Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Сіверського міського спеціалізованого комунального підприємства про стягнення моральної шкоди в розмірі 60 000 грн. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що рішеннями Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29.12.2014 року у справі №219/6208/2014-ц (провадження №2/219/2994/2014) стягнуто з відповідача на його користь 10 151,71 грн. заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2014 року по 29.12.2014 року включно в розмірі 11 739 грн. Зазначене судове рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.04.2015 року. Крім того позивач зазначив, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29.12.2014 року у справі №219/3348/15-ц (провадження №2/219/1729/2015) стягнуто з відповідача на його користь 12 214, 15 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просить суд, у зв'язку з проведенням з ним остаточного розрахунку лише 21.05.2015 року, значні матеріальні втрати та моральні страждання, стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 60 000 грн. У судове засідання 12.08.2015 року позивач не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позовних вимог. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в попередньому судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на відсутність провини з боку відповідача щодо несвоєчасного проведення остаточного розрахунку, оскільки, на його думку, дана обставина виникла з вини позивача з причини відмови останнім отримати розрахунок. В останнє судове засідання відповідач не з'явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації. Відповідно до ст.74 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідач вважається належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи. З урахуванням ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29.12.2014 року у справі №219/6208/2014-ц (провадження №2/219/2994/2014) стягнуто з Сіверського міського спеціалізованого комунального підприємства на користь [PERSON] 10 151,71 грн. заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2014 року по 29.12.2014 року включно в розмірі 11 739 грн. Зазначене судове рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.04.2015 року. Крім того, рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29.12.2014 року у справі №219/3348/15-ц (провадження №2/219/1729/2015) стягнуто з Сіверського міського спеціалізованого комунального підприємства на користь [PERSON] 12 214, 15 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Указані судові рішення визнаються судом такими, що на час розгляду справи набули законної сили згідно приписів статей 223, 319 ЦПК України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази їх скасування судом апеляційної та касаційної інстанції. Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищевказаними судовими рішеннями встановлено наступні обставини, що мають преюдиційне значення. Позивач перебував у трудових відносинах з Сіверським міським спеціалізованим комунальним підприємством, зокрема, з 31.10.2013 року до 22.08.2014 року, про що свідчать відповідні записи в трудовій книжці позивача. Фактичний розрахунок з позивачем проведено 21.05.2015 року, що підтверджується відомістю на виплату грошей №8 за заборгованістю за 2014 рік. Приймаючи рішення суд виходить з наступного. За правилом ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК). КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі 6-23цс12). У даному випадку при визначенні розміру компенсації на відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, яка виразилась (відповідно до змісту позовної заяви) у моральних переживаннях, суд ураховує наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, а саме несвоєчасна виплата належних йому грошових сум, у зв'язку чим матеріальне становище позивача погіршилося, що змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя і відстоювання своїх прав у суді, виконавчій службі. За наведених обставин суд вважає за можливе визначити компенсацію на відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. Указаний розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимогам розумності і справедливості. Заперечення та доводи відповідача спростовуються вищевикладеним і не можуть бути прийняті судом до уваги. Судові витрати покласти на відповідача у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене, на підставі ст. 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial