Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Борзнянської міської ради, в якому просить винести рішення про визнання за ним в порядку спадкування права довічного володіння земельною ділянкою, що успадковане після смерті 05.12.2013 року [PERSON], його батька. В обґрунтування позову він посилається на те, що після смерті батька відкрилась спадщина на належне останньому майно та права. Спадщину після його смерті він прийняв в нотаріальному порядку, звернувшись 30.04.2014 року до Борзнянської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. До складу спадщини входить також право батька, [PERSON], на довічне володіння земельною ділянкою розміром 29,4 га на території Борзнянської міської ради Чернігівської області, для ведення селянського (фермерського) господарства. Право [PERSON] на вказану земельну ділянку посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, що був втрачений. Внаслідок того, що вказаний державний акт був втрачений, унеможливлено оформлення правовстановлюючих документів на успадковане право спадкодавця на вказану земельну ділянку. Зазначені обставини спонукали його звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні повідомила про підтримку позивачем заявлених вимог. Представник відповідача Борзнянської міської ради Чернігівської області в судове засідання не з`явився, оскільки звернувся до суду з письмовою заявою, в якій, визнавши позов, просив провести розгляд справи без його участі. Вислухавши доводи представника позивача щодо обґрунтування позову, дослідивши подані сторонами документи, всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши надані позивачем докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що після смерті 05.12.2013 року [PERSON], батька позивача, відкрилась спадщина на належне останньому майно та права. Спадщину після його смерті позивач прийняв в нотаріальному порядку, звернувшись 30.04.2014 року до Борзнянської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Даний факт підтверджується матеріалами спадкової справи, заведеної за заявою [PERSON], що була подана ним 30.04.2014 року до Борзнянської районної державної нотаріальної контори, долученої до інших письмових доказів у даній справі. Інші претенденти на спадкове майно відсутні. До складу спадщини входить також право батька, [PERSON], на довічне володіння земельною ділянкою розміром 29,4 га на території Борзнянської міської ради Чернігівської області для ведення селянського (фермерського) господарства. Право [PERSON] на вказану земельну ділянку посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, що був втрачений. З наданих позивачем суду документів вбачається, що [PERSON] рішенням сьомої сесії двадцять першого скликання Борзнянської районної ради народних депутатів від 23 квітня 1991 року було надано земельну ділянку загальною площею 5,0 га, яка розташована на території Борзнянської міської ради народних депутатів із земель запасу у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства, та посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 1. Рішенням десятої сесії першого скликання Борзнянської районної ради народних депутатів від 12 березня 1992 року [PERSON] було надано земельну ділянку загальною площею 34,4 га, яка розташована на території Борзнянської міської ради народних депутатів, в тому числі 26,9 га сільгоспугідь, (з них 23,7 га ріллі, 3,2 га пасовищ) 7,3 га чагарників, під дорогами 0,1 га, під водою 0,1 га із земель запасу у довічне успадковуване володіння для розширення селянського (фермерського) господарства, про що внесені відповідні зміни у Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею. Розпорядженням Борзнянської РДА № 181 від 28.04.2004 року, з наданих земельних ділянок було вилучено земельну ділянку площею 10,1 га, в тому числі 3,9 га заболочений сінокіс, 6,2 га - заболочений чагарник. Таким чином, згідно з державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 1, [PERSON] мав право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою загальною площею 29,4 га. 10.02.1992 року [PERSON] було створене фермерське господарство «Нива». Після смерті засновника [PERSON] ФГ «Нива» продовжує функціонувати. Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону, а згідно з ст.19 зазначеного Закону до складу майна фермерського господарства входить право користування землею. Чинним законодавством, зокрема Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 р. № 511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковування володіння землею, а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року № 889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. З введенням в дію 15.03.1992 року Земельним кодексом Української РСР надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до п. 8 Постанови Верховного Ради України від 13.03.1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 р. № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Проте Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп зазначений вище пункт визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Отже, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успаковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не були припинені внаслідок його смерті. Отже, виходячи з положень ст.ст.1220, 1222 ЦК України стосовно умов відкриття спадщини та її прийняття, суд вважає, що позивачем надані необхідні та достатні докази правомірності його вимог.

Outcome: approved