Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Мотивує свої вимоги тим, що з 12 жовтня 2013 року перебувають з відповідачем у шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON] [INFO]. 21 серпня 2014 року, за спільні кошти - 149 000.00 грн., на підставі договору купівлі-продажу, придбали квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинили, а чоловік змушує її з дитиною покинути їх квартиру, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, яка є спільною сумісною власністю, та стягнути на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що за кошти, які їм з відповідачем подарували на весіллі та інші заощадження вони придбали квартиру та оформили договір купівлі-продажу на відповідача. Вона особисто займалась вирішенням питання, щодо підшукування варіантів квартир, які би підходили для їхньої сім'ї та знайшла квартиру, яку продавав [PERSON]. Разом зі своєю мамою вони приходили до власника та домовлялись про умови купівлі-продажу. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити позов. Відповідач [PERSON] не визнав позовні вимоги та пояснив, що насправді спірну квартиру вони придбали з позивачкою за кошти, які їм надала його мати, яка багато років працювала в Італії. Частину коштів вона позичила у своєї знайомої, а тому вважає, що квартира повністю належить йому. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав пояснення відповідача та просив відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона довго працювала в Італії і дійсно кошти для придбання квартири синові надала вона. Частину коштів надсилала банківськими переводами, а частину привезла з собою. Проте, оскільки коштів все одно не вистачало, то вона сім тисяч доларів США позичила у своєї знайомої. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у 2014 році її знайома [PERSON] позичила в неї гроші в сумі 7 000 доларів США, для придбання квартири своєму синові. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що перемовини про продаж квартири велися між ним та [PERSON], проте договір купівлі-продажу у нотаріуса оформили на її сина [PERSON]. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до представлених копій документів сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 2013 року (а.с. 5). Мають сина [PERSON] [INFO] (а.с. 6). 21 серпня 2014 року [PERSON] уклав з [PERSON], [PERSON], [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який 21 серпня 2014 року був посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В. (а.с. 7-8). Відповідач долучив до матеріалів справи заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що не згоден з доводами викладеними в позовній заяві, оскільки придбана у шлюбі квартира не є об'єктом спільної сумісної власності, так як придбана за його особисті кошти, та є його особистою приватною власністю. Джерелом походження коштів, за які придбана квартира, є багаторічна праця за кордоном його матері [PERSON], яка працює в Італії і майже всі кошти, це її особисті накопичення. Так, протягом своєї трудової діяльності мати постійно надсилала їх родині кошти, які вони витрачали на спільний побут, а частину відкладали. Привозила вона також кошти з собою, під час приїзду в Україну, частину яких дарувала йому для придбання оселі. У 2014 році, за кошти, які мати привезла з-за кордону та за кошти отримані нею в борг від [PERSON] в сумі 7 000 доларів США, вона вирішила придбати квартиру [ADDRESS], за яку особисто розрахувалась з власниками. Кошти в сумі 2 100 доларів США, які були подаровані їм з дружиною під час весілля, вони 23.10.2013 року розмістили на депозит, 29.10.2013 року доповнили депозит вкладом у сумі 150 доларів США, а 03.03.2014 року повернули з депозиту 2 250 доларів США, які витратили на спільні потреби, ще до придбання квартири. Просить відмовити у задоволені позову (а.с. 37-39). Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Стаття 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до положень ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Частиною 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Порядок вирішення питання про поділ спільного майна подружжя визначений в правових позиціях Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-78цс13, 3 червня 2015 року № 6-38цс15, 1 липня 2015 року № 6-612ус15, 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, 7 вересня 2016 року та від 7 грудня 2016 року № 6-1568цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими у правозастосовній практиці всіх судів. Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тому визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно у відповідності до ст. 60 СК України, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Пояснюючи джерело походження коштів на придбання квартири, позивач посилається на отримання ним коштів від своєї матері, яка багато років працювала в Італії і всі кошти надала саме вона. На підтвердження цього долучив до свого заперечення три квитанції про отримання коштів у відділенні Ощадбаку на загальну суму 4 500 Євро, що в еквіваленті складає 49 132.25 грн.. Від кого надійшли ці коти, в квитанціях не зазначено (а.с. 42-44). Проте судом не приймається до уваги твердження відповідача, щодо отримання коштів від матері, оскільки такий правочин повинен бути укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений. Згідно ч.5 ст.719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ч.1 ст.219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину, такий правочин є нікчемним. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбу, на ім'я відповідача [PERSON]. Причиною придбання спірної квартири, було бажання сторін поліпшити житлово-побутові умови своєї родини. Джерелом походження коштів для придбання квартири суд вважає спільну працю та кошти подружжя, а також кошти, подаровані їм на весіллі, оскільки, як зазначив відповідач, депозит з банку вони повернули у березні 2014 року, а квартиру придбали у серпні 2014 року. Відповідно до вимог пунктів 2, 4 ст. 65 СК України, під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. В п. 7 Договору купівлі-продажу від 21 серпня 2014 року нотаріусом посвідчено, що покупець ([PERSON].) перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка надала свою згоду на укладення цього договору (а.с. 8). Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, вказане майно належить сторонам в рівних частках, тобто по 1/2 частці квартири кожному з співвласників. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором Відповідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22), що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Приймаючи до уваги наведене, а також те, що спірна квартира за технічними характеристиками становить з себе річ неподільну, яку неможливо реально розділити між сторонами відповідно до їх часток, те, що сторони не наполягають на розподілі спірної квартири в натурі, суд вважає необхідним визнати за сторонами ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу та залишити спірну квартиру у їх спільній частковій власності, в розмірі по 1/2 частині вказаного майна кожному з співвласників. За таких обставин, враховуючи заявлені позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя, виходячи з принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд вважає можливим поділити спірну квартиру, визнавши за кожним з подружжя [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачкою при зверненні до суду був сплачений судовий збір в сумі 551.20 грн., який підлягаютьє стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved