Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить: 1) розірвати шлюб між ним та [PERSON], зареєстрований 07 червня 2003 року Партизанською сільською радою Приморського району Запорізької області (актовий запис № 01); 2) визначити місцем проживання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] місце проживання матері [PERSON]; 3) визначити місцем проживання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] його місце проживання. У судове засідання позивач будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи не з`явився, надіслав заяву в якій просить суд розглядати справу без його участі на позовних вимогах наполягає в повному обсязі просить їх задовольнити (а.с.18). Відповідачка будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, надіслала заяву в якій просить суд розглядати справу без її участі проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с.19). Представник третьої особи - Служби у справах дітей Приморської РДА до суду не з'явився надіслав заяву, в якій проти задоволення позову не заперечує, просить позов задовольнити (а.с.21). Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ч. 4 ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи розглянувши надані докази оцінивши їх належність допустимість достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи не інше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 07 червня 2003 року Партизанською сільською радою Приморського району Запорізької області (актовий запис № 01) (а.с.4). Від шлюбу подружжя має двох синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.5,6). Відносини між ними не склались через протилежність характерів, поглядів на життя, фізичну та психологічну несумісність, що призводить до безпричинних сварок. Вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, спілкування припинено взагалі. Спорів про розподіл майна не має. Відповідно ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. У відповідності до ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. Сім'я розпалась остаточно, спільне господарство не ведеться. Бажання до примирення у сторін відсутнє. Відновити шлюб неможливо, так як, між сторонами відсутня любов, взаємна довіра і повага. Таким чином, суд вважає, що враховуючі вищезазначені обставини, вжиття будь-яких заходів щодо примирення подружжя, відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, є недоцільним, неефективним, та таким, що буде суперечити волі й інтересам сторін, а також моральним засадам суспільства. Відповідно ст. 110 Сімейного кодексу України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] та збереження їх шлюбу суперечить інтересам сторін, які не мають бажання зберегти сім'ю, а тому все зазначене вище є підставою для розірвання шлюбу між ними. Щодо визначення місць проживання дітей, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року №2402-ІІІ забороняє будь-яке насильство над дітьми і зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту». У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року і набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», №16 від 12.06.1998 року, положення якого в цій частині не суперечать вимогам Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, зазначив що при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення ними належних умов для виховання дитини. Згідно з роз'яснень, вказаних у п. 18 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 10.02.2015 за місцем проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS], санітарний стан приміщення добрий, в будинку чисто та затишно. В наявності меблі та побутова техніка. Є запас продуктів харчування. Взаємовідносини членів сім'ї добрі. Взаємовідносини з сусідами добрі. Позивач працює в КП «Чисте місто Приморськ». Для утримання та виховання дитини створені необхідні умови (а.с.23). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 10.02.2015 за місцем проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS], санітарний стан приміщення добрий, в будинку чисто, прибрано. В наявності необхідні меблі, побутова техніка. Дитина має місце для навчання та відпочинку. Взаємовідносини членів сім'ї добрі, малолітній [PERSON] погоджується жити з матір'ю. Взаємовідносини з сусідами добрі. Відповідачка займається веденням підсобного господарства. Для утримання та виховання дитини створені необхідні умови (а.с.24). Таким чином, судом встановлено, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають належні умови для забезпечення потреб дітей, не мають суттєвих недоліків, які б перешкоджали належному виконанню ними своїх батьківських обов'язків щодо утримання синів. Відповідно до висновку служби у справах дітей Приморської районної державної адміністрації №01-21/91 від 24.02.2015 щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], вважають доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з батьком - [PERSON], місцем проживання [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON] (а.с.22). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Отже, з огляду на рівність прав позивача та відповідачки, які вони мають відповідно до національного законодавства України у питанні визначення місця проживання дітей, відсутності явних переваг у кожного з них при вирішенні цього питання, враховуючи, що кожен із батьків може створити належні умови для виховання і розвитку дитини та враховуючи інтереси дітей та у відповідності зі ст. 9 Конституції України при вирішення вказаного спору враховуючи положення принципу 6 зазначеної Декларації прав дитини та за встановлених обставин, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved