Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.02.2014 між сторонами було підписано розписку, за якою позивач зобовязався виплатити відповідачеві в строк до 01.03.2015 суму грошових коштів у розмірі 5\~717 доларів США. У випадку несплати коштів ? квартири [ADDRESS] (Чубаря) в місті Запоріжжі, що належить позивачеві, переходить у власність відповідача. За весь час позивач сплатив на користь відповідача 75\~000 грн., що підтверджується розписками. Проте, коштів у борг позивач від відповідача не отримував. Розписка була написана у звязку з домовленістю про відступлення відповідачем права власності на ? частину квартири. У подальшому позивач відмовився від виплат за розпискою, оскільки відповідач звернулась до суду з позовом до нього про стягнення боргу. Разом із тим, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2015, яке набрало законної сили, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було відмовлено. Суд встановив, що договору позики між сторонами не укладалось, а мали місце відносини щодо вчинення договору купівлі-продажу, який також сторонами не було укладено. Позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 203, 1046, 1047, 1049 ЦК України вказує, що розписка не містила обовязкових реквізитів, а саме не підтверджує отримання у борг позивачем суми 5\~717 доларів США, а тому не відповідає вимогам закону. Просив визнати недійсним договір позики від 18.02.2015, застосувати реституцію та стягнути з відповідача 75\~000 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що договору позики сторони між собою не укладали, що було встановлено судом. 18.02.2014 позивач написав розписку самостійно, ніякі кошти відповідач за нею не отримувала. Оригінал цієї розписки позивач суду не надав. Щодо інших розписок про отримання коштів, то у них не зазначено, за що саме вона їх отримувала та на виконання яких зобовязань. Просила у позові відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, що наявні в матеріалах справи, а також матеріалах справи № 335/8343/15-ц, суд встановив наступне. Відповідно до копії розписки, що наявна в матеріалах справи, [PERSON] посвідчив, що сума, яка залишилася, 5\~717 доларів США, зобовязується видати до 01.03.2015 р. за курсом НБУ на момент виплати. У разі форс мажорних обставин, борг буде повертати той, хто вступить у права спадкування. Якщо спадкоємець відмовиться від виплати, то ? частина квартири [ADDRESS] (Чубаря) в місті Запоріжжі перейде [PERSON], сестрі позивача, а гроші, що виплачені раніше сестрі, будуть повернуті сину [PERSON] Вказану розписку позивач вважає договором позики, який просить визнати недійсним. Так, згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Разом із тим, дослідивши правовідносини, що склалися між сторонами спору, суд дійшов висновку, що у даному випадку між сторонами не було укладено договору позики, що обумовлює відсутність тих підстав для задоволення позову, які визначив позивач у позовній заяві. Так, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2015 р. в цивільній справі № 335/8343/15-ц відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 р. рішення суду першої інстанції залишене без змін. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2015 р., яке набрало законної сили 25 листопада 2015 р., встановлено, що між сторонами не укладався договір позики. Так, суд встановив, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] є рідними братом та сестрою. 10 квітня 2013 р. померла їхня мати [PERSON]. Після її смерті позивач та відповідач вступили в права спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] в рівних частках. Після вступу у спадщину, відповідач продав власну квартиру в місті Першотравенську Дніпропетровської області та переїхав жити в спадкову квартиру. [PERSON] та [PERSON] домовилися про те, що відповідач буде проживати у спірній квартирі, а позивачці сплатить вартість її половини. Крім того, встановлено, що від продажу власної квартири відповідач отримав від покупців 48 000 гривень, які і передав позивачці в рахунок сплати за 1/2 частини квартири, що сторони не оспорюють. 31 жовтня 2013 р. позивачем був замовлений та розроблений звіт про незалежну оцінку квартири, вартість якої на той час складала 174 254 гривень. Згідно з висновком звіту [PERSON] та [PERSON] була розрахована сума, яка належить виплаті позивачеві, як співвласнику зазначеної квартири, а саме 174254: 2 = 87127 гривень, у звязку з чим і була складена зазначена вище розписка про виплату залишку вартості квартири на суму 5717 доларів США. З наведеного, суд дійшов висновку, що фактично між сторонами виникли правовідносини з приводу укладення та виконання договору купівлі-продажу квартири, а не договору позики. Також, суд встановив, що всупереч вимогам статті 1047 ЦК України, вказана розписка не підтверджує факт отримання відповідачем від позивача коштів. Також позивачем не зазначено будь-яких інших доказів укладення договору позики. Оскільки судом було встановлено те, що договір позики між сторонами не укладався, тому, відповідно, він не може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням наведених положень, саме позивачу належить право визначати предмет та підставу позову. При цьому, суд враховує, що підстава позову це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутись до суду, а предмет позову це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача. Позивач визначив у позові його підставу обставини укладання договору позики, підтвердженням чого є розписка, в обґрунтування яких послався на відповідні норми права, що регламентують порядок укладання договору позики. Предметом позову позивач визначив визнання недійсним саме договору позики від 18 лютого 2015 р., у звязку із чим просив також застосувати наслідки недійсності правочину реституцію. Поряд із цим, позивач не врахував, що цим правовідносинам вже була надана оцінка у рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2015 р., яке набрало законної сили 25 листопада 2015 р., який встановив те, що договір позики між сторонами не укладався. Посилаючись на вимоги ст. 203 ЦК України як на підставу недійсності договору, позивач не зазначив, який саме договір мав місце між сторонами та яким саме вимогам закону чи моральним засадам суспільства він не відповідає. Також, заявляючи вимоги про проведення реституції внаслідок недійсності правочину, позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, що не позбавляє позивача права у майбутньому звернутися до суду з позовом про стягнення коштів з відповідача на підставі відповідних норм права, що регулюють саме спірні правовідносини. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed