує з підстав невиправдано винної поведінки, окрім того на неї покладений законом обов`язок утримувати дитину, який нею не виконується, а тому остання ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищенаведеного, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved