Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Дибщенської сільської ради Козівського району Тернопільської області, згідно якого просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS] після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що його матері [PERSON] належав житловий будинок (колгоспний двір) по [ADDRESS] згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 17.12.1987 року. [INFO] року [PERSON] померла. Вказує, що вступив у фактичне володіння та управління спадковим майном, проте приватний нотаріус відмовив йому в оформленні спадкового майна. На даний час, позивач бажає оформити право власності на вказаний будинок, тому просить у судовому порядку визнати його власником житлового будинку в [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, проте подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити, справу розглядати без його участі та за відсутності позивача без застосування технічних засобів (а.с.21). Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав до суду відзив на позов, відповідно до якого не заперечує проти позовних вимог [PERSON] до Дибщенської сільської ради та просить справу слухати за його відсутності (а.с.20). Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, тому відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON], як голові колгоспного двору 17.12.1987 року видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок по [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до виписки з погосподарської книги станом на 15.04.1991 року, виданої Дибщенською сільською радою Козівського району Тернопільської області 23.11.2016 року №179/3-09, головою вказаного колгоспного двору була [PERSON] (а.с.10). Пунктом 6 (абзаци а, б) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Враховуючи те, що станом на 15 квітня 1991 року членом колгоспного двору була лише [PERSON], то останній фактично належав цілий житловий будинок. Матір'ю [PERSON] є [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7). [INFO] року у смт.Козова Козівського району Тернопільської області померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.12.1997 р. (а.с.8). Згідно довідки Дибщенської сільської ради Козівського району Тернопільської області №623/3-13 від 23.11.2016 року, [PERSON] дійсно похоронив свою маму [PERSON] за власні кошти та після її смерті вступив в управління спадковим майном (а.с.14). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями (колгоспний двір) в [ADDRESS] Тернопільської області та належала спадкодавцю на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 17.12.1987 року та довідки Дибщенської сільської ради Козівського району Тернопільської області №624/3-13 від 23.11.2016 року (а.с.12). 09.12.2016 року державний нотаріус Козівської державної нотаріальної контори відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (колгоспний двір), оскільки відповідно до ст.47 Закону України «Про нотаріат», для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства (а.с.15). При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.10, 212 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. На підставі положень ст. 525 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що позивач прийняв спадщину в належному порядку, а також те, що ніхто не оскаржує його право на спадщину, виходячи з приписів п.1 ч.2 ст.16 ЦК України суд вважає, що слід визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. За встановлених обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав, а тому такі підлягають до задоволення.

Outcome: approved