Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], по якому просить виселити відповідача з належного йому приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що йому на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS]. Разом з ним у зазначеному будинку зареєстрована відповідач [PERSON], з якою шлюб було розірвано у лютому 2010 року, та дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу відповідач вигнала позивача з будинку, змінила замки на вхідних дверях, у будинок не впускає, погрожує фізичною розправою. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03.02.2012 року [PERSON] був вселений у будинок. Проте, після того, як державний виконавець виконав рішення суду, вселивши його у будинок, відповідач почала його бити і вигнала з будинку. На даний час позивач проживає в літній кухні. Відповідач страждає хронічним алкоголізмом, веде аморальний спосіб життя, кожного тижня міняє співмешканців. Такі дії відповідача порушують його право користування власним будинком і змушують звернутися в суд з позовом про примусове виселення відповідача. В обґрунтування позовних вимог послався на ст.ст. 116, 157 ЖК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник позивача при наданні пояснень після початку розгляду справи по суті одночасно підтримав обґрунтування позову та додатково вказав нові підстави для виселення відповідача відповідно до ст.ст. 405, 406 ЦК України. Обґрунтування зміни підстав позову не навів. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали, відповідач надала до суду заперечення, в яких зазначила, що позовні вимоги не обґрунтовані, твердження позивача про її аморальний спосіб життя та захворювання на хронічний алкоголізм не відповідають дійсності. Вважає, що як колишня дружина має право проживати в будинку та користуватись ним. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що власником будинку за адресою: [ADDRESS] є позивач, що підтверджується договором дарування житлового будинку, земельної ділянки та державним актом про право власності на земельну ділянку /а.с. 6,7/. У спірному будинку зареєстровані та проживають відповідач та дочка сторін - [PERSON], [INFO]. У листопаді 2010 року шлюб між сторонами розірвано. Тобто відповідач, після розірвання шлюбу, на законних підставах проживає в будинку як колишній член сім'ї позивача. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03.02.2012 року усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні домоволодінням [ADDRESS] /а.с. 8/. Згідно ст. 157 ЖК, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 116 ЖК, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як зазначено у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами ЖК України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З оглянутих в судовому засідання кримінальних проваджень № 120131200600003124 від 17.05.2013 р. та № 1203120060003340 від 27.05.2013 р. вбачається, що кримінальні провадження за заявами [PERSON] та [PERSON] по факту погроз один одному фізичною розправою були закриті у зв'язку з відсутністю складу злочину, правоохоронними органами не було встановлено, що вчинялись дії, які б давали підстави вважати, що погрози є реальними. [PERSON] навпаки за місцем проживання характеризується позитивно, заяв і скарг в квартальний комітет не надходило, суспільний порядок не порушує, урівноважена, користується повагою серед людей, ввічлива з сусідами, про що свідчить характеристика надана головою квартального комітету № 27 Полянською Л.В. /а.с. 94/. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні охарактеризували [PERSON] позитивно. Свідок [PERSON] пояснила, що навпаки співмешканка позивача ображає відповідача. Підстав для виселення, передбачених ст. 116 ЖК України, у судовому засіданні не було добуто, позивачем не надано суду відповідно до ст.ст.57-59 ЦПК України жодних належних та допустимих доказів триваючої антигромадської поведінки відповідача, а також того, що відносно відповідача застосовувалися будь-які із зазначених у вказаній постанові Пленуму Верховного Суду України заходи попередження, та що такі заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Позивачем не надано доказів того, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи, що приймались до відповідача з метою припинення її неправомірної поведінки в будинку позитивних результатів не дали, хоча відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України це є його обов'язком. Крім наведеного, не вбачається підстав задоволення позову згідно ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач продовжує проживати на постійній основі в спірному будинку. Судом досліджувались інші докази та доводи позивача на обґрунтування позовних вимог, їм дана правова оцінка, проте вони не спростували доводів відповідача про відсутність правових підстав задоволення позову. За вказаного позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed