Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що позивачеві на праві власності належить ? частини житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідачці належить 5/8 частин зазначеного будинковолодіння. Земельна ділянка, на якій розташоване будинковолодіння, рішенням виконкому Вінницької міської ради виділена землекористувачам у користування. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10 квітня 2006 року між співвласниками будинковолодіння встановлено порядок його користування, зокрема співвласникам [PERSON] та [PERSON] виділено, зокрема сараї «Б» та «б». В лютому 2016 року позивач, з метою виготовлення нового технічного паспорта викликав техніка БТІ, та під час обстеження позивач виявив, що відповідачка без його відома та згоди інших співвласників зруйнувала сараї «Б» та «б». У зв'язку із фізичним руйнуванням сараю та неможливістю встановити його дійсну вартість, вважає за необхідне стягнути з відповідачки вартість заміщення, яка встановлена БТІ в 2008 році, в розмірі 14856,00 грн. Крім того вказує, що внаслідок знищення майна, йому спричинена і моральна шкода, яка виразилась у неможливості спокійно спати та виникненні пригніченого стану. Розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінює в 10000,00 грн. За наведеного просив стягнути з відповідачки матеріальну шкоду в розмірі 14856,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав на підставах, викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити в повному обсязі. Крім того зазначив, що відповідачка з 2008 році не допускала позивача до сараїв, коли вона їх знесла і яким чином - не бачив. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову. При цьому відмічали, що сараї не включені в свідоцтво про право на спадщину, є самочинними. Відповідачка не руйнувала ці сараї, жодного доказу позивач не надав. Наразі відмічали, що позивач сам вивозив відходи з вказаних сараїв. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали інвентаризаційної справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ЦК України щодо відшкодування шкоди. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] належало на праві власності [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про право приватної власності на будівлі [NUMBER] від 13 грудня 1972 року. Після її смерті вказане майно успадкували в рівних частках (по 1/4): [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копіями Свідоцтв про право на спадщину за законом від 14.08.2003 року, зареєстрованим в реєстрі за №2-1285, та від 16.10.2003 року, зареєстрованим в реєстрі за №5-2811. Спадкове майно складається з цілого будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]). На земельній ділянці розташований жилий будинок, саманний, обкладений цеглою, житловою площею 54,8 кв.м, зазначений на плані літерою «А» та огорожа №1-2. Самовільні зведені прибудови А1, А2, сараї Б, б, вбиральня Г, самовільно переобладнані приміщення кімнати 1-4, площею 11,2 кв.м., кімната 2-4 площею 9,2 кв.м. до складу спадкового майна не включені. 30.05.2005 року [PERSON] подарував свою частку в даному майні [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10 квітня 2006 року по справі №2-100/6, яке набрало законної сили 21 квітня 2006 року, встановлено порядок користування будинковолодінням між співвласниками, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] в користування виділено, зокрема і сарай літ. «Б» та сарай літ. «б». Після смерті [PERSON] його частку цього житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд успадкували в рівних частках [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копіями Свідоцтв про право на спадщину за законом від 22.08.2007 року, зареєстрованим в реєстрі за №6-1304, та від 30.07.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №8-815. Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м.Вінниці від 01.10.2010 року по справі №2-6458/10, визнана мирова угода, укладена між [PERSON] та [PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], та частка останньої перейшла до [PERSON] 05.07.2012 року відбулися прилюдні торги з приводу реалізації нерухомого майна, належного [PERSON], зокрема ? частки житлового будинку з прибудовами та господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS], та власником цієї частки (належної [PERSON]) став [PERSON] Згодом рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2014 року по справі №232/484/12, яке набрало законної сили, вказані прилюдні торги визнанні недійсними. З наведеного вбачається, що співвласники вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами змінювалися. Як слідує з матеріалів інвентаризаційної справи сарай літ. «Б» та сарай літ. «б», побудовані в 1995 році, є самочинними спорудами та не включені до спадкового майна, хоча питання щодо їх користування вирішено судом. Заявляючи вимогу про стягнення з відповідачки матеріальної шкоди, позивач зазначає, що відповідачка [PERSON] зруйнувала сараї літ. «Б» та літ «б», які виділені йому в користування. Як слідує з матеріалів інвентаризаційної справи та відповідно до копії технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS], виготовленого КП «ВООБТІ» станом на 30 липня 2008 року, сарай літ. «Б» та сарай літ «б» є самочинно збудованими та відображені на схематичному плані земельної ділянки та характеристики господарських будівель (а. с. 5-7). В той же час, матеріали технічної інвентаризації станом на 17 лютого 2016 року не містять такого відображення ( копія технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] (а. с. 8-10). Тобто, судом встановлено обставину відсутності сараю літ. «Б» та сараю літ «б» станом на день розгляду справи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Разом з тим, судом не встановлено, а позивачем не доведено факт зруйнування вказаних сараїв відповідачем у справі. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про зруйнування сараїв саме відповідачкою суду не надано. Обставина руйнування сараїв стверджується лише позивачем, що ґрунтується на його внутрішньому переконанні. При цьому, за поясненнями останнього, наданими в судовому засіданні, він особисто не бачив, що майно руйнувалось саме відповідачкою. За відсутності встановлення протиправної поведінки відповідачки, а відповідно і наявності причинного зв'язку між шкодою та діями відповідачки, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, які є достатніми для відшкодування матеріальної шкоди саме відповідачкою по справі, а тому в задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди слід відмовити. При цьому, суд також звертає увагу, що вказане майно є самочинним, а співвласники житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами постійно змінювалися. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5 постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наразі, як зазначалось вище, будь-якої неправомірних дій відповідачки в судовому засіданні не встановлено, відповідних доказів суду не надано, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачки моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed