Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Київського міського центру зайнятості та просив визнати професійне навчання безробітного [PERSON] за направленням Святошинського районного центру зайнятості Київського міського центру зайнятості від 21.02.2007р. за професією «адміністратор» у ТОВ «Інститут секретарів» з 21.02.2007р. по 23.07.2007р. таким, що не відбулося, обгрунтовуючи позов тим, що 16.07.2006р. був зареєстрований як безробітний в Святошинському районному центрі зайнятості та на підставі заяви від 20.02.2007р. і договору №29 районного/міського центру зайнятості з безробітними щодо його професійного навчання від 21.02.2007р. був направлений на професійну перепідготовку за спеціальністю «адміністратор» до ТОВ «Інститут секретарів» на п*ять місяців, де навчався з 21.02.2007р. по 23.07.2007р. Після закінчення навчання 23.07.2007р. відбулося засідання державної кваліфікаційної комісії щодо оцінки успішності перепідготовки, за яким він отримав оцінку «відмінно», оформлене протоколом №12/07 від 23.07.2007р., у зв*язку із чим йому було видано Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. за реєстраційним [NUMBER]. За власною ініціативою 28.08.2009р. він звернувся із заявою до ДП «Державний центр прикладних інформаційних технологій» із заявою про відповідність документа про освіту державному зразку, на яку 28.08.2009р. отримав відповідь за №257, де вказано, що Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій, оформлене ТОВ «Інститут секретарів» на ім*я [PERSON] 23.07.2007р. за реєстраційним [NUMBER], не є документом про освіту державного зразка та не відповідає вимогам, встановленим до документів про освіту державного зразка Постановою КМ України №1260 «Про документи про освіту та вчені звання» від 12.11.1997р. Вважає, оскільки Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р., видане на його ім*я ТОВ «Інститут секретарів» не є документом про освіту державного зразка, то навчання, яке він проходив в ТОВ «Інститут секретарів» з 21.02.2007р. по 23.07.2007р., є таким, що не відбулося. Просив задовольнити позов на підставі процесуальних норм ЦПК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також пояснив про те, що після отримання ним 23.07.2007р. Свідоцтва про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій, Святошинським районним центром зайнятості йому була запропонована робота адміністратора в банківській установі на підставі Свідоцтва про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р., однак від запропонованої роботи він відмовився, оскільки вона не влаштувала його за графіком та умовами роботи, при цьому роботодавець не висловлював будь-яку недовіру щодо наданого ним документу про професійну перепідготовку, а саме: Свідоцтва про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. Після цього він власними зусиллями влаштувався на іншу роботу, де працює і більше не звертався до Святошинського районного центру зайнятості з проханням підшукати йому роботу за отриманою в результаті перепідготовки спеціальністю «адміністратор». На питання суду про те, в чому ж полягає порушення його цивільних прав або інтересу, на захист яких подано даний позов, [PERSON] пояснив, що, на його думку, відповідач не виконав умови договору №95 від 12.02.2007р., укладеного між Київським міським центром зайнятості та ТОВ «Інститут секретарів», зокрема, не перевірив дійсність отриманого ним свідоцтва, але при цьому не змін пояснити, які ж конкретні його права або інтерес цим порушені. При цьому, позивач вказав, що усі заняття з навчання він відвідував повністю з усіма іншими безробітними, але вважає, що лише десять з них є такими, що пройшли професійне навчання за спеціальністю «адміністратор», оскільки саме на таку кількість осіб ТОВ «Інститут секретарів» був ліцензований Міністерством освіти і науки України, а решта слухачів і він в тому числі є такими, що професійної перепідготовки не пройшли. Яким чином позивач відносить себе до тієї частини безробітних, які не пройшли навчання, пояснити не зміг, оскільки усі слухачі групи А-4 ТОВ «Інститут секретарів» отримали однакові Свідоцтва про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. Також, позивач вказав, що оспорює саме процес навчання, яке вважає неякісним та проведеним з численними порушеннями діючого законодавства, при цьому під час проходження такого навчання та отримання Свідоцтва він не пред*являв з даного приводу ніяких претензій, а також з позовом до суду про визнання Свідоцтва про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. недійсним з підстав не відповідності його вимогам до документу про освіту державного зразка, він не звертався. Представники відповідача проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також надуманість позовних вимог, при цьому пояснили суду про те, що відповідач ніяким чином не порушував прав позивача, виконував усі свої зобов*язання згідно існуючих договірних умов з позивачем і ТОВ «Інститут секретарів», стороною яких позивач не є і ТОВ «Інститут секретарів» не має претензій до Київського міського центру зайнятості з приводу будь-якого невиконання договірних зобов*язань, позивач заняття відвідував і отримав знання за затвердженою програмою на відмінному рівні, його навчання та проїзд відповідачем оплачені в повній мірі, зроблені відповідні записи в трудовій книжці, за спливом часу зберігання документи, на підставі яких відбувалась професійна перепідготовка безробітних в ТОВ «Інститут секретарів» за 2007р. знищені, в тому числі й додаткові угоди до договору №95 від 12.02.2007р., оскільки оплата навчання усіх безробітних, а не лише 10 осіб, Київським міським центом зайнятості проведена в повному обсязі, у зв*язку із чим останній не має ніяких претензій від виконавця - ТОВ «Інститут секретарів», а також державних контролюючих органів, позовні вимоги ґрунтовані виключно на припущеннях, у зв*язку із чим просили в позові відмовити. Залучений до участі в справі в якості третьої особи ТОВ «Інститут секретарів» явку свого представника в судове засідання не забезпечив, за усіма відомими суду адресами про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в справі є конверти, повернуті на адресу суду за закінченням терміну їх зберігання на пошті (а.с. 82, 83, 90, 91, 113, 114, 139), заперечень проти позову суду не надав, про поважність причин неявки представника суд не повідомив. Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності представника третьої особи на підставі матеріалів, що є в справі. Розглянувши справу відповідно до частини 1 ст.11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення позивача і представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в позові відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 16.07.2006р. [PERSON] був зареєстрований як безробітний в Святошинському районному центрі зайнятості (а.с. 106 - копія персональної картки) та на підставі заяви від 20.02.2007р. (а.с. 103 - копія заяви) і договору №29 районного/міського центру зайнятості з безробітними щодо його професійного навчання від 21.02.2007р. (а.с. 12 - копія договору) був направлений на професійну перепідготовку за спеціальністю «адміністратор» до ТОВ «Інститут секретарів» на п*ять місяців, де навчався з 21.02.2007р. по 23.07.2007р. В справі є корінець направлення позивача на навчання №29 від 21.02.2007р. (а.с. 104 - копія). ТОВ «Інститут секретарів» має Ліцензію №301434 Міністерства освіти і науки України від 30.01.2007р. (а.с. 132 - копія). Наказом №1587-40 Святошинського районного центру зайнятості від 22.02.2007р., [PERSON] направлено на професійну підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації з 21.02.2007р. та у зв*язку із зарахуванням на навчання йому була призначена матеріальна допомога (а.с. 105 - копія наказу). Навчання в ТОВ «Інститут секретарів» відбувалось по робочому навчальному плану за кодом 4222 професії «адміністратор» з терміном навчання 5 місяців (а.с. 122-123 - копія плану навчального процесу з кількістю годин щодо кожної із спеціальних дисциплін). Наказом №10 від 21.2007р. ТОВ «Інститут секретарів» до групи А-4 було зараховано 22 особи, в тому числі й позивач (а.с. 124 - копія наказу), а наказом №32 від 23.07.2007р. ТОВ «Інститут секретарів» з групи А-4 було відраховано у зв*язку із закінченням навчання 21 особа, в тому числі й позивач (а.с. 125 - копія наказу). В справі є протокол №12 засідання державної кваліфікаційної комісії у ТОВ «Інститут секретарів» професія «адміністратор», група А-4, де вказано про присвоєння кваліфікації та видачу свідоцтва 21 особі, в тому числі й позивачу (а.с. 126 - копія протоколу). З протоколу №12/07 засідання державної кваліфікаційної комісії ТОВ «Інститут секретарів» вбачається, що [PERSON] за результатами навчання отримав підсумкову оцінку «відмінно» (а.с. 128 - копія протоколу). З табелів відвідування занять вбачається, що позивач за період навчання з 21.02.2007р. по 23.07.2007р. в ТОВ «Інститут секретарів» пропусків занять не має (а.с. 129131 - копії табелів). З витягу з трудової книжки позивача вбачається, що вона в період з 25.07.2006р. по 19.07.2007р. містить записи про здійснення йому виплати допомоги по безробіттю та на період професійного навчання (а.с. 109-111 - копія витягу). Київський міський центр зайнятості та ТОВ «Інститут секретарів» мали договір №95 від 12.02.2007р. (а.с. 118 - копія), по виконанню якого сторонами погоджено кошториси фактичних витрат для навчання спеціалістів щодо групи А-4 (а.с. 119, 120 - копії), що підтверджується, також, додатком до вказаного договору (а.с. 121 - копія). 23.07.2007р. [PERSON] було видано Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. за реєстраційним [NUMBER] (а.с. 14 - копія свідоцтва). За власною ініціативою 28.08.2009р. позивач звернувся із заявою до ДП «Державний центр прикладних інформаційних технологій» із заявою про відповідність документа про освіту державному зразку (а.с. 13 - копія заяви), на яку 28.08.2009р. отримав відповідь за №257, де вказано, що Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій, оформлене ТОВ «Інститут секретарів» на ім*я [PERSON] 23.07.2007р. за реєстраційним [NUMBER], не є документом про освіту державного зразка та не відповідає вимогам, встановленим до документів про освіту державного зразка та не відповідає вимогам, встановленим до документів про освіту Постановою КМ України №1260 «Про документи про освіту та вчені звання» від 12.11.1997р. (а.с. 15 - копія відповіді). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Так, предметом позову і даного спору є навчання позивача в ТОВ «Інститут секретарів» в період з 21.02.2007р. по 23.07.2007р. за направленням Святошинського районного центру зайнятості Київського міського центру зайнятості. Спеціальним законом, який регулює питання щодо освіти в Україні є Закон України «Про освіту». Оскільки законодавець окремо не дає визначення поняттю «навчання», суд вважає за необхідне перш за все визначити правовий зміст даного поняття. Аналізуючи зміст Закону України «Про освіту», суд приходить до висновку, що «навчання» в своїй суті складає послідовний процес, який має часові межі, отримання певних спеціальних знань і навичок. В даному спірному випадку судом встановлено, що позивач [PERSON] разом із іншими безробітними відвідував усі заняття в ТОВ «Інститут секретарів» в спірний період з 21.02.2007р. по 23.07.2007р., отримав певні знання і навички, які за результатами навчання державною кваліфікаційною комісією ТОВ «Інститут секретарів» оцінені як «відмінні». В обгрунтування позову про визнання професійного навчання таким, що не відбулося, позивач посилається на те, що, на його думку, Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. не є документом про освіту державного зразка. При цьому, [PERSON], вважаючи, що отримане ним за результатами навчання свідоцтво фактично є недійсним, позову про визнання цього свідоцтва недійсним в судовому порядку не заявляв, натомість як просить суд визнати процес навчання таким, що не відбувся, тобто, не оспорюючи документу, який отриманий в результаті навчання, позивач просить визнати процес навчання таким, що не відбувся (не мав місця, був відсутнім). Таким чином, [PERSON] фактично ототожнює поняття «навчання» як процес тримання певних знань і навичок та отримання освітнього документа про здобуття особою певного наукового чи освітнього рівня, професії чи спеціальності. Однак, виходячи з правового змісту поняття «навчання» - це є процес отримання знань і навичок, натомість як свідоцтво - це є документом, що підтверджує отримання особою цих знань і навичок, з чого випливає висновок, що вказані поняття не є тотожними в своїй суті. Крім цього, стаття 15 ЦК України в частині 1 передбачено про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В спірному випадку, [PERSON], звертаючись до суду з даним позовом, не вказує, в чому полягає порушення, не визнання або оспорювання і якого саме його права чи цивільного інтересу, зокрема, відповідачем. При цьому, як пояснив сам позивач, Святошинський районний центр зайнятості запропонував йому роботу за отриманою спеціальністю, однак він від запропонованої роботи відмовився з особистих підстав і більше за новими пропозиціями роботи він не звертався, позивач не має відмови будь-якого роботодавця в прийнятті його на роботу з тих підстав, що його Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р. не є документом про освіту державного зразка, що могло б свідчити про порушення прав позивача. Також, не зрозумілим є те, яке порушене право чи цивільний інтерес позивача будуть відновлені у разі задоволення заявленого ним позову. Крім зазначеного, однією з підстав позову [PERSON] вказував більшу кількість безробітних, які здійснювали разом із ним навчання в ТОВ «Інститут секретарів» в період з 21.02.2007р. по 23.07.2007р., вказуючи про те, що, на його думку, пройшли навчання лише десять осіб з його групи, а решта осіб, які так само проходили навчання, його не пройшли. Тобто, критерієм для віднесення осіб до тих, які пройшли навчання і які його не пройшли, позивач визначає кількість осіб, на навчання яких, на його думку, був ліцензований ТОВ «Інститут секретарів». Однак, суд вважає, в межах позовних вимог, що усі відвідувачі занять в однаковій мірі отримували знання згідно загальної затвердженої програми, тобто однакового проходили процес навчання, а захист порушеного, на думку позивача права щодо отримання ним за результатами навчання документу державного зразка, може бути захищено шляхом зобов*язання видати йому такий документ, тоді, якщо виходити з позиції позивача в спорі, навчання стане таким, що відбулося, хоча обсяг отриманих ним знань та навичок не зміниться. Крім цього, у разі задоволення позову, таке рішення може негативно вплинути на права та інтереси інших осіб, які пройшли разом з [PERSON] процес навчання в ТОВ «Інститут секретарів» в період з 21.02.2007р. по 23.07.2007р., отримали однаковий з позивачем об*єм знань і навичок, у зв*язку із чим їм, також, були видані Свідоцтва про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій, не пред*являли ніяких претензій до Київського міського центру зайнятості, не виключено, що ці особи працюють за здобутими спеціальностями, а визнання навчання, яке вони разом із [PERSON] пройшли, таким, що не відбулося, може привести до порушення їх прав. Окрім зазначеного, при вирішенні спору, суд приймає до уваги ті обставини, що навчання [PERSON] закінчив 23.07.2007р., а до суду з даним позовом звернувся 22.10.2014р., тобто більше ніж через сім років, а приводом до цього стало його бажання звернутися до директора ДП «Державний центр прикладних технологій» з питанням відповідності його свідоцтва вимогам до документів про освіту державного зразка, при цьому суду не надано належних і допустимих доказів про порушення будь-яких прав позивача існуванням у нього Свідоцтва про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій від 23.07.2007р., в тому числі, в справі відсутні докази про відмову прийняти [PERSON] на роботу за отриманою спеціальністю з тих підстав, що наявне у нього свідоцтво не відповідає вимогам, які ставляться до документів про освіту державного зразка, навпаки, позивач пояснював про те, що від запропонованого Святошинським районним центром зайнятості варіанту роботи за посадою «адміністратор» він відмовився з особистих міркувань і в подальшому працевлаштувався самостійно. Якщо розглядати вимогу [PERSON] в порядку встановлення юридичного факту, то можливо прийти до наступного. Частина 1 ст.234 ЦПК України визначає про те, що окреме провадження - це вид неповного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. З наведеного випливає, що факт, який встановлюється в даному виду судового провадження, повинен мати юридичне значення, тобто, встановлювати, припиняти або змінювати конкретні майнові або немайнові права особи. Стаття 256 ЦПК України в частині 1 визначає перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені судом, а в частині 2 цієї ж процесуальної норми вказано, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення. Однак, в спірному випадку, судом не встановлено, які особисті чи майнові права позивача будуть встановлені у разі задоволення заявленого позову, і яке вони матимуть юридичне значення для позивача. Крім цього, не проходження навчання можливо встановити в іншому порядку, наприклад, при з*ясуванні, що особа не відвідувала заняття або рівень її знань, отриманих за результатами навчання є незадовільним. Також, стаття 258 ЦПК України містить вимоги до заяви про встановлення юридичного факту, а саме: 1)який факт заявник просить встановити та з якою метою, 2)причини неможливості одержання або відновлення документів, що підтверджують цей факт, 3)докази, що підтверджують факт. А згідно частини 2 цієї ж норми процесуального закону, до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Але, в даному спірному випадку вимоги цієї процесуальної норми не дотримані, оскільки позивач не зміг вказати, з якою метою йому необхідно встановити факт визнання навчання таким, що не відбулося, для можливості вирішення судом питання про залучення необхідних третіх осіб, оскільки справа розглядається в позовному провадженні; не вказано причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; в справі відсутні докази, що підтверджують ті обставини, що навчання не відбулося, тобто, не проходило, було відсутнім, а навпаки, і сам позивач, і представники відповідача стверджували та не заперечували про те, що процес навчання групи А-4 в ТОВ «Інститут секретарів» проводився у загальному порядку відносно усіх членів даної групи, які по закінченню навчання перевірили свій рівень отриманих знань, навчання оплачено Київським міським центром зайнятості, сторони не мають один до одного жодних претензій, про що в справі є логічні та послідовні докази, натомість докази, які б свідчили про те, що навчання групи А-4 в ТОВ «Інститут секретарів» в період з 21.02.2007р. по 23.07.2007р. не проводились або не відбувались в справі відсутні. Частина 1 ст.259 ЦПК України вимагає і від суду зазначення в рішенні мету, за для якої встановлено юридичний факт, що в спірному випадку суд зробити не може. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємному зв*язку, суд приходить до висновку що вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, спростовані відповідачами, не встановлено мети юридичного факту, не визначено, які права або інтереси позивача порушені та які будуть захищені в разі задоволення позову, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed