Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] громади в особі [PERSON] міської ради, [PERSON] міське управління юстиції відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. Представник позивач адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] громади в особі [PERSON] міської ради [PERSON] у судовому просить розглядати справу на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] міське управління юстиції відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно в судове засідання зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Заперечень проти позову не надав. Судом встановлено, що 11.02.2000 р. між [PERSON] та [PERSON], що діяв від імені [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстрований за № Н-1761 [PERSON] Універсальною товарною біржею «Капітал-Центр» у відповідності до ст. 12 зУ «Про товарну біржу». На виконання вимог ч.2 ст. 227 ЦК України в редакції 1963 р. даний договір був зареєстрований в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації, відповідні відомості про нового власника були внесені в технічний паспорт на квартиру та містяться у матеріалах інвентаризаційної справи, що підтверджується довідкою ТОВ «ЗМБТІ» від 14.08.2015 р. № 7182. На даний час [PERSON] має бажання розпорядитися належною йому квартирою, але у звязку зі втратою вказаного договору, який є правовстановлюючим документом такої можливості не має, крім того, вказаний договір не було посвідчено нотаріально. Згідно п.4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 р., що набрав чинності 01.09.2004 р., цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на правовідносини повязані з укладенням вищевказаного договору поширюється дія норм Цивільного кодексу України в редакції 1963 р., чинний на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про власність», чинного на час укладення договору, володіння майна вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно ст. ст. 128,153 ЦК України, в редакції 1963 р. право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договору даного виду, а також всі ті умови щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК України в редакції 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК України в редакції 1963 р. передбачалася обовязкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку ( квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно із ст.15 ЗУ «Про товарні біржі», який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Реєстрація [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 2000 р. не суперечила чинному законодавству. Правила державної обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 р., зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 р. за № 31, передбачали договори купівлі-продажу, зареєстровані біржею, як підставу для державної реєстрації права власності. Відповідно до п.5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в розі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника ( володільця) нерухомого майна. Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, сплатив за придбане майно, договір у відповідності з вимогами ч.2 ст. 227 ЦК України в редакції 1963 р. зареєстрований в ЗМБТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128,153 ЦК України в редакції 1963 р. і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірну квартиру і правомірно володіє нею. У звязку з вищевикладеним передбачених законом підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірно квартири в судовому порядку не має. Оскільки, відсутній оригінал правовстановлюючого документу, посвідчений нотаріально та відсутня інформація у державному реєстрі прав на нерухоме майно, позивач позбавлений можливості розпорядитися своєю власністю. Так, 25.02.2016 р. із копією даного договору від імені позивача було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та рішенням державного реєстратора від 02.03.2016 р. її розгляд було зупинено до надання оригіналів правовстановлюючих документів, надати які можливості у позивача не має. Ст. 392 ЦК України передбачено право власника майна на предявлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 392 Ц України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася у липні 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположний свобод 1950р., першого протоколу та протоколів № 2,4,4 та її до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплю право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-якої угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved