Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що квартира [ADDRESS] належить йому та його дружині на праві спільної часткової власності. На даний час у квартирі зареєстровані 3 особи: позивач, його дружина [PERSON] та їх син [PERSON] . Відповідач [PERSON] з 2014 року не проживає за місцем реєстрації. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням з тих підстав, що відповідач не проживає тривалий час у вказаній квартирі і добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду надіслав заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду надіслав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, до суду надіслала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 08.04.1996, виданого сектором приватизації житла, згідно з розпорядженням (наказом) від 04.04.1996 року № 771, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно з договором про визначення розміру часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 24.04.2019, сторони по цьому договору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] домовилися про визначення розміру часток у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що є їхньою спільною сумісною власністю, і вважають, що їхні частки у праві спільної власності на цю квартиру є рівними, тобто по 1/3 частці у кожного. Згідно з договором дарування 1/3 частки квартири від 24.04.2019, посвідченим приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Лопатенком В.В., зареєстрованим в реєстрі № 1020, [PERSON] передав в дар [PERSON] належну йому 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 27.12.2018 № 39770 від 27.12.2018, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з акту про встановлення факту проживання/не проживання № 24 від 17.01.2019, затвердженого директором КП «Житлосервіс» Світанок», в квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживають [PERSON] та [PERSON] . Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Отже, враховуючи визнання позову відповідачем, а також те, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з 2014 року без поважних причин, тобто більше одного року, суд вважає, що досліджені судом докази свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 93 від 25.01.2019 у сумі 768, 40 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved