Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 04 жовтня 1996 року між ними було укладено шлюб, від якого неповнолітніх дітей не мають; на даний час їх сімейні стосунки припинені через зникнення почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, близько п`яти років вони є різними людьми, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, розірвати шлюб через органи ДРАЦС відповідачка не бажає, а тому просить шлюб розірвати в судовому порядку. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав; наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки він з дружиною хоча й проживають в одному будинку, але вже близько 5-6 років подружніх відносин не підтримують, спільних інтересів не мають, в зв`язку з чим подальше збереження шлюбу між ними неможливе. Відповідачка відзиву на позов не подала, в судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу, так як вже близько п`яти років вони подружніх стосунків не підтримують, кожен опікується своїм життям, а тому подальше існування шлюбу неможливе. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 04 жовтня 1996 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Борзнянського районного управління юстиції у Чернігівській області за актовим записом №60. Від даного шлюбу подружжя неповнолітніх дітей не має. Сторони хоча й проживають разом за однією адресою, але близько п`яти років подружніх стосунків не підтримують, спільних інтересів та неповнолітніх дітей не мають, ведуть окреме господарство, примиритися не бажають, обоє категорично наполягають на припиненні подружніх відносин, шлюб між ними носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року по справі №442/6319/16-ц. Понесені [PERSON] у справі судові витрати по сплаті судового збору за його клопотанням залишаються за позивачем, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved