Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину в сумі 55730,50 грн. Позов мотивовано тим, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.09.2007 з відповідача на його користь стягнути аліменти на утримання їх доньки [PERSON] , [INFO] , з 17.07.2007 до повноліття дитини. З моменту припинення шлюбних відносин донька проживає з ним, в травні 2017 донька [PERSON] захворіла на дуже важке онкологічне захворювання - гострий лімфобластний лейкоз. Донька постійно знаходиться на лікуванні в різних медичних установах, та на її лікування позивачем витрачено 111 461 грн., тому просить стягнути з відповідача половину понесених ним витрат на лікування доньки. Ухвалою від 27.02.2018 року Павлоградським міськрайонний судом Дніпропетровської області (суддя [PERSON]) відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній справі та призначена справа до підготовчого судового засідання. 07.05.2018 позивач в поряду ст. 49 ЦПК України подав позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину в сумі 55730,50 грн., пеню за прострочення сплати аліментів за період 01.01.2008 по 31.05.2017 в сумі 30964,82 грн., моральну шкоду в сумі 15 000 грн. 09.07.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву відповідно до якого, відповідач позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні, посилається на те, що в неї на утриманні перебувають двоє малолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] дуже хворий, має затримку в розвитку, потребує лікування, яке є дуже вартісним, вона працює, отримує маленьку заробітну плату, має заборгованість по аліментам, сплачує аліменти в сумах які може сплатити. Посилається на ст. 88 СК України. Донька самостійно приймає ліки, йде до школи, не потребує постійного стороннього догляду, та з урахуванням її тяжкого майнового стану в позові просить відмовити. 09.07.2018 відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, третя особа - Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Позов мотивовано тим, що в неї на утриманні перебувають двоє малолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] дуже хворий, має затримку в розвитку, потребує лікування, яке є дуже вартісним, вона працює, отримує маленьку заробітну плату, має заборгованість по аліментам, сплачує аліменти в сумах які може сплатити. Зазначає, що заборгованість зі сплати аліментів виникла у зв`язку з тяжкою хворобою сина [PERSON] , її тяжким майновим станом, тоді як на лікування сина потрібні значні кошти, в зв`язку з чим просить звільнити її від заборгованості зі сплати аліментів. Ухвалою від 09.07.2018 (суддя [PERSON]) зустрічний позов прийнятий до провадження та об`єднаний в одне провадження з первісним позовом. 20.07.2018 представник позивача подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що позиція відповідача не відповідає вимогам чинного законодавства та не спростовує правомірності заявлених вимоги, які просить задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 04.09.2018 дану справу прийнято до провадження судді Зінченко А.С. після повторного авто розподілу справи у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] . 08.10.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по вищевказаній справі та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач - відповідач за зустрічним позовом та його представник підтримали збільшену позовну заяву, просили її задовольнити в повному обсязі. В подальшому представник позивача надав суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, уточнену позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити, зустрічні позовні вимоги не визнають в повному обсязі та просять відмовити в їх задоволенні. Відповідач - позивач за зустрічним позовом та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, зазначили, що відповідач має на утриманні двох синів, зараз вагітна, очікує народження ще однієї дитини, знаходиться в дуже тяжкому майновому стані, сплачує аліменти в невеликих розмірах, зустрічні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. В подальшому відповідач - позивач за зустрічним позовом надала до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу без її участі, в первісному позові просить відмовити, зустрічний позов підтримує, додала копію свідоцтва про народження [INFO] сина [PERSON] . Представник третьої особи надав суд заяву про розгляд справи без їх участі. Вислухав пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , яка знаходиться на утриманні у позивача. Шлюб між сторонами розірвано 28.03.2007, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] від 28.03.2007. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком - позивачем по справі та знаходиться на його утриманні, що підтверджується довідкою виконкому Межиріцької сільської ради Дніпропетровської області № 147 від 12.01.2018, рішенням виконкому Межиріцької сільської ради Дніпропетровської області № 33 від 25.10.2007, та визнається сторонами по справі. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2-9575/2007 від 10.09.2007 року стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.07.2007 року та до повноліття дітей. Відповідно до довідки - розрахунку № 32/494 виданої Павлоградським МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, заборгованість відповідача зі сплати аліментів з 01.01.2008 по 10.05.2017 складає 101739,4 грн., за цей період аліменти не сплачувались. Відповідно до довідки про отримання аліментів № 32/495 виданої Павлоградським МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, за період з червня 2017 по березень 2018 відповідачем сплачено аліментів на загальну суму 16047 грн. Відповідно до довідки - розрахунку № 34/672 від 08.07.2019, виданої Павлоградським МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, за рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2-9575/2007 від 10.09.2007 заборгованість зі сплати аліментів з 01.01.2008 по 10.05.2018 складає 101071,76 грн., за період з травня по червень 2019 сплачено 12 000 грн., загальний борг на 01.07.2019 - 126876,40 грн. Відповідно до листа Павлоградського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області № 34/2569 від 24.05.2019, отриманого судом 03.06.2019, заходи, передбачені ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», на які зменшується розмір пені, до боржника [PERSON] не застосовувались. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , с травня 2017 року захворіла на важке онкологічне захворювання - гострий лімфобластний лейкоз, та в період з червня 2016 по березень 2018 перебувала на лікуванні у відділенні гематології КП «Дніпровська обласна дитяча клінічна лікарня» ДОР. (а.с. 8,9,205,222,225,230,234) В періоди перебування доньки [PERSON] на стаціонарному лікуванні в період з червня 2016 по березень 2018 у відділенні гематології КП «Дніпровська обласна дитяча клінічна лікарня» ДОР позивачем витрачено на її лікуванні кошти на загальну суму 111 261 81 грн. (з суми заявленої позивачем та наданих позивачем чеків судом виключені чеки на купівлю продуктів та без зазначення цільового призначення використання коштів (а.с. 217,235,238), що підтверджується виписками з історії хвороби та чеками, накладними, квитанціями з аптек на купівлю ліків (а.с. 14-31,205-251). Відповідач [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] разом з мамою та малолітніми синами, що підтверджується довідкою КП «Мірац» № 2741 від 04.07.2018. [PERSON] має на утриманні трьох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей № [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER]. Син відповідача [PERSON] , [INFO] , має діагноз гіперметропія слабкого ступеню обох очей. Співдружня збіжна косоокість, легка розумова відсталость, потребує хірургічного лікування, протезування слуховими апаратами, вартість якого складає 55106 грн., що підтверджується письмовими доказами (а.с. 111-116) [PERSON] працює двірником в ОСББ «Сташкова, 11А», з березня по червень 2018 отримала заробітну плату в розмірі 3728,57 грн. Згідно ст.8 Закону України „Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У частині 1 статті 12 Закону України „Про охорону дитинства зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.6 ст.12 зазначеного Закону батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно ч.2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, схвалена резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21грудня 1995року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XІІ) батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Постановою від 25 квітня 2018 року № 572/1762/15-ц, ВП ВС зазначила, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: ?p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), де: ?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Враховуючи, що згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] не сплачувала аліменти, доказів відсутності її вини в утворенні заборгованості відповідачем не надано, та у неї утворилась заборгованість зі сплати аліментів з 01.01.2008 по 10.05.2018 яка складає 101071,76 грн., а виходячи з цього позивач має право відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України на стягнення з відповідача неустойки (пені) за період існування заборгованості. Позивачем зроблено розрахунок пені за формулою відповідно до старої позиції ВСУ, а саме розраховану розмір пені обмежуючись тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення, і заявлено позовні вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за період 01.01.2008 по 31.05.2017 в сумі 30964,82 грн. Розмір пені, розрахований за формулою ?p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), значно перевищує розмір пені заявлений позивачем, таким чином з урахуванням ст. 13 ЦПК України, позовні вимоги про стягнення пені в межах заявлених вимог підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Зазначенні положення ґрунтуються також на правовій позиці Верхового Суду України, висловленій 13.09.2017 р. у справі № 6-1489цс17. Сімейний кодекс виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Посилання відповідача та її представника на ст. 88 СК України в частині заперечення вимог про стягнення додаткових витрат є неспроможними та не стосуються предмету спору, так як зазначена стаття регулює інші правовідносини, а саме право на утримання того з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю. Таким чином, судом встановлено, що позивачем повністю доведено розмір понесених ним додаткових витрат на лікування доньки в періоди перебування доньки [PERSON] на стаціонарному лікуванні в період з червня 2016 по березень 2018 у відділенні гематології КП «Дніпровська обласна дитяча клінічна лікарня» ДОР на загальну суму 111 261 81 грн. (з суми заявленої позивачем та наданих позивачем чеків судом виключені чеки на купівлю продуктів та без зазначення цільового призначення використання коштів (а.с. 217,235,238), що підтверджується виписками з історії хвороби та чеками, накладними, квитанціями з аптек на купівлю ліків (а.с. 14-31,205-251), зазначена сума є лише частиною витрат на лікування доньки, тому половина зазначених витрат підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . Частиною 2 статті 197 Сімейного кодексу України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Підставою звернення до суду з позовом про звільнення сплати заборгованості по аліментам є безспірні фактичні обставини неможливості сплатити заборгованість у повному обсязі у зв`язку тяжкою хворобою та наявності інших обставин, які мають істотне значення для вирішення справи по суті. Вищезазначені фактичні обставини обґрунтовуються наступним: у відповідача [PERSON] на утриманні перебувають троє малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] дуже хворий, має діагноз гіперметропія слабкого ступеню обох очей, співдружня збіжна косоокість, легка розумова відсталость, потребує хірургічного лікування, протезування слуховими апаратами, яке є дуже вартісним (вартість слухового апарата складає 55106 грн. а.с. 112), вона працює, отримує маленьку заробітну плату, має заборгованість по аліментам, сплачує аліменти в сумах які може сплатити. Таким чином, судом встановлено існування обставин, що мають істотне значення, а саме скрутне матеріальне становище відповідача [PERSON] , перебування на її утриманні трьох малолітніх дітей, те що, син [PERSON] має тяжку хворобу, потребує хірургічного лікування, протезування слуховими апаратами, яке є дуже вартісним, тому є підстави для звільнення [PERSON] від заборгованості зі сплати аліментів, з попередженням її в подальшому виконувати свій обов`язок по сплаті аліментів на утримання дітей в повному обсязі та встановлені строки. Такий висновок суд вважає обґрунтованим та справедливим з урахуванням тяжкого майнового стану відповідача, перебування на її утриманні, трьох малолітніх синів, один з яких має тяжку хворобу, та зобов`язання відповідача сплатити половину додаткових витрати на лікування доньки та пені, суми яких є значними для неї. Разом з тим, щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. У відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В свою чергу, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди є одночасна наявність наступних елементів: заподіяння моральної шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача та вина останнього в її заподіянні. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами як заподіяння йому моральної шкоди та протиправності дій відповідача, так і наявності причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача, а також вини останньої в її заподіянні. Таким чином, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, зокрема щодо заподіяння йому моральної шкоди, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову у вказаній частині слід відмовити. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог, та задоволення зустрічних позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, позивача звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду. Враховуючи викладене,

Outcome: partial