Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 2003 року він фактично проживає та зареєстрував місце свого проживання за адресою: [ADDRESS]. До житлового будинку позивач вселився зі згоди спадкоємців власника нерухомого майна - [PERSON], який помер [INFO]. та якому майно належало на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю. [PERSON] стверджує, що з 2003 року по теперішній час безперервно та відкрито володіє об'єктом нерухомого майна, за власні кошти здійснює поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги, обробляє присадибну земельну ділянку, відповідачі жодних претензій про звільнення житла не заявляли. Вважає, що в порядку набувальної давності має право вважати вказаний об'єкт нерухомого майна своєю власністю, яке просить визнати за ним на підставі ст. 344 ЦК України. 15.11.2018 р. у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання, за клопотанням позивача витребувано докази. 03.12.2018 р. підготовче судове засідання відкладено в зв'язку з неявкою відповідачів. 17.12.2018 р. підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд цивільної справи. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідачі в судові засідання не з'являлись, в поданих на адресу суду заявах не заперечували проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] просив розглядати справу за його відсутності, відповідачки [PERSON] та [PERSON] заяв про слухання справи за їх відсутності або про поважність причин неявки не надавали. Представник третьої особи Юр'ївської селищної ради Юр'ївського району Дніппропетровської області в судові засідання не з'являвся, надав суду заяву, в якій просив слухати справу за відсутності представника третьої особи, проти задоволення позову не заперечував. Суд, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в позовній заяві, заслухавши пояснення позивача та показання свідків, вважає вимоги позивача обґрунтованими, а позов таким, що належить задовольнити, з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого 25.05.1989 р. на підставі рішення виконкому Павлоградської районної ради народних депутатів від 21.03.1989 р., належав житловий будинок в селі Кіндратівка (а.с. 8). За даними КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на вказаний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності, виданого 25.05.1989 р. виконкомом Павлоградської районної ради, зареєстровано у реєстровій книзі під реєстровим номером 2-27 також за [PERSON] (а.с. 36). Рішенням виконкому Жемчужненської сільради Юр'ївського району Дніпропетровської області № 15 від 10.04.1995 р. житловому будинку, який розташований по [ADDRESS] та належить [PERSON], присвоєно номер [NUMBER]. Розпорядженням Жемчужненського сільського голови № 07 від 09.02.2016 р. [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] (а.с. 12, 17, зворотній бік). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Жемчужненською сільрадою Юр'ївського району [INFO]. (а.с. 15). Відповідно до ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час смерті спадкодавця, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги вважались, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Для придбання спадщини необхідно було, щоб спадкоємець її прийняв, при цьому визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Так, на час відкриття спадщини разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], проживала та була зареєстрована його дружина, [PERSON], що підтверджується довідкою № 290, виданою виконкомом Юр'ївської селищної ради Юр'ївського району Дніпропетровської області 04.10.2018 року (а.с. 23). Отже, [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, а за положеннями ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР 1963 року прийнята спадщина визнавалась належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Також спадкоємцями за законом відповідно до норм ст. 548 ЦК УРСР 1963 року стали діти померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, з наданих Юр'ївською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори, спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація про заповіти та видані свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] відсутня, спадкова справа щодо спадщини не заводилась, тому суд робить висновок, що діти померлого власника майна не реалізували своє право на отримання спадщини у вигляді житлового будинку (а.с. 38-39). Відповідно до довідок Юр'ївської селищної ради Юр'ївського району Дніпропетровської області від 23.07.2018 р. № 140 та від 04.10.2018 р. № 291 позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], з 2003 року (а.с. 14, 24). Позивач у справі, [PERSON], в 2003 році з дозволу [PERSON], сина померлого, вселився в житловий будинок за вказаною адресою та з того часу постійно в ньому мешкає, доглядає за домоволодінням, підтримує його та надвірні споруди в належному технічному стані, здійснює поточні та капітальні ремонти, утримує прилеглу до будинку земельну ділянку, сплачує комунальні послуги, тобто в якості власника несе тягар утримання майна за змістом ст. 322 ЦК України. Під час вселення [PERSON] до житлового будинку [PERSON] повідомив, що він є спадкоємцем померлого за заповітом та має право розпоряджатись нерухомістю, при цьому житлом ніхто не користувався, нічиїх особистих речей та меблів в ньому не було. Протягом всього часу володіння позивача майном [PERSON] як особа, що фактично прийняла спадщину, ніяких вимог про виселення [PERSON] з будинку чи про повернення нерухомості не заявляла. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частина 4 цієї ж статті передбачає, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до положень ст. 5 ЦК України про дію законів у часі та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України), норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з приводу права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Умовою володіння при набутті права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту ст. 344 ЦК України. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. В свою чергу, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Особа може відмовитись від права власності, вчинивши дії, які свідчать про її відмову від права власності (ч. 1 ст. 347 ЦК України). В даному випадку є всі підстави вважати, що спадкоємиця померлого власника майна, [PERSON], яка фактично прийняла спадщину, тривалий час не виявляє наміру визнати річ своєю, вона погодилась з її втратою, а тому житловий будинок може бути визнаний власністю фактичного добросовісного володільця. Позивач в підтвердження того, що він володів та відкрито користувався зазначеним майном як власник, і продовжує відкрито, добросовісно і безперервно користуватися житловим будинком по цей час протягом більш ніж десяти років, надав суду відповідні документи - договори на надання комунальних послуг, довідку про відсутність заборгованості зі сплати земельного податку (а.с. 16, 20-22). В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду, що він є сусідом позивача у справі та йому відомо, що [PERSON] проживає в будинку давно, а саме приблизно з 2003 року. Позивач здійснює поточний ремонт в будинку та господарських спорудах, підтримує прибудинкову територію в належному стані, тобто на його погляд є власником будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона хоча і не проживає по сусідству з [PERSON], однак постійно обробляє земельну ділянку, розташовану поруч, а також товаришує з жінкою позивача, буває у них в гостях. Свідок пояснила, що позивач вселився в будинок приблизно в 2003 році. Зазначила, що позивач проводить ремонти в будинку, використовує земельну ділянку біля будинку, сплачує комунальні послуги. Обидва свідки також підтвердили, що [PERSON] ніколи не виїздив на інше місце проживання, а родичі колишнього власника будинку ніяких вимог до позивача не заявляли. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх пояснення об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Такий спосіб виникнення права власності як набувальна давність можливий за умови сукупності обставин, зазначених в ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчитись визначений законом строк, який для нерухомого майна складає десять років. Відкритість та безперервність означають, що особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, а також що протягом встановленого законом строку титульний володілець не заявляв вимог про повернення йому майна. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Під час судового розгляду встановлено всі обставини, які дозволяють вважати, що позивач є добросовісним набувачем, оскільки вже протягом більш ніж 10 років відкрито та безперервно володіє будинком. Правовідносини між сторонами регулюються положеннями ст. 344 ЦК України, згідно з якою особа набуває право власності за набувальною давністю, якщо вона добросовісно заволоділа чужим майном і відкрито та безперервно володіє цим майном протягом установленого строку. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 5, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Оскільки позивачем доведені обставини, на які він посилається в позові, належними та допустимими доказами, суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на домоволодіння за набувальною давністю. Інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення або визнання за ними права власності на вказане нерухоме майно, судом не встановлено. Отже, визнання права власності не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved