Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

[PERSON]звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті на непідконтрольній Україні території, обґрунтовуючи свою заяву тим, що 24 січня 2019 року на непідконтрольній Україні території, а саме в м. Севастополь сел. Любимівка помер його батько [PERSON], [INFO], громадянин України. Отримати свідоцтво про смерть у відділі записів актів цивільного стану неможливо, оскільки довідка про смерть видана неуповноваженим органом, оскільки видана на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановити факт смерті батька заявнику необхідно для державної реєстрації смерті батька та отримання відповідного свідоцтва про смерть згідно з чинним законодавством України. Заявник [PERSON]в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву, в якій повністю підтримав свої вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених вище. Судове засідання просив провести у його відсутність. Представник заінтересованої особи Купянського міськрайонного\~відділу ДРАЦС ГТУЮ у\~Харківській області [PERSON] в судовове засідання не зявилася, надавши до суду заяву, в якій не заперечувала проти задоволення заяви [PERSON], просив розглянути справу без його участі. Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про народження заявника [PERSON] серії ІІІ-ВЛ № 272921 від 09 липня 1982, його батьками значаться: батько [PERSON], мати [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-КМ № 533404 від 25 січня 2019 року, виданого «отделом записи актов гражданского состояния Гагаринского района города Севастополя Управления ЗАГС города Севастополя», [PERSON], [INFO], помер 24 січня 2019 року, про що зроблено відповідний запис № 170199920000200153006. Згідно з медичним свідоцтвом про смерть від 25.01.2019 серія 67 № 033862, [PERSON], який проживав в [INFO], б. 29, помер 24 січня 2019 року в м. Севастополь, сел. Любимівка, вул. Батарейна, буд. 32. Причина смерті механічна асфіксія повішення, умисне самоушкодження шляхом повішення. Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даному випадку є рішення суду про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Згідно з\~положеннями\~п.\~2\~ч.\~1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», місце смерті [PERSON], а саме м. Севастополь, визнано тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є зокрема, законність, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Факт смерті\~та поховання\~[PERSON] 24\~січня 2019\~року в\~м.\~Севастополь,\~крім зазначених\~вище документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, підтверджується також фото з кладовища, де похоронений [PERSON], наданим заявником, довідкою від 28.01.2019 «Спеціалізованої служби з питань поховання м. Севастополя» кладовище Мекензійові гори, квитанцією до доручення на доставку соціальної допомоги на поховання [PERSON] від 30.01.2019. У звязку з тим, що смерть [PERSON] настала в м. Севастополі, на території якого нині жодний орган державної влади України не працює, суд погоджується з тим, що отримати свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України, є неможливим. Однак, відповідно до статей\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Беручи до\~уваги викладене,\~суд вважає\~за можливе\~застосувати названі\~загальні принципи\~(«Намібійські\~винятки»),\~сформульовані в\~рішеннях Міжнародного\~суду ООН\~та Європейського\~суду з\~прав людини,\~в контексті\~оцінки документів\~про смерть\~особи (лікарське\~свідоцтво про\~смерть,\~свідоцтво про\~смерть,\~довідка про\~смерть),\~виданих закладами,\~що знаходяться\~на окупованій\~території,\~як доказів,\~і,\~враховуючи,\~щореєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті [PERSON] неможлива, приходить до висновку, що факт смерті [PERSON], яка настала 24.01.2019 на тимчасово окупованій території України - у м. Севастополь, сел. Любимівка, є доведеним та підлягає встановленню, а тому вимоги заявника підлягають задволенню. Встановлення даного факту необхідно заявнику [PERSON] для державної реєстрації смерті батька та отримання відповідного свідоцтва про смерть у відповідності до чинного законодавства України. На підставі ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved