Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] , обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 липня 2020 року відповідач через соціальну мережу «Facebook» з використанням облікового запису « [PERSON] » поширив недостовірну, образливу та принижиючу честь, гідність і ділову репутацію позивача інформацію, розмістив графічні матеріали образливого характеру та недостовірного змісту щодо особи позивача, а саме: про судимості, статті КК України та термін ув`язнення, професійні й ділові якості журналіста, участь в сатаністській секті. Поширенням такої інформації відповідач, який є педагогом, створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, безпідставно асоціював його з криміналізованим середовищем, принизив професійну честь журналіста, завдавши шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача. В зв`язку з цим, просить визнати такою, що порушує права позивача, є неправдивою та недостовірною і завдає шкоди честі, гідності й діловій репутації позивача інформацію, поширену відповідачем про позивача через соціальну мережу «Facebook» 14.07.2020р. на загальнодоступній сторінці [INFO] , відповідного змісту; зобов`язати відповідача протягом п`яти календарних днів від дати набрання чинності рішенням суду спростувати вказану інформацію тим же способом, яким вона була поширена, з встановленням заборони повторного поширення такої інформації. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Відповідач відзиву на позов не подав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав й пояснив, що [PERSON] не мав наміру опорочити честь, гідність та ділову репутацію позивача, ніколи з ним у полеміку не вступав, ніяких дописів у соціальних мережах, в тому числі й у «Facebook», на який посилається позивач, стосовно нього не поширював, долучені [PERSON] до позовної заяви документи з облікового запису « [PERSON] » є фейковими, не являються його особистою сторінкою і йому не належать. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст. 32 Конституції України). За змістом положень ст.270, 275, 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності, честі та ділової репутації , які є недоторканними; фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист свого особистого немайнового права (гідності, честі, ділової репутації) від протиправних посягань інших осіб. Згідно з ч.1, 4 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, й у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як зазначено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова ПВСУ), чинне законодавство не містить визначення понять честі, гідності чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності; з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до п.15 зазначеної постанови ПВСУ при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відтак, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови у задоволенні позову. Згідно з п.18 вказаної постанови ПВСУ позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації розуміється, зокрема й поширення її в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку (п.15 постанови ПВСУ). За змістом положень ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з доданих позивачем до заяви роздруківок, через Інтернет в соціальній мережі «Facebook» на сторінці з назвою користувача « [PERSON] » розміщено дописи з графічним матеріалом стосовно позивача, в яких зазначено про його судимості, статті КК України, термін перебування в місцях позбавлення волі, належність до секти сатаністів, критична оцінка журналістської діяльності. [PERSON] в позовній заяві і в судовому засіданні наполягав, що вказана інформація є недостовірною і поширена стосовно нього саме відповідачем [PERSON] , тоді як представник останнього заперечував проти цього, посилаючись на фальшивість наданих позивачем роздруківок, які не можуть вважатися належними та допустимими доказами по справі. Надані позивачем роздруківки із сторінки з назвою користувача « [PERSON] » в соціальній мережі «Facebook» суд не вважає допустимими доказами, так як їх дійсність неможливо перевірити. У соціальних мережах будь-яка особа може створити сторінку під будь-яким іменем, а позивачем не надано жодних доказів того, що вказана інформація поширена саме відповідачем. [PERSON] всупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що саме [PERSON] є автором оспорюваної статті, оскільки проведений самим позивачем аналіз сторінки у мережі «Facebook» не є підтвердженням ідентифікації авторства особи відповідача, а пояснення сторони не є джерелом доказів. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, даний позов [PERSON] є необгрунтованим і не підлягає задоволенню. Оскільки позивачу в задоволенні його вимог відмовлено повністю, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України понесені ним судові витрати з розгляду даної справи слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed