Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення аліментів на його утримання. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є пенсіонером та отримує пенсію в розмірі 1497 грн. З 06.04.2019 року проживає у Луцькому геріатричному пансіонаті і знаходиться на повному державному забезпеченні. Однак, вартість утримання одного підопічного у геріатричному пансіонаті у 2019 році становить 7540 грн. Так, пансіонат забирає 75% від його пенсії на утримання, а 25% відсотків залишає для особистих потреб. Його термін перебування у даному пансіонаті закінчується у жовтні 2019 року, так як відповідно до п. 3.7 Положення про Луцький геріатричний пансіонат громадяни похилого віку та інваліди, ветерани війни і праці за наявності вільних місць у пансіонаті можуть прийматися до пансіонату на тимчасове проживання терміном від 1 до 6 місяців. Він є інвалідом 1 Б групи загального захворювання та не спроможний самостійно себе утримувати, оскільки його пенсії не вистачає для нормального проживання. Крім того, він не має де проживати, оскільки син його другої дружини зняв його із місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] . До моменту поміщення його до пансіонату, він винаймав житло, на що йшла значна частина пенсії. Проте стан його здоров`я щоразу погіршується, тому значна частина коштів витрачається на ліки та лікування, а тому в нього відсутні додаткові кошти на оренду житла. Від першого шлюбу у нього є двоє дітей: відповідачі [PERSON] , [PERSON] , які є повнолітніми та працездатними, проте не беруть участі у його утриманні, не надають матеріальної допомоги та взагалі не піклуються про нього. Вказує, що він є непрацездатним, отримувати додаткові доходи не має можливості, живе на пенсію, а тому потребує допомоги від дітей. Покликаючись на викладені обставини, просить суд стягнути з відповідачів аліменти на його утримання в рівних частинах по 3770 грн. з кожного щомісячно, починаючи з 12.08.2019 року довічно. 10.09.2019 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В задоволенні позовних вимог просить суд відмовити повністю, оскільки позивач не цікавився життям дітей та не приймав участі у їх вихованні та утриманні. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав із вказаних підстав. Просить суд позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням в Україні карантину. Суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи зважаючи на предмет спору, строки розгляду справи, що клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи судом задовольнялися неодноразово. Відповідачі та представник відповідача, будучи присутніми в судових засіданнях проти позову заперечили із підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Як встановлено судом відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] є дітьми [PERSON] , на даний час є громадянами працездатного віку (а.с. ). Згідно рішення Луцького міського народного суду від 15.02.1990 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Судом встановлено, що відповідач залишив сім`ю в жовтні 1989 року (а.с. 98-99). З матеріалів справи встановлено, що згідно довідки ВАТ «Луцьке АТП 10727» від 26.02.2020 року №13 [PERSON] сплачував аліменти в розмірі 33% від заробітної плати на утримання двох дітей з 1991 року по лютий 1999 року (а.с. 138). [PERSON] перебуває на обліку у пенсійному фонді України та отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1497 грн., що підтверджується довідкою Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинського області від 13.05.2019 року (а.с. 6). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є інвалідом 1 Б групи довічно, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 27.05.2016 року (а.с. 7). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов життя [PERSON] останній проживає на орендованій квартирі, хворіє, значну частину пенсії витрачає на лікування та оплату житла, родичі які могли б його підтримати немає (а.с. 12). З 06.04.2019 року [PERSON] проживає у Луцькому геріатричному пансіонаті, вартість утримання в якому у 2020 році становить 8580 грн. (а.с. 11, 130). Термін перебування у даному пансіонаті закінчувався у жовтні 2019 року, так як відповідно до п. 3.7 Положення про Луцький геріатричний пансіонат громадяни похилого віку та інваліди, ветерани війни і праці за наявності вільних місць у пансіонаті можуть прийматися до пансіонату на тимчасове проживання терміном від 1 до 6 місяців. Рішенням колегії департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації №5/2 від 18.10.2019 року [PERSON] погоджено продовжити термін проживання в пансіонаті до 11.04.2020 року (а.с. 13). Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Ця моральна норма була спочатку зафіксована на конституційному рівні, а потім знайшла своє відображення в Сімейному кодексу України. Основних цілей регулювання сімейних відносин відповідно до частини другої статті 1 Сімейного кодексу України є утвердження почуття обов`язку перед батьками. Відповідно до частини першої, третьої статті 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Вирішуючи питання щодо встановлення факту потреби у утриманні позивача, суд керується роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Як роз`яснено у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим, суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК). За змістом ст. 201 СК України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України. З матеріалів справи не вбачається підстав передбачених статтею 204 СК України для звільнення відповідачів від сплати аліментів на утримання позивача. Відповідно до статті 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 року у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Позивач обґрунтовував позовні вимоги посиланням на те, що він є непрацездатним, отримує пенсію, 75 % якої відраховується пансіонату. Коштів, необхідних для забезпечення його життєдіяльності не вистачає, а тому зважаючи на скрутне матеріальне становище він потребує матеріальної допомоги, яку мають можливість надавати його повнолітні діти. Відповідно до статті 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позовної заяви. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, виходячи з принципу процесуальної рівності сторін, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів аліментів на утримання батька підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Разом з тим, виходячи з принципу розумності та справедливості суд вважає, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідачів в користь позивача по 1250 грн. аліментів щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду 12.08.2019 року довічно. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»), а тому з відповідачів підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі по 384,20 грн. з кожного відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 172,202, 204, 205 Сімейного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року,

Outcome: partial