Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку. Відповідач у справі - син його співмешканки - не проживає в будинку з кінця 2014 року без поважних причин, його особисті речі відсутні. Оскільки, відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав та позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то судом постановлено ухвалу про заочний розгляд цієї справи. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити. Додатково пояснив, що він є власником будинку. Разом з ним в будинку зареєстровані його співмешканка [PERSON] та її син [PERSON] . Фактично в будинку проживає він, співмешканка та її дочка з дітьми. [PERSON] близько чотирьох років не проживає разом з ними. Спочатку він проживав зі своєю дружиною, потім вони разом поїхали на заробітки до м. Одеси. Де відповідач перебуває на даний час йому не відомо. Співмешканка спілкується з відповідачем лише через «Вайбер», тому можливо він за межами України. Перешкод у користуванні будинку йому не чинив. Заслухавши вступне слово позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. 08 листопада 1994 року позивач набув право власності на будинок [ADDRESS] , що підтверджується реєстраційним посвідченням від 09 грудня 1994 року, згідно з яким Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації посвідчило, що в цілому домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору забудови. З довідок №№61, 62 від 22 березня 2019 року вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON] , [PERSON] , як цивільна дружина власника, та син [PERSON] - [PERSON] , який зареєстрований, але не проживає. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Наведене свідчить, що задоволення позову про позбавлення особи права користування жилим приміщенням можливе лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості члена сім`ї наймача, члена ЖБК або члена сім`ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на те причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання понад встановлений законодавством термін. Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 та від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає позивача з 90-х років, як почали будівництво будинків. Вони сусіди. Відповідача знає давно, близько 15 років, як він з матір`ю почав проживати в будинку позивача. [PERSON] навчався в технікуму разом з його сином. Після закінчення технікуму поїхав на заробітки до м. Одеси. Після того жодного разу його не бачив, місце його перебування йому не відоме. Свідок [PERSON] , викликаний за клопотанням позивача, в судове засідання не з`явився та позивач відмовивсь від допиту зазначеного свідка. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а відповідач визнанню таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн., від сплати якого звільнений позивач.

Outcome: approved