Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розділ сумісного майна подружжя, а саме про розділ квартири [ADDRESS] та автомобілю Шевроле авео. В позовній заяві вказав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 30.09.1989 року по 20.09.2011 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. За період шлюбу ним сумісно було придбано автомобіль Шевроле авео та разом із сином квартира [ADDRESS]. Просив розділити майно з відповідачем та визнати за ним право приватної власності на 1/3 частку квартири, стягнувши з відповідача у рахунок компенсації вартість цієї частки на його користь та компенсації за ? частку автомобілю. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги на підставах, вказаних в позовній заяві та просив їх задовольнити. Вважав, що йому, відповідачу та третій особи. Їх сумісному сину належить по 1/3 частки спірної квартири, тому просив в рахунок компенсації його частки стягнути з відповідача її вартість. Автомобіль авео придбався для сумісного користування та за сумісні грошові кошти, оскільки кредит погашався за автомобіль за сумісні гроші. Про те, що відповідач продала спірний автомобіль він дізнався у грудні 2011 року, але позов про визнання договору купівлі-продажу автомобілю недійсним до суду не подавав, оскільки вважав, що може вирішити цей спір мирним шляхом. Зараз у нього є автомобіль, тому просив стягнути з відповідача вартість ? частки спірного автомобілю. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги на підставах, вказаних в позовній заяві та просив їх задовольнити. Суду додатково пояснив, що правочин по відчуженню спірного автомобіля вони з позивачем не оспорюють, хоча вважали, що повинно було бути надана згода чоловіка на відчуження спільного автомобілю. Вважав, що оскільки спірне майно було придбано в період шлюбу, то воно є спільним сумісним майном подружжя. Вказав, що не має даних про те, що договір оренди квартири, з якого відповідач погашала кредит, існував раніше, в податковому органі він не зареєстрований, в податковій декларації орендні гроші відповідач не декларувала. Відповідач позовні вимоги визнала частково, надала суду письмові заперечення, підтвердила, що дійсно нею, позивачем та їх сином була придбана квартира [ADDRESS], але заперечувала стягнення з неї вартості 1/3 частки квартири, оскільки не бажала придбати її у власність, тому вважала можливим лише визнати за нею та позивачем на праві приватної власності по 1/3 частки спірної квартири, оскільки 1/3 частка належить їх сину [PERSON]. Автомобіль Шевроле авео вважала особистою приватною власністю, оскільки вона придбала його в кредит, за який сплачувала особисті гроші, які отримувала у рахунок здачі в оренду квартири, яку придбала за спадкуванням, ремонтувала його та використовувала його для роботи, а позивачу лише іноді давала можливість ним користуватися. За здачу квартири в оренду вона отримувала щомісячно 1500 грн., а на погашення кредиту за придбання автомобілю витрачала 1400 грн. щомісячно. Договір оренди в податковій не реєструвала, оскільки не бажала цього робити. При цьому з позивачем була усна домовленість, що вказаний автомобіль належить їй на праві приватної власності. Автомобіль продала у грудні 2011 року, згоду позивача на продажу автомобіля не отримувала. Представник відповідача підтримав думку відповідача та вважав можливим лише визнати по 1/3 частки спірної квартири за позивачем та відповідачем. Суду пояснив, що відповідач згодна на продаж квартири та поділ грошових коштів. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Сторони пояснили, що [PERSON] їх син та він знаходиться за межами України. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.09.1989 року. Що сторонами не заперечувалося та шлюб було розірвано 20.09.2011 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. (а.с. 4) За час шлюбу сторонами та третьою особою, в інтересах якої діяла відповідач, було придбано квартиру [ADDRESS]. Сторони визнали, що вони мають право по 1/3 частки спірної квартири за кожним, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 13.06.1997 року та відповідає ст.. 70 Сімейного кодексу України. (а.с. 3). Вказана квартира згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України та ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України є спільною сумісною власністю. Статтею 365 ЦК України, передбачено випадки, коли право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників та зазначено, що таке можливо лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, оскільки спірна квартира є неподільною річчю, ні позивач, ні відповідач не надали згоду на отримання грошової компенсації за 1/3 частку спірної квартири, то суд вважає необхідним визнати за сторонами ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу, а саме визнати за сторонами по 1/3 частки спірної квартири на праві приватної власності, залишивши квартиру у спільній частковій власності сторін та третьої особи. Що стосується позовних вимог щодо поділу автомобіля Шевроле авео, то згідно договорам найму житлового приміщення від 20.03.2008 року, 20.03.2009 року, 20.03.2010 року, укладених між [PERSON] та [PERSON], останній отримав в найм квартиру [ADDRESS], яка належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, засвідченого нотаріусом 03.10.2007 року, на 3 роки. (а.с. 41-49). Згідно розділу 2 вказаних договорів, плата за користування квартирою складала 1500 грн. щомісячно, та сторони домовилися, що графік оплати орендної плати буде співпадати з графіком погашення кредитних зобов'язань [PERSON] за договором № MRC0A800000108 (авто в кредит). Згідно кредитно-заставного договору № MRC0A800000108 від 17.03.2008 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Приватбанк» та [PERSON], останній було надано кредит в сумі 33632,80 грн. для придбання автомобіля Шевроле авео, 2006 року випуску [NUMBER], який згідно п. 16.8 договору був оцінений в 60600 грн.(а.с.75-81). [PERSON] виплатила вартість автомобіля Шевроле авео, 2006 року випуску [NUMBER] в сумі 60600 грн. [PERSON] згідно договору купівлі-продажу автомобілю, що підтверджується відповідною заявою. (а.с. 81 об. стор.) Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Сімейного кодексу України, якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів). Суд вважає, що кошти, які отримувала відповідач від оренди квартири, яку вона набула за спадкуванням, та які вона не внесла в бюджет сім'ї, є її особистими грошовими коштами. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не бере до уваги згоду [PERSON] на укладення кредитно-заставного договору [PERSON], яка міститься в кредитно-заставному договорі, оскільки дана згода не може підтвердити придбання майна сторонами за сумісні гроші, оскільки сукупністю інших вищенаведених письмових доказів по справі це спростовується. Ствердження позивача про те, що кредит за автомобіль виплачувався за сумісні кошти, жодним доказом не доведено. За таких обставин, суд вважає, що позивач не набув право спільної сумісної власності на спірний автомобіль, оскільки відповідачем доведено той факт, що спірний автомобіль Шевроле авео вона придбала за кошти, які належали їй особисто, тому вказаний автомобіль поділу між сторонами не підлягає. На підставі ст. 365, ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. ст. 57, 58, 60, ч. 1 ст. 70, ст. 71 СК України,

Outcome: partial