Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

\~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо» з вимогами: «Визнати поважними причини пропуску та поновити пропущений строк для подання позовної заяви позивачем. Визнати протиправним та скасувати наказ №248к-2 від 30 вересня 2016 року Комунального підприємства «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо» щодо звільнення [PERSON] з посади слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу у Збройних Силах України на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби від 30 вересня 2016 року. Поновити [PERSON] на посаді слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду на роботі у КП «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо» з 30 вересня 2016 року. Стягнути з Комунального підприємства «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо» на користь [PERSON] середній заробіток за час з моменту звільнення, за час вимушеного прогулу (538 робочих днів) з відрахуванням обов`язкових платежів». 19 квітня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Виходячи з положень частин 1-2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 06 червня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача [PERSON] , за змістом поданого відзиву відповідач не визнає позовні вимоги, просить відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки звільнення позивача відбулось з дотримання норм чинного трудового законодавства, наказ про звільнення та трудова книжка вручена позивачу в день звільнення, з урахуванням визначених законодавством підстав для звільнення за ініціативою працівника підстави для його поновлення на роботі відсутні. 13 червня 2019 року до суду надійшли заперечення на відзив відповідача, які подано представником позивача - адвокатом Щоголев О.Б., разом з клопотанням про залучення до участі у справі у якості співвідповідача Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Комунальне підприємство «Київпастранс», мотивуючи свою позицію тим, що отримавши відзив на позов позивачем з`ясовано правовий статус відповідача - Комунального підприємства «Дарницьке трамвайно ремонтне експлуатаційне депо», яке відповідно до наданої копії статуту Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Комунальне підприємство «Київпастранс» є його філією, про що до початку судового розгляду не було відомо позивачу та що не було відповідно відображено відповідачем у трудовій книжці працівника. 15 липня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про продовження розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (виклику) сторін. 29 липня 2019 року Дніпровським районним судом мста Києва постановлено ухвалу про залучення Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Комунальне підприємство «Київпастранс» до участі у справі у якості співвідповідача. Представник позивача- адвокат Щоголев О.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснив, що позивач вважає своє звільнення з посади слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду на роботі у КП «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо» з 30 вересня 2016 року, у зв`язку з призовом на військову службу на підставі пункту 3 частини першої\~статті 36\~КЗпП України незаконним, так як за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Послався на те, що його перебування у складі Збройних Сил України свідчить про зупинення перебігу визначеного\~статтею 233 КЗпП України\~строку звернення до суду, вказані обставини унеможливили оскарження наказу про звільнення у місячний строк з дати його отримання і є підставою для поновлення цього строку відповідно до\~статті 234 КЗпП України. Оскільки\~роботодавцем не враховано закріплених трудовим законодавством гарантій для працівників на час виконання ними військового обов`язку у особливий період і незаконно звільнило його у зв`язку з призовом на строкову військову службу, позивач просив скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді за останнім місцем роботи та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що є предметом позову. Представники відповідача - Гробова М.А., [PERSON] , в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на позов, які долучені до матеріалів справи, додатково пояснили, що 30 вересня 2016 року за наказом по підприємству позивача звільнено з посади слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом. Ініціатива звільнення з цих підстав виходила від позивача, керівник підприємства не заперечував і сторони погодили припинення трудового договору з підстав, передбачених п.3 ст.36 КЗпП України, на підставі заяви позивача видано наказ про звільнення, з яким позивача було ознайомлено в день видачі наказу, в цей же день внесено відповідний запис до трудової книжки та проведено повний розрахунок. Позивач про анулювання попередньої домовленості не заявляв, заяву про звільнення не відкликав, звільнення позивача відбулось з дотримання вимог трудового законодавства, тому відсутні підстави для поновлення позивача на займаній посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також позивачем не надано належних та допустимих доказів, які мали підтвердити поважні причини несвоєчасного звернення з цим позовом до суду в межах строків, визначених статтею 233 Кодексу законів про працю України. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 30 вересня 2016 року [PERSON] звільнено з посади слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом , підстава заява [PERSON] . Копія наказу про звільнення з підписом позивача про ознайомлення з наказом та датою 30 вересня 2016 року в копії долучено до матеріалів справи. (а.с.78) 30 вересня 2016 року між міністерством оборони України в особі Військового комісара Дніпровського районного у м. Києві військового комісаріату полковника [PERSON] , та [PERSON] , укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. За наказом Військового комісара Дніпровського районного у м. Києві від 30 вересня 2016 року за №128, молодшого сержанта [PERSON] , начальника відділення зв`язку та інформатизації начальника радіостанції, зараховано до списків особового складу [INFO] з 30 вересня 2016 року. За даними, які викладено у довідці Дніпровського районного у м. Києві військового комісаріату датовану 09 вересня 2019 року вих.№1850, сержант [PERSON] перебуває на військовій службі в Дніпровському районному у м. Києві військовому комісаріаті. Відповідно до пункту 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (в редакції від 05 березня 2015 року - чинній на момент виникнення правовідносин щодо звільнення працівника), підставою для припинення дії трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Стаття 119 КЗпП України\~у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу передбачала, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.\~Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. (частина третя\~статті 119 КЗпП України\~у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу). Відповідно до частини другої\~статті 39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» у реакції Закону на час видачі оскаржуваного наказу за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання. Законом України № 433 від 14 травня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», який набрав чинності 11 червня 2015 року, усунено розбіжності у формулюваннях положень законодавства і внесено зміни до\~статті 119 КЗпП України, а саме: у частині третій слова як «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період»; замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» ; а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року»; - словами «до дня фактичної демобілізації»; викладено пункту 3 частини першої статті 36 у наступній редакції: «3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу». Особливий період в Україні розпочався з 18 березня 2014 року на підставі\~Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого\~Законом України № 1126-VII від 17 березня 2014 року. Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з вказаними нормами, є безумовними. Частиною першою\~статті 233\~КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України) Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від\~фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою\~статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами. \~ \~ \~ \~Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею ст.\~76\~Цивільного процесуального\~кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Оцінивши наявні докази у їх сукупності, наведені позивачем підстави для поновлення пропущеного строку для звернення з цим позовом до суду, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем підстави в обґрунтування поважності причин пропуску місячного строку на звернення до суду не є такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення до суду більш ніж два роки з монету звільнення з останнього місця роботи. При цьому суд враховує, що копію наказу про звільнення і трудову книжку позивач отримав 30 вересня 2016 року (дата звільнення з останнього місця роботи), року, в цей же день позивача зараховано до списків особового складу Дніпровського районного у м. Києві військового комісаріату ( дата укладання Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та видання наказу Військового комісара Дніпровського районного у м. Києві), однак з цим позовом до суду позивач звернувся лише 10 квітня 2019 року, про що свідчить дата реєстрації позову в канцелярії суду. Сам факт ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки та повного розрахунку при звільнення на дату звільнення 30 вересня 2016 року, підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] , провідний інженер відділу кадрів філії КП «Київпастранс» Дарницького ТРЕД. Згідно зі\~статтею 4 КЗпП України\~законодавство про працю складається з\~Кодексу законів про працю України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Положеннями\~КЗпП України\~встановлено строки звернення до суду, порядок їх обчислення і можливість поновлення у разі пропуску. Можливості переривання чи зупинення перебігу цих строків положеннями\~КЗпП України\~не передбачено. Безпідставними є посилання позивача про відсутність об`єктивної можливості оспорити своє звільнення у зв`язку зі службою у Збройних Силах України, оскільки позивач проходив службу за контрактом у Дніпровському районному у м. Києві військовому комісаріаті (місце розташування м. Київ), докази, які мали свідчити, що позивач перебував у відрядженні чи проходив служби поза межами місця свого проживання, внаслідок чого не мав змоги звернутись з позовом до суду особисто або поштою, чи звернутися за професійною правничою допомогою і оскаржити своє звільнення через представника, в матеріалах справи відсутні. \~ \~ \~ \~З огляду на викладене, враховуючи встановленні судом обставини та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для поновлення позивача на посаді слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду Комунального підприємства «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо», як і для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогул з урахуванням вимог ст.\~235\~КЗпП України, оскільки ці вимоги є похідними та залежать від вирішення судом спору про наявність підстав для поновлення працівника на займаній посаді, тому позовні вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню в повному обсязі. Виходячи з положень ст.47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Разом з тим, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем рішення про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП України), а також невидача трудової книжки звільненому працівнику, що є порушенням вимог розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29.07.93 р. № 58, в цих випадках працівникові має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до частин 1, 2 ст. 117 КЗпП і п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а за наявності спору про розміри належних сум спір вирішується судом, який визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням розміру спірної суми, її частки в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком та інших обставин. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. З урахуванням наведеного, в межах даного спору суд не дає оцінку відносинам, які виникли між сторонами у справі, та стосуються дотримання роботодавцем трудового законодавства в частині своєчасного проведення розрахунку з працівником при його звільнені та строків видачі трудової книжки, оскільки ці вимоги є окремими предметом позову, регулюються спеціальними нормами трудового законодавства, та їх доведення є самостійним предметом доказування. В той же час позивач, наголошуючи у позовній заяві на допущені порушення роботодавця, пов`язані з несвоєчасним проведення розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, окремих позовних вимог з визначеним способом захисту не заявляв, а в силу положень ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 12 ЦПК України\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах позовних вимог, з викладених у позовній заяві підстав та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Комунального підприємства «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо, Комунального підприємства «Київпастранс» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є необґрунтованим та не вбачає правових підстав для його задоволення. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed