Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] треті особи: Сьома Київська державна нотаріальна контора, [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування. Просить суд встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини; Визначити частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], посвідчене Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 29 вересня 2005 року та зареєстроване в реєстрі №2у-2689.; Визнати за [PERSON] ІПН [NUMBER] право власності в порядку спадкування на ? частини квартири [ADDRESS].; Визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідчене Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 29 вересня 2005 року та зареєстроване в реєстрі №2у-2691.; Визнати за [PERSON] ІПН [NUMBER] право власності в порядку спадкування на ? частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS].; Визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідчене Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 23 лютого 2006 року та зареєстроване в реєстрі №2у-279.; Визнати за [PERSON] ІПН [NUMBER] право власності в порядку спадкування на ? частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач мотивує свої вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON], який є батьком позивача та відповідача по справі. На момент смерті померлому належало на праві власності майно, яке складається з квартири [ADDRESS]; земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 15 липня 2015 року представник позивача звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на належну частку позивачу у спадковому майні. В подальшому 21 липня 2015 року Сьомою Київською державною нотаріальною конторою було відмолено про вчинення нотаріальних дій, у зв'язку з відсутністю відомостей про фактичне прийняття спадщини. З 2000 року позивач проживає в квартирі [ADDRESS], а також за даною адресою по день смерті проживав [PERSON]. Позивач від спадщини не відмовлявся, подібної заяви до нотаріальної контори неп подавав. Вважає, що був незаконно позбавлений права на отримання належної частки у спадковому майні. Позивач та Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у змісті позовної заяви та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи, зазначаючи, що позивачем пропущено строк позовної давності, а також те, що позов є необгрунтований. В послідуючому представник відповідача стверджувала, що її довірительниця, відповідач по справі, має намір врегулювати спір мирним шляхом та готова компенсувати позивачу 1/3 частину від спірної квартири Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Представник третьої особи Сьомої Київської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та свідків суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. ст. 1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON], який є батьком позивачки та відповідача, помер [INFO] у м. Києві у віці 75 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. Таким чином, відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON],яка скаладається з квартири [ADDRESS]; земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі свідоцтва про право власності на квартиру вбачається, що квартири [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON]. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON]. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON]. Відповідно до ст.ст. 1268, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 1999 року проживав разом з своїм батьком за адресою: [ADDRESS], тобто до дня його смерті, та протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від спадщини, а отже фактично прийняв спадщину, в тому числі 1/2 частки квартири [ADDRESS] та інше майно. Вказана обставина підтверджується показами свідків, наданими ними у судовому засіданні та копією матеріалів спадкової справи № 294. Відповідно до ст.ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Враховуючи, що [PERSON] за своє життя заповіту не залишив, а тому згідно з положеннями ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно до зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.ст. 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як вбачається з матеріалів спадкової\\ справи, відповідачу [PERSON] Сьомою державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого батька [PERSON] зареєстровне в реєстрі за № 2у-279, а саме на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]; свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстровне в реєстрі за № 2у-2691 на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстровне в реєстрі за № 2у-2689 на квартиру [ADDRESS]. Однак в судовому засіданні встановлено, що під час прийняття спадщини відповідачем після померлого батька [PERSON] ніяким чином не встановлювались інші спадкоємці на майно, що було підтверджено в судовому засіданні сторонами по справі та показами свідків. В свою чергу позивачем було подано до Сьомої Київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON], однак в задоволенні заяви було відмовлено, оскільки заявник спадщинц ніяким чином не прийняв та свідоцтва про право на спадщину на майно померлого вже видано спадкоємцю за законом. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до п.6 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30.01.2013 року в справі № 6-168цс12 майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. При цьому, згідно роз'яснень, які містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, у разів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Одним із способі захисту цивільних прав, встановлених ч.2 ст. 16 ЦК України є визнання права. У відповідності до ст. 392 ЦК Українивласник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 67 ЗУ «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням - кожному з них окремо. Згідно з п.212 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Пунктом 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно з роз'яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку про визнання за [PERSON] ІПН [NUMBER] право власності в порядку спадкування на ? частини квартири [ADDRESS] та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], посвідчене Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 29 вересня 2005 року та зареєстроване в реєстрі №2у-2689, оскільки позивачем не було надано відмови про прийняття спадщини до нотаріальної контори, що в такому разі підтверджує фактичне прийняття позивачем даної спадщини після померлого свого батька в частині спірної квартири. Щодо позовних вимог позивача, про визнання частково свідоцтв про право на спадщину за законом та визання право власності стосовно житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягають, оскільки дане спадкове майно було відчуджене відповідачем на користь третьої особи [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 524, від 12.04.2006 року посвідченому Приватним нотаріусом Бобровицького районного нотаріального округу Чернігівської області, який в свою чергу не оспорювався, що підтверджується поясненнями сторін в судовому засіданні. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] треті особи: Сьома Київська державна нотаріальна контора, [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Outcome: partial