Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим по [ADDRESS]. На обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначив, що він є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстровані та проживають на даний час він та його дружина [PERSON] Крім них в зазначеному будинку зареєстрований та раніше проживав до 2010 року син [PERSON] У липні 2010 року відповідач [PERSON] виїхав за межі України і в зазначений будинок більше не повернувся. Особистих речей останнього в будинку немає, що свідчить про те, що відповідач обрав інше постійне місце проживання і не намагався зберігати право на житло у будинку за адресою: [ADDRESS]. Через реєстрацію відповідача він (позивач) позбавлений можливості на власний розсуд розпоряджатися належним йому на праві власності будинком, змушений сплачувати за нього комунальні послуги та постійно надавати відомості щодо відповідача для отримання соціальних виплат. Відповідач [PERSON], будучи зареєстрованим в його будинку та фактично не проживаючи в ньому без поважних причин більше одного року, а саме 8 років поспіль, порушує його права щодо вільного володіння, користування належним йому на праві власності житловим будинком. За таких обставин, вважав, що є всі підстави для усунення перешкод у здійсненні його права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Зазначені обставини стали підставою для звернення з цим позовом до суду. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 11.09.2018 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання на 22.10.2018. 12.10.2018, 12.11.2018, 26.12.2018, 23.01.2019, 05.02.2019 селищний голова Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області Голодніков П. А. подав до суду заяви, в яких просив розглянути справу без представника селищної ради, проти позову не заперечував. 19.10.2018 позивач [PERSON] подав до суду заяву про судовий розгляд справи за його відсутністю, на задоволенні позову наполягав з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечував проти заочного розгляду справи. 19.10.2018 третя особа [PERSON] подала заяву про судовий розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримала. 22.10.2018 підготовче засідання відкладено в зв'язку з першою неявкою відповідача. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 30.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.01.2019. 14.01.2019 в зв'язку з першою неявкою відповідача судове засідання було відкладено. 21.02.2019 в зв'язку з перебуванням судді у відрядженні судове засідання було відкладено. 05.03.2019 повторно не з'явився відповідач [PERSON], який повідомлявся рекомендованими листами, направленими йому судом (а. с. 45, 49, 58, 66, 71), та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а. с. 48, 55), не повідомив про причини повторної нез'явлення в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав. Суд не має відомостей про причину повторного нез'явлення відповідача, який повідомлявся про дату, час і місце судового засідання у порядку, визначеному ЦПК України, не надав будь-яких заяв, у тому числі відзиву, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, проти чого не заперечував позивач. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є право користування житловим приміщенням у виді будинку [ADDRESS], власником якого є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 1987, зареєстрованого в Балаклійському міжміському бюро технічної інвентаризації, зареєстровано в реєстрі за № 1262 від 24.11.1987 та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а. с. 18-22). Даними копій свідоцтва про укладення шлюбу Серія [NUMBER] та свідоцтва про народження Серія [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05.09.1981, їхнім сином є [PERSON], [INFO] (а. с. 16, 17). Даними паспортів Серія [NUMBER], Серія [NUMBER], Серія [NUMBER], довідок про реєстрацію місця проживання особи № 02-23/1350 від 25.07.2018 та № 02-28/1478 від 29.08.2018, а також будинкової книги підтверджується, що [PERSON], його дружина [PERSON] та їх син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7-8, 10-11, 13-14, 23-26, 32). Даними акта, складеного 14.08.2018 депутатом Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області Васильченко Л. М., у присутності свідків [PERSON], [PERSON], підтверджується, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] - власник будинку, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, який фактично в будинку не проживає з 2010 року (а. с. 27). Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Позивачем надані докази того, що відповідач [PERSON] зареєстрований в належному йому житловому приміщенні, понад рік у спірному житловому приміщенні не проживає без поважних причин, відсутні будь-які відомості щодо існування домовленості між власником житла та відповідачем щодо збереження за ним права користування цим житловим приміщенням. Відповідачем не надано доказів на спростування доводів позовної заяви. За таких обставин, позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Оскільки позивач у позовній заяві відмовився від відшкодування за рахунок відповідача судових витрат, понесених нею по сплаті судового збору, сума понесених витрат з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України не стягується.

Outcome: approved