Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь 76 530 грн. боргу за договором позики від 5 жовтня 2014 року, 59 379 грн. 63 коп. - встановленого індексу інфляції та 6 428 грн. 38 коп. - суму 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів - 3 000 доларів США, які на даний момент відповідач не повернув. Оскільки відповідач ухиляється від виконання грошового зобов'язання, позивач просить, також стягнути з останнього індекс інфляції та 3% річних. Відповідач заявлені до нього вимоги визнав частково, пояснив, що грошові кошти від позивача він дійсно отримував, однак, у меншій сумі, аніж зазначено у позові, крім цього, пояснив, що вказані кошти були передані йому не за договором позики. В подальшому відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлений про час проведення судового засідання відповідно до закону, а тому суд на підставі ст.224 ЦПК України ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На доведення укладення такого договору між сторонами по справі позивачем надано копію розписки від 5 жовтня 2014 року, відповідно до якої [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у сумі 3 000 доларів США, які зобов'язовувався повернути до 1 листопада 2014 року. Відповідно до ст.60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підтвердження укладення між сторонами договору позики позивачем надано копію вказаної вище розписки, достовірність якої відповідачем в свою чергу не спростовано. Крім цього, відповідачем не надано належних доказів того, що ним отримувалась в позику сума, яка є меншою, від зазначеної у розписці. Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України - договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Сторони не заперечують факт передачі грошей від позивача відповідачеві, що доводиться, також, копією висновку ДІМ Сарненського РВ УМВС України в Рівненській області від 28 червня 2015 року по зверненню [PERSON], в ході розгляду якого встановлено факт отримання [PERSON] грошових коштів у позику від [PERSON] Таким чином, в ході судового слідства достовірно встановлено факт невиконання позичальником умов договору позики, оформленого сторонами письмовою розпискою, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь суми боргу, еквівалентом якої з урахуванням офіційного курсу гривні щодо іноземних валют станом на день звернення із позовом до суду, є 76 530 грн., підлягає до задоволення. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 59 379 грн. 63 коп. індексу інфляції та 6 428 грн. 38 коп. - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В ході судового розгляду встановлено, що зобов'язання [PERSON] не припинено, оскільки ним не повернуто суму позики, отриманої від [PERSON], в зв'язку з чим останнім розраховано суму індексу інфляції, при обчисленні якої враховано індекс споживчих цін в Україні та 3 % річних, з урахуванням терміну прострочення виконання зобов'язання, який становить 1022 дні. Однак, за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Вказану правову позицію висловлено Верховним судом України у справі за № 6-284цс17. Враховуючи ті обставини, що позика відбувалась саме в іноземній валюті, а не в національній валюті України - вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції та 3 відсотків річних за прострочення зобов'язання є безпідставними, а тому такими, що не підлягають до задоволення. З огляду на наведене, позов [PERSON] підлягає до задоволення частково. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. За звернення із даним позовом до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1423 грн. 39 коп. та 500 грн. за надані юридичні послуги, що підтверджено документально наявними в матеріалах справи квитанціями, а також актом про надані юридичні послуги від 18 серпня 2017 року. Таким чином, оскільки суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] частково - стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, пропорційно до задоволених вимог. На підставі наведеного, ст.ст. 610, 611, 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України,

Outcome: partial