Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що з 11 липня 2012 року він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу за спільні кошти було набуте спірне майно: квартира [ADDRESS]. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником вищевказаної квартири є [PERSON]. Позивач також зазначає, що враховуючи те, що спірну квартиру було придбано під час шлюбу за спільні кошти, тому вона є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки подружні стосунки між ними припинилися, а в добровільному порядку вирішити питання поділу квартири не можливо, то він вимушений звернутися до суду, та просить суд поділити майно подружжя - квартиру [ADDRESS] та визнавши за ними право власності по 1/2 частині квартири. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, подала відзив на позовну заяву. Згідно відзиву по позов подружжя має дитину інваліда, позивач не сплачує кошти на утримання дитини, не утримує квартиру, тому є підстави для збільшення її частки в квартирі та просить відмовити в позові в цілому. Представник позивача у відкритому судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній заяві, надав рішення Марганецького міського суду від 28 січня 2016 року згідно якого встановлено, що квартира є спільною сумісною власністі та відповідач перешкоджала в користуванні квартирою. Кошти на утримання дитини позивач надавав добровільно відповідачу. Відповідач та представник відповідача у відкритому судовому засідання позовні вимоги не визнали повністю, в задоволені вимог просили відмовити з огляду на ту обставину, що дитина проживає фактично із відповідачем по справі, а позивач самоусунувся від участі в забезпеченні сімї та вихованні дитини, утриманні спірної квартири. Позивач не проживає в квартирі з 2016 року, ключів від замків він не має. Шлюб розірвано в листопаді 2018 року. Із заявою про стягнення аліментів звернулась до суду 27 листопада 2018 року. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 липня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 10.10.20182 року(а.с.8). Судом також встановлено, що 13 серпня 2012 рокубуло укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], площею 41,7 кв.м. Такий договір було посвідчено приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Кучугурним М.А., за реєстровим номером № 1255. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на таке нерухоме майно у вигляді квартири було зареєстровано 3.09.2012 року за відповідачем [PERSON] (а.с.12). Оскільки у сторін про справі є наявним спір щодо вказаного майна, то суд приходить до висновку, що вимоги про необхідність поділу майна за своєю правовою природою є обґрунтованими та підлягають розгляду в судовому порядку. В силу положень ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст. ст.319,358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності,незалежно від розірвання шлюбу. Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 зазначеної норми передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частина 3 цієї ж норми матеріального закону передбачає можливість за рішенням суду збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. До посилання відповідача , що її частка підлягає збільшенню, суд відноситься критично, оскільки відповідач повинна була довести суду наявність обставин, що мають істотне значення, або обставину того, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Такий висновок суду ґрунтується на вимогах ч.1 ст.12 ЦПК України згідно якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень ст.ст.76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку сторона відповідача в судовому засіданні пояснила, що з заявою про стягнення аліментів вона звернулась тільки 27 листопада 2018 року, з заявою про стягнення додаткових витрат на лікування дитини інваліда не зверталась. Суд також зауважує, що сам по собі факт проживання дитини з відповідачем є недостатньою підставою для збільшення частки у спільному майні подружжя. Відтак, в даному випадку у суду відсутні правові підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у спільному майні. З огляду на наведені фактичні обставини справи та вимоги матеріального закону, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, поділу нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS] шляхом визнання права власності на 1/2 частину такої квартири за кожною із сторін. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням,забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем при звернені до суду сплачено судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача. Позивач просить стягнути вартість проведеної оцінки майна та на підтвердження надано квитанцію про сплату [PERSON] 2 листопада 2018 року 1250 гривень ТОВ «ГрандТоргСтрой». Доказів того, що оплату послуг з оцінки майна провів саме позивач , суду не надано, тому зазначена сума не підлягає стягненню. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Позивачем надано договір про надання правової допомоги від 11 жовтня 2018 року укладений між [PERSON] та адвокатом [PERSON] З опису робіт (наданих послуг) вбачається, що адвокат повинен виконати ряд робіт - проведення оцінки майна, підготовка відповіді на відзив, участь у судових засіданнях до винесення судом рішення щодо цивільного позову, фактично зазначені роботи не виконувались, судове засідання по справі відбулося одне. Тому зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 1000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved