Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яка подана його представником [PERSON], до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: Центральний відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції в особі старшого державного виконавця Бута Максима Анатолійовича про зняття арешту з майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.04.2016р. старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції [PERSON] було відкрито виконавче провадження №50731424 про примусове виконання виконавчого листа №2-3673/09 виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 07.08.2009 року боржником за яким є [PERSON], а стягувачем ПАТ «Універсал банк». 12.05.2016 року державний виконавець, в ході відкритого виконавчого провадження, наклав арешт на все майно, що належить [PERSON], про що виніс відповідну постанову. В подальшому, 29.07.2016 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, однак заходи вжиті державним виконавцем для примусового виконання рішення, а також арешт накладений на все майно боржника знято не було. При усному зверненні позивача до державного виконавця з вимогою про зняття арешту, останньому було відмовлено, оскільки виконавче провадження закінчено. Виконавчий лист з того часу повторно стягувачем не предявлявся. Строк на предявлення виконавчого листа до стягнення закінчився і отже виконавчий документ не може бути повторно предявлений до примусового виконання. На думку позивача та його представника, оскільки виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, яка діяла на час проведення виконавчих дій), а саме у звязку із відсутністю майна, на яке може бути звернено стягнення, а також оскільки виконавчий лист з того часу повторно стягувачем не предявлявся, арешт повинен був знятий державним виконавцем. Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин та з посиланням на положення статей 11, 47, 52, 60 Закону України «Про виконавче провадження» позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просив скасувати арешт накладений постановою державного виконавця від 12.05.2016 року в ході виконавчого провадження №50731424 про примусове виконання виконавчого листа №2-3673/09 виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 07.08.2009 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та додатково пояснив, що оскільки виконавчий лист у виконавчому провадженні №50731424 повернуто стягувачу, відсутні підстави для існування накладеного арешту на майно позивача, а в разі повторного предявлення стягувачем виконавчого листа до виконання державний виконавець не позбавлений можливості повторно накласти арешт на майно боржника. При цьому, представник позивача зазначив, що йому невідомо на яке саме конкретне майно накладено арешт державним виконавцем, йому достеменно невідомо стан виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 25.06.2009р. у справі №2-3673/09 та у нього відсутня інформація щодо того, чи предявлявся повторно для примусового виконання виконавчий лист №2-3673/09 виданий Ленінським районним судом м. Вінниці 07.08.2009 року, після його повернення стягувачу без виконання. Відповідач та третя особа повноважних представників в судові засідання 11.09.2017р., 02.10.2017р. та 19.10.2017р. не направили, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про розгляд справи без їх участі до суду не надходило. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач та третя особа були повідомлені завчасно та належним чином, що підтверджується відповідними рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. (а.с. 57, 59, 72, 74, 81, 82) Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 25 червня 2009 року у справі №2-3673/09 задоволено позов ВАТ «Універсал Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з [PERSON] на користь банку борг за договором кредиту №13/314к-07 від 06.09.2007р. в сумі 97619,68 грн., з них: 82872,67 грн. непогашений кредит; 11924,70 грн. несплачені відсотки за користування коштами; 2822,32 грн. пеня, а також судові витрати у вигляді судового збору в сумі 976,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 250,00 грн. (а.с. 15) На виконання вказаного рішення суду 07 серпня 2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці було видано виконавчий лист, який неодноразово стягувачем предявлявся для примусового виконання до державної виконавчої служби. Так, постановою старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції [PERSON] Анатолійовича ВП №50731424 від 07 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-3673/09 виданого 07.08.2009р. Ленінським районним судом м. Вінниці та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення суду. (а.с. 5, 6, 45) Постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області [PERSON] ВП №50731424 від 12 травня 2016 року, у звязку з не виконання боржником рішення суду у строк для самостійного виконання, накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь якого майна, що належить останньому. (а.с. 7-8, 46) В подальшому, постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області [PERSON] ВП №50731424 від 29 липня 2016 року виконавчий лист №2-673/09 виданий 07.08.2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці повернуто стягувачу у звязку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. (а.с. 9, 10, 47) Визначаючись щодо правомірності позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно з частиною першою статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV) (в редакції на час виникнення спірних правовідносин накладення арешту на майно позивача та повернення виконавчого листа без виконання). Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб)\~ - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах,\~в межах повноважень та у\~спосіб,\~визначених\~цим\~Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з частиною першою статті 6 цього Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй\~ діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового\~ виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. (ст. 11 Закону №606-XIV). Відповідно до частини другої статті 57 Закону №606-XIV постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Саме з урахуванням наведеної норми, постановою державного виконавця ВП №50731424 від 12 травня 2016 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь якого майна, що належить останньому. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатним. Як встановлено судом, постановою державного виконавця ВП №50731424 від 29 липня 2016 року виконавчий лист №2-673/09 виданий 07.08.2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці повернуто стягувачу в звязку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, в здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону №606-XIV). Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, оскільки чинним на момент виникнення спірних правовідносин Законом України «Про виконавче провадження» не було передбачено зняття арешту з майна боржника в разі повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, у державного виконавця були відсутні правові підстави для зняття арешту з майна, накладеного постановою ВП №50731424 від 12 травня 2016 року. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає в позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Звертаючись до суду з позовною заявою позивач посилаються на порушення його прав накладенням державним виконавцем арешту на його майно при здійсненні заходів щодо примусового виконання виконавчого листа №2-673/09 виданого 07.08.2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці. Частиною першою статті 177 ЦК України визначено речі, гроші, цінні папери та інше майно, як єдиний вид обєктів цивільних прав майно. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав у пунктах 1 та 2 постанови №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» розяснив судам, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що\~не належить боржнику\~(речове право на чуже майно). Відповідачами в справі\~є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Таким чином, з вищенаведеного слідує висновок про те, що оскільки [PERSON] є стороною боржником у виконавчому проваджені в ході здійснення якого накладено арешт на його майно, то способом захисту його майнових прав щодо цього майна є оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби у порядку, передбаченому розділом VII ЦК України, а не звернення з позовом про зняття арешту з майна. Посилання ж представника позивача, як на підставу позовних вимог, на положення статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду, судом до уваги не приймається, оскільки у вказаній статті йде мова про незавершене виконавче провадження, тоді як зазначає сам представник позивача на даний час виконавчий лист №2-673/09 виданий 07.08.2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці на примусовому виконанні не перебуває. Крім того, наведена норма закону втратила чинність із набранням чинності Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року. Окремо суд звертає увагу на підсудність для розгляду даної справи. Відповідно до частини другої статті 114 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Як зазначено вище, предметом позовних вимог є вимоги позивача про скасування арешту накладеного постановою державного виконавця від 12.05.2016 року в ході виконавчого провадження №50731424 про примусове виконання виконавчого листа №2-3673/09 виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 07.08.2009 року. При цьому, як пояснив представник позивача в судовому засіданні, йому невідомо яке саме конкретне майно знаходиться під арештом накладеним державним виконавцем. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні судом, з метою дотримання правил підсудності справ, судом зясовувалося питання щодо обсягу майна на яке накладено арешт державним виконавцем, його місцезнаходження та пропонувалося представнику позивача конкретизувати позовні вимоги. Однак, представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог зазначених ним у позовній заяві. В той же час, як встановлено судом та вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №100826186 сформованої судом 19.10.2017р., [PERSON] являється власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Поряд з цим, в позовній заяві позивачем зазначено місце свого проживання: [INFO], така ж адреса міститься у постановах державного виконавця. Таким чином, оскільки відповідачу на праві власності належить майно яке територіально знаходиться у місті Вінниці, а постановою державного виконавця ВП №50731424 від 12 травня 2016 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], з урахуванням положень частини другої статті 114 ЦПК України даний спір підсудний Вінницькому міському суду Вінницької області. Відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. За змістом частини першої та другої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В той же час, положеннями статей 10, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими статті 212 ЦПК України з врахуванням положень статей 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного

Outcome: dismissed