Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання фізичної особи такою, що втратила право на проживання. Свій позов обґрунтовує тим, що він є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.01.2014 року, договором дарування від 30.01.2014 року. Зазначає, що відповідачка зареєстрована у вказаному будинку, проте більше трьох років не проживає у ньому. Вказує, що відповідачка не сплачує комунальних платежів, особистих її речей у будинку немає. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю в ньому тривалий час. Ухвалою суду від 2 вересня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, водночас, у заяві від 23.12.2019р. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити; не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 13.01.2014 року позивачу належить житловий будинок [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.01.2014 року (а.с. 11-13). З копії будинкової книги [NUMBER] №0140845 (а.с. 6-10) вбачається, що у зазначеному будинку зареєстроване місце проживання відповідачки [PERSON] . З доводів позивача, відповідачка майже три роки не проживає у будинку. Даний факт підтверджується довідкою Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області від 16 серпня 2019 року (а.с. 15). При цьому, позивач зазначає, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.10.2016 року у справі №161/12338/16-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 14). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстровано його місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживає, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS] підлягає до задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. На підставі наведеного та

Outcome: approved