Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина. Позов мотивований тим, що 02.09.2011 року рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці було розірвано шлюб між батьками позивача: [PERSON] та [PERSON] . Рішення суду набрало законної сили 30.09.2011 року. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2015 року було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, а саме: стягнуто в твердій грошовій сумі аліменти в розмірі 450 грн. щомісячно на кожну дитину з 10.09.2015 року і до досягнення дітьми повноліття. 16.11.2016 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області між відповідачем та [PERSON] був зареєстрований шлюб, в зв`язку з чим відповідач змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [INFO] позивачу виповнилось 18 років, тобто стягнення аліментів на його утримання припинилось, однак він продовжує навчання у Вінницькому національному технічному університеті, є студентом другого курсу денної форми навчання на контрактній основі. Згідно з укладеним договором на навчання №0718050 від 16.08.2018 року вартість освітніх послуг становить 10200 грн. щорічно. Хоча позивач і став повнолітнім, однак у зв`язку з навчанням продовжує перебувати на утриманні батька, який сплачує за навчання, гуртожиток, одягає і годує позивача та забезпечує всі його потреби. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Позивачу потрібна матеріальна допомога, що стало підставою його звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на період навчання. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав. Згідно з його запереченнями в судовому засіданні та поданим відзивом, відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24.05.2019 року [PERSON] сплачує аліменти на дочку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1100 грн. щомісячно. Крім цього, у відповідача народилась дитина від другого шлюбу, в зв`язку з чим її фінансове становище значно погіршилось, тому вона не має фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання сина на період навчання. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, та оцінивши відповідно до ст. 89 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно частин 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Тобто, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В цій справі суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до частин 2 і 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6, п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] . Шлюб батьки розірвали 02.09.2011 року рішенням Ленінського районного суду Вінницької області. Позивач проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №4353, виданою виконавчим комітетом Калинівської міської ради від 04.10.2018 року. На утриманні батька також знаходиться молодша дочка [PERSON] , [INFO] , на яку відповідач сплачує аліменти у розмірі 1100 грн. щомісячно. 21 березня 2019 року позивачу виповнилося 18 років. Після закінчення школи він продовжує навчання у вищому навчальному закладі та є студентом першого курсу спеціальності 075 «Маркетинг» Вінницького національного технічного університету. Навчання здійснюється на контрактній основі на денній формі. Термін навчання триває з 01.09.2018 року по 30.06.2022 року, що підтверджується довідкою навчального закладу №532 від 01.10.2018 року (а.с. 11) та копією договору про надання освітніх послуг ( а.с. 12). Щорічно за навчання потрібно сплачувати 10200 грн. В зв`язку з навчанням на денній формі [PERSON] не може працевлаштуватись та отримувати дохід, тому потребує допомоги матері. Батько [PERSON] не має змоги самостійно та в повному обсязі оплачувати вартість навчання та інші витрати, пов`язані з цим. Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Законодавче визначення рівного обов`язку відносно кожного з батьків передбачає і добросовісне його виконання. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Верховний Суд роз`яснив, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Відповідач сплачує аліменти на утримання молодшої дочки у розмірі 1100 грн. щомісячно на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24.05.2019 р. в справі №132/4429/18. У відповідача народилась син від другого шлюбу, - [PERSON] , [INFO] . Нині відповідач не працює, є інвалідом 3 групи, доглядає за малолітнім сином [PERSON] [INFO] їй припинено виплату допомоги по безробіттю, що доведено записом в трудовій книжці. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України тягар доказування спроможності відповідача сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина покладено на позивача. Але враховуючи доведені обставини справи про те, що відповідач не працює, має на утриманні малолітню дитину, сплачує аліменти в розмірі 1100 грн. щомісячно на утримання другої дитини, вона не спроможна сплачувати аліменти на утримання третьої дитини - повнолітнього сина, який продовжує навчання. Наявність у власності відповідача квартири по [ADDRESS] , яке є її єдиним житлом, відсутність заборгованості з оплати за житлово-комунальні послуги, наявність автомобільного причепа УАЗ 8109, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , не є доказами, які б підтверджували спроможність сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина на період навчання. Відповідач нині перебуває у шлюбі з [PERSON] , який разом з сім`єю мешкає у квартирі, належній на праві власності його дружині - [PERSON] , та сплачує житлово-комунальні послуги, не допускаючи виникнення заборгованості за такими платежами. І суд не може враховувати розмір доходу [PERSON] при визначенні можливості сплачувати аліменти [PERSON] на повнолітнього сина від першого шлюбу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про неплатоспроможність відповідача сплачувати аліменти, а тому, на переконання суду, позов є не доведеним та таким, що задоволенню не підлягає. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed