Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь суму переданих грошових коштів у розмірі 32 000 грн 00 к., моральну шкоду у розмірі 15 000 грн 00 к., збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 6 370 грн 00 к. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн 80 к. На обґрунтування позову позивач зазначив, що 05 березня 2019 року він уклав усний договір з [PERSON] за яким останній взяв на себе зобов`язання за плату у строк до 05 травня 2019 року виконати роботу з капітального ремонту двигуна належного позивачу автомобіля марки «Mitsubishi Space Waqon», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Загальна сума грошових коштів за проведення ремонту двигуна за домовленістю між сторонами склала 32 000 грн 00 к. Того ж дня вказаний автомобіль був доставлений для проведення ремонту за адресою знаходження відповідача: [ADDRESS] та позивачем сплачено перші витрати у розмірі 3 000 грн 00 к. Сума грошових коштів у розмірі 29 000 грн 00 к. була сплачена відповідача частинами шляхом банківських зарахування протягом березня 2019 року. Однак, не зважаючи на повну оплату послуг, відповідач до виконання обумовлених робіт до теперішнього часу так і не приступив. З початку відповідач відповідав на телефоні дзвінки та СМС повідомлення, але після певного часу [PERSON] з різних причин почав уникати контакту. На неодноразові звернення та прохання позивача про здійснення ремонту автомобіля або про повернення сплачених грошових коштів відповідач не реагує та від контакту уникає. Також позивач вказує, що йому була завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях. В результаті моральних страждань позивачу були спричинені негативні зміни в його житті: переживання, тривога, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, хвилювання щодо подальшої долі переданих грошових коштів та автомобіля. З урахуванням об`єму та характеру завданих моральних страждань, ступеню вини відповідача, розумності та справедливості, позивач визначив моральну шкоду у розмірі 15 000 грн 00 к. 24 лютого 2020 року позивачем була направлена на адресу відповідача претензія з вимогами повернення переданих грошових коштів, а також відшкодування моральної шкоди та понесених витрат, які складаються з витрат на правову допомогу у сумі 6 370 грн 00 к. Однак, на претензію відповідач жодним чином не відреагував та грошові кошти не повернув у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду. 26 березня 2020 року ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 19 травня 2020 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.114,116). 11 листопада 2020 року за вхід. № ЕП-1369/20 на адресу суду надійшла заява в якій представник позивача [PERSON] просить розглядати справу без участі позивача та представника позивача, вказавши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с.118). Відповідач [PERSON] жодного разу в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, належним чином був повідомлений про розгляд справи, на його адресу були направлені судові повістки, які завчасно були отримані 31 березня 2020 року, 05 травня 2020 року, 23 травня 2020 року, 07 липня 2020 року, 08 серпня 2020 року, 05 вересня 2020 року, 03 жовтня 2020 року, 27 жовтня 2020 року (а.с.62,65,86,91,98,105,111,115). На адресу суду відзиву на позовну заяву [PERSON] не надав, клопотань та заяв не надходило. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно зі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області від 12 листопада 2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про відмову у задоволені позову. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 24 лютого 2020 року склав претензію на ім`я [PERSON] , якою вимагав від останнього сплатити на його користь суму переданих грошових коштів у розмірі 32 000 грн 00 к., сплатити моральну шкоду у розмірі 15 000 грн 00 к. та сплатити на його користь збитки у вигляді витрат по сплаті за надання юридичних послуг у розмірі 6 370 грн 00к. (а.с.11-13). Претензія від 24 лютого 2020 року позивачем була направлена на адресу [PERSON] (а.с.49). Прізвище позивачем в претензії та у поштовому відправленні зазначено [PERSON] . В обґрунтування позову до відповідача позивач зазначає, що ним було передано відповідачу 05 травня 2019 року 3 000 грн 00 к., а в подальшому передана та перераховано, у тому числі на банківський рахунок відповідача, протягом березня місяця 2019 року у сумі 29 000 грн 00 к. На підтвердження зазначених доводів [PERSON] надано дублікат квитанції № Р24А575635158А04274 від 14.03.2019, дублікат квитанції № Р24А587578106А98852 від 05.04.2019 та знімок екрану переводу на карту від 21 березня 2019 року на суму - 12 000 грн 00 к. Відповідно до дублікату квитанції № Р24А575635158А04274 14 березня 2019 року [PERSON] перерахувала одержувачу [PERSON] 5 000 грн 00 к. (а.с.18). Відповідно до дублікату квитанції № № Р24А587578106А98852 05 квітня 2019 року [PERSON] перерахувала одержувачу [PERSON] 3 000 грн 00 к. (а.с.18). Зі знімку екрану (скріншоту) вбачається переказ 21 березня 2019 року грошових коштів з карти [NUMBER] на суму - 12 000 грн 00 к., залишок 992 грн 36 к. (а.с.10). Відповідач [PERSON] відзив до суду не надав. З тексту позовної заяви встановлено, що претензія надіслану позивачем відповідачем проігнорована. Частиною 1 ст.205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ч.2 ст.205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно з ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Пунктом 3 ч.1 ст.208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 ст.639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій власний ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1, 2 ст.902 ЦК України передбачено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Суд дослідивши та оцінивши докази надані позивачем, а також оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, та їх взаємний зв`язок, вважає, що доводи позову не ґрунтуються на вимогах закону, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, не підтверджено належними доказами. Достатніх обставин з якими закон пов`язує можливість стягнення грошових коштів в даному спорі не встановлено, а тому позов є необґрунтований та недоведений, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Позивачем не доведено тієї обставини, що відповідачу були перераховані грошові кошти та у нього виник обов`язок по їх поверненню, оскільки надані позивачем докази не містять відомостей про зобов`язання відповідача повернути кошти, та того, що ці кошти були передані відповідачу саме за ремонт двигуна автомобіля. При цьому суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення із відповідачем договору на виконання робіт по ремонту двигуна транспортного засобу відповідача, не надано доказів на яких умовах його було укладено, сума договору та його зміст. Крім цього, суд не бере до уваги, як докази укладення такого договору, надані позивачем дублікати квитанцій, оскільки із них не вбачається, що [PERSON] передав відповідачу 29 000 грн 00 к., як зазначено в позовній заяві. З даних квитанцій вбачається лише, що [PERSON] , яка не є стороною по справі, перерахувала на [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 8 000 грн 00 к. (а.с.18-19). Крім цього, суд вважає, що не може бути належним доказом знімок екрану переводу 21 березня 2019 року з карти [NUMBER] сумою - 12 000 грн 00 к. (а.с.10), оскільки із нього не вбачається підстави виникнення зазначених обставин. Зі зазначеного знімку екрану взагалі не зрозуміло з чийого рахунку та на чий рахунок було здійснено переказ коштів. Інших доказів, які підтверджували позовні вимоги позивача ним не надано. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, позивачем, всупереч вимог ст.81 ЦПК України, не доведено порушення його цивільних прав саме відповідачем, а тому суд прийшов до висновку про безпідставність вимоги позивача про стягнення грошових коштів. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати по справі.

Outcome: dismissed