Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про стягнення коштів в порядку регресу, посилаючись на те, що між [PERSON] та його рідним братом [PERSON] були укладені договори позики на загальну суму 4752500 грн. Вказані договори були укладені з метою придбання майна та проведення ремонтних робіт під час перебування у шлюбі з [PERSON] На підставі судового рішення з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість у повному обсязі. В подальшому шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано в судовому порядку, а також за рішенням суду здійснений поділ майна набутого за час шлюбу. На виконання рішення суду про стягнення заборгованості, в межах виконавчого провадження, шляхом проведення прилюдних торгів була реалізована квартира належна [PERSON] і кошти від реалізації майна були направлені на погашення боргу перед стягувачем[PERSON]., а в подальшому згідно розписки останнього,[PERSON] повністю здійснив розрахунок із [PERSON] Враховуючи те, що позики були отримані в період шлюбу в інтересах сім'ї, обов'язок по їх поверненню є солідарним колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] У зв'язку з тим, що [PERSON] особисто повністю здійснив розрахунок перед [PERSON], [PERSON] просить стягнути з [PERSON] в порядку регресу половину сплаченого боргу у судовому порядку, оскільки у добровільному порядку [PERSON] відмовляється виконати свій обов'язок. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримала просила задовольнити. [PERSON] та представник останньої проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати боргу. Так, надана розписка на підтвердження виконання заборгованості не доводить сплату боргу, оскільки остання складенав супереч вимогам законодавства, у зв'язку з чим [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання розписки про сплату боргу не дійсною. Додатковою підставою недійсності розписки [PERSON] зазначає, що остання не направлена на настання юридичних наслідків, а лише є одним із способів стягнути з неї грошові кошти. В судовому засіданні [PERSON] та представник останньої вимоги зустрічного позову підтримали, просили задовольнити. Представник [PERSON] проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що останні є незаконними та необґрунтованими, оскільки [PERSON] не є стороною правочину, у зв'язку з чим не має право на його оскарження. Дана розписка була укладена між боржником та стягувачем, що не заборонено законом. [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив та не просив розглянути справу у його відсутність. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що причини неявки [PERSON] в судові засідання є неповажними і вважав за можливе розглянути справу у відсутність останнього. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14.07.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість за договорами позики в розмірі 4752500 грн. /а.с. 38, 39/, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва залишено без змін /а.с. 36, 37/. У рішенні суду першої інстанції встановлено, що грошові кошти були придбанні для придбання майна, а саме: договір позики від 01.11.2003 року на суму 325000 грн. для придбання квартири в районі забудови Позняки - 8 в м. Києві; договір позики від 28.09.2004 року на суму 315000 грн. для придбання трикімнатної квартири [ADDRESS]; договір позики від 14.10.2005 року на суму 400000 грн. для проведення ремонтних робіт; договір позики від 06.05.2006 року на суму 300000 грн. для придбання автомобіля; договір позики від 01.11.2007 року на суму 500000 грн.; договір позики від 01.12.2007 року на суму 1032000 грн. для придбання земельної ділянки; договір позики від 05.12.2007 року на суму 1000000 грн. для інвестування у будівництво індивідуального житлового будинку; договір позики від 17.05.2008 року на суму 880500 грн., для придбання квартири [ADDRESS], а всього в розмірі 4752500 грн. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 10.05.2012 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] в якому останні перебували з 12.11.2004 року /а.с. 33/. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.12.2012 року під час перегляду рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.10.2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON], про визнання договорів позик не дійсними встановлено, що вище вказані кошти отримані у борг, були використані в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] для придбання майна в інтересах сім'ї /а.с. 34, 35/. 30.09.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Дарницької РДА в м. Києві, про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя/а.с. 28 - 31/, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.12.2013 року залишено без змін /а.с.23 - 27/. Згідно висновків суду апеляційної інстанції під час перегляду рішення Дарницького районного суду м. Києва також підтверджено, що кошти отримані за договорами позики були отримані [PERSON] в інтересах сім'ї та роз'яснено, що [PERSON] не позбавлений можливості після сплати заборгованості по договорам позики, які укладалися в інтересах сім'ї, звернутися до [PERSON] з відповідним позовом про стягнення збитків /а.с. 26, 27/. Згідно копії акту головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у м. Києві [PERSON]. вбачається, що на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 4752500 грн. Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист від 07.06.2012 року. В межах виконавчого провадження було проведено прилюдні торги та в рахунок погашення заборгованості було реалізовано квартиру [ADDRESS] за 749305 грн. 50 коп., яка повністю була внесена на депозитний рахунок Головного управління юстиції у м. Києві, переможцем торгів стала [PERSON] /а.с. 20,21/. Як визнано сторонами у судовому засіданні, а тому згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує окремого доказування, вказана квартира, реалізована з прилюдних торгів, до складу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] не входила. [PERSON] у позові зазначає, що за мінусом усіх необхідних вирахувань в рахунок погашення боргу за виконавчим провадження стягувачем було отримано 741812 грн. 45 коп. Враховуючи те, що заборгованість за борговими зобов'язаннями отриманими за придбання спільного сумісного майна подружжя становить 4112500 грн., що підтверджується вище вказаними рішеннями суду,[PERSON] просить стягнути з [PERSON] половину від вказаної заборгованості в порядку регресу як із солідарного боржника, оскільки згідно розписки наданої [PERSON] [PERSON] останній виконав рішення суду сплативши стягувачу[PERSON]. грошові кошти в сумі 4010587 грн. по договорам позики від 01.11.2003 року, 28.09.2004 року, 14.10.2005 року; 06.05.2006 року; 01.11.2007 року; 01.12.2007 року; 05.12.2007 року; 17.05.2008 року/а.с. 22/. Як вбачається у сукупності вказані договори становлять суму 4112500 грн. Отже, на підтвердження виконання рішення суду по стягненню грошових коштів по договорам позики, а саме тих що були отримані для придбання спільного сумісного майна подружжя, [PERSON] надає розписку, у якій[PERSON]. зазначає, що грошові кошти в сумі 4010587 грн. отримав від [PERSON] та претензій по виконанню зобов'язань не має. Суд вважає, що у даному випадку надана розписка про отримання грошових коштів та виконання рішення суду є недопустимим доказом, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦПК України, розписка надається на підтвердження укладення договору позики, а не на виконання умов останнього.Зокрема,[PERSON] або представник останнього не надали згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України доказів суду, проте що у договорах позики було обумовлено, що повернення грошових коштів оформляється письмовою розпискою. Крім того, грошові кошти по договорам позики стягнуті у примусовому порядку на підставі судового рішення, на виконання якого було відкрито виконавче провадження виконувалися виконавчі дії по примусовому виконанню рішення суду, зокрема було реалізовано нерухоме майно. Таким чином, суд вважає, що належним та допустимим доказом на підтвердження виконання [PERSON] рішення суду та сплати [PERSON] заборгованості згідно ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», повинна бути надана постанова про закінчення виконавчого провадження винесена або у зв'язку з визнанням судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» або згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Крім того, зважаючи на те, що [PERSON] згідно наданої ним розписки було сплачено [PERSON] 4010587 грн., представником [PERSON] не надано пояснень, у зв'язку з чим останній просить стягнути з [PERSON] половину сплачених грошових коштів виходячи з суми 4112500 грн., хоча згідно обґрунтування позовних вимог вбачається, що повернення позики відбулося остаточно /а.с. 4/. Також, суд вважає, що у даному випадку норми закону на які посилається [PERSON] зокрема ст.ст. 541, 544, 545 ЦК України не регулюють спірних правовідносин сторін, оскільки [PERSON] договорів з [PERSON] не укладала та не виступала поручителем у боргових зобов'язаннях між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п. 24 ППВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї згідно ч. 4 ст. 65 СК України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні останніх у повному обсязі. Вимоги зустрічного позову, суд також вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З осопрюваної розписки вбачається, що остання не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, а лише може посвідчувати факт виконання правочину, у даному випадку договорів позики, що в свою чергу також не доведено у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed