Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень від 26.05.2016 року просить усунути йому перешкоди у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS] Г у м. Харкові, виселити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2014 року йому належить на праві власності квартира [ADDRESS] Г у м. Харкові. В цій квартирі зареєстровано місце проживання відповідача. Позивач має намір проживати у [INFO] Г у м. Харкові, однак відповідач не погоджується добровільно звільнити квартиру, чим здійснює позивачеві перешкоди у користуванні його власністю. . Крім того, відповідач тривалий час не сплачує комунальні послуги, накопичує борги. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Зазначає, що не має іншого житла, крім квартири [ADDRESS] Г у м. Харкові, на цей час проживає у [INFO], який належить іншій особі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідачем подано зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], в якому він просить визнати нікчемним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Г у м. Харкові. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що у 2007 році за згоди своєї матері [PERSON] він вселився до квартири [ADDRESS] Г у м. Харкові, і з 02.08.2007 року зареєстрований у вказаній квартирі. 27.08.2014 року між його матір'ю [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Г у м. Харкові. При цьому, йому відомо, що вказана квартира для продажу у звичному порядку не пропонувалась, покупцем [PERSON] або будь-якою іншою особою не оглядалась. Укладанням вказаного договору суттєво порушуються права позивача за зустрічним позовом на житло, вказаний договір порушує публічним порядок, оскільки він спрямований на порушення його конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, конституційного права на житло. З огляду на викладене, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати договір купівлі-продажу квартири від 27.08.2014 року нікчемним. У судовому засіданні [PERSON] проти зустрічного позову заперечує, просить в його задоволенні відмовити. Зокрема, посилається на те, що договір купівлі-продажу вже був предметом судового розгляду, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 року, в задоволенні позову про визнання договору недійсним відмовлено. У судовому засіданні [PERSON] просить в задоволенні зустрічного позову відмовити. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] надала клопотання про розгляд справи без її участі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що 27.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до умов якого [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] Г у м. Харкові. Цього ж дня право власності зареєстровано у державному реєстрі прав на нерухоме майно. Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку та не заперечується сторонами, з 02.08.2007 року у квартирі [ADDRESS] Г у м. Харкові зареєстровано місце проживання [PERSON]. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Разом з тим до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Ураховуючи зазначені норми матеріального права, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Таким чином, права [PERSON] на проживання у спірній квартирі похідні від прав на цю квартиру [PERSON], членом сім'ї якої він є. При відчуженні власником квартири [ADDRESS] Г у м. Харкові - [PERSON] свого майна на користь [PERSON] та набуття останнім права власності на квартиру право [PERSON] як члена сім'ї (сина) [PERSON] на користування цим житлом припинилось. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідач [PERSON] є членом сім'ї колишнього власника квартири [PERSON] і не є членом сім'ї нового власника квартири [PERSON] Із припиненням права власності колишнього власника втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. У матеріалах справи відсутні відомості про те, що між відповідачем і колишнім власником квартири існував належним чином укладений договір найму і до нового власника перейшли права наймодавця. Відповідач [PERSON] без законних підстав проживає у спірній квартирі, оскільки 27.08.2014 року [PERSON] продала її [PERSON] Зазначений договір купівлі-продажу квартири є дійсним, оскільки рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 року, відмовлено у визнанні цього договору недійсним. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON]. Відносно зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В обґрунтування права на проживання у спірній квартирі позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається на рішення суду першої, апеляційної та касаційної інстанції 2013 - 2014 років, довідку з місця проживання про склад сім'ї. При цьому, як зазначає сам позивач за зустрічним позовом раніше позов про виселення пред'являвся його матір'ю [PERSON] , а тому вказані судові рішення не можуть слугувати обґрунтуванням права позивача на проживання у спірній квартирі, оскільки з 27.08.2014 року власник квартири змінився. При цьому, є необґрунтованим посилання [PERSON] на те, що оскільки він зареєстрований у спірній квартирі в установленому законом порядку, це є підтвердженням його права на користуватися цим житлом. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Крім того, в обґрунтування своїх заперечень проти зустрічного позову, [PERSON] до матеріалів справи надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 27.07.2016 року, у відповідності до якої [PERSON] належить на праві приватної власності однокімнатна квартира [ADDRESS]. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2014 року, а тому зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: approved