Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог на боці відповідача приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання Договору дарування недійсним та визнання права власності. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з з 2003 року. На даний час подружжя перебуває на стадії розлучення. За час даного шлюбу, окрім іншого майна, подружжям було придбано на підставі Договору купівлі продажу від 2004 року нерухоме майно, а саме вбудовані приміщення площею 609 кв.м. по вул. Руданського, 5 в м. Ужгород, вартість яких становить 971589грн. В серпні 2016 року позивачу стало відомо, що [PERSON] без його відома ще в 2013 році відчужила вказані вбудовані приміщення на користь своєї матері [PERSON] на підставі Договору дарування від 04.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] 29.02.2008 року позивачем було підписано Заяву, що посвідчено вказаним вище нотаріусом, відповідно до якої [PERSON] дав згоду своїй дружині [PERSON] на виконання нею умов їй відомих наступних дій, серед яких є відчуження (продаж, дарування, міна, рента) нерухомого та рухомого майна, придбаного ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі. При посвідченні згоди подружжя на розпорядження спільною сумісною власністю нотаріус зобовязаний перевірити дієздатність особи, зясувати дійсні наміри, розяснити наслідки надання такої згоди, вчинити інші необхідні дії, і в такому випадку нотаріус посвідчує волевиявлення особи на розпорядження майном, тобто факт викладений в посвідчу вальному документі. Таким чином, приватний нотаріус [PERSON] відповідно до положень ЗУ «Про нотаріат» та Інструкції не мала права посвідчувати Договір дарування від 04.10.2013 року на підставі заяви від 29.02.2008 року, на якій був посвідчений лише справжність підпису позивача, а зобовязана була зажадати від інших відповідачів згоду [PERSON] на укладення Договору дарування, посвідчену нотаріально у формі правочину, та тим самим зясувати дійсні наміри позивача щодо спірного майна станом на жовтень 2013 року, а не використовувати заяву більш ніж пятирічної давнини. За таких обставин просить суд задовольнити даний позов, та винести рішення, яким визнати недійсним та нікчемним Договір дарування від 04.10.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] вбудований приміщень площею 609,3 кв.м. по вул. Руданського, 5 в м. Ужгород, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] за №1372. Представник позивача в судовому надав заяву про збільшення підстав позову. Пояснив, що [PERSON] ніколи не мав наміру здійснювати дарунок зазначених в Договорі дорування нежитлових приміщень ані в 2008 році, ані в 2013 році. В дійсності позивач та [PERSON] в 2008 році мали намір прожати вказані вище приміщення, а також частину іншого майна, а виручені кошти інвестувати в іншу нерухомість. Станом на 2008 рік з них знайшовся потенційний покупець на вбудовані приміщення по вул. Руданського, 5 в м. Ужгород, однак, договір в останній момент не був укладений через недосягнення остаточної згоди по всім істотним умовам Договору купівлі продажу. В тому ж 2008 році [PERSON] та його дружина взагалі відмовилися від наміру продати спільну майно, так як почалася Світова фінансова криза, ціни на нерухомість різко впали та інвестування в Україні втратило економічну привабливість. Позивач постійно займався даними нежитловими приміщеннями, вкладав власні кошти на підтримання та покращення їхнього стану. [PERSON] на даний момент не памятає чи він дійсно підписав заяву на згоду відчуження [PERSON] нерухомого та рухомого майна, так як минуло багато часу і за час спільного сімейного життя вони у нотаріуса посвідчували чимало документів. Тому можна стверджувати, що [PERSON] та [PERSON] між собою вступили в злочинну змову щодо позбавлення [PERSON] права спільної сумісної власності на нерухоме майно. А тому, просив суд задовольнити даний позову та винести рішення, яким визнати недійсним та нікчемним Договір дарування від 04.10.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] вбудований приміщень площею 609,3 кв.м. по вул. Руданського, 5 в м. Ужгород, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] за №1372. Відповідачка [PERSON] в останнє судове засідання не зявилася. Однак, в попередньому засіданні проти позову заперечила та просила відмовити в його задоволенні, так як такий заявлено безпідставно, а викладені в ньому обставини є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Відповідач приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] в останнє судове засідання не зявилася. Однак, в попередньому засіданні пояснила, що не вчиняти дії щодо завірення Договору дарування від 04.10.2013 року в неї не було, так як волевиявлення позивача щодо відчуження обєктів нежитлових приміщень було засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON] і така згода [PERSON] відкликана не була. Відповідач приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON] в останнє судове засідання не зявилася. Однак, в попередньому засіданні пояснила, що вона памятає [PERSON] і підтвердила факт волевиявлення позивача на надання від свого імені його дружині [PERSON] всіх повноважень на розпорядження їхнім спальним майном. Представник відповідачів [PERSON], приватного нотаріусу Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON], а також третьої особи приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, про що надав суду письмові заперечення. Просив суд відмовити в задоволення даного позову. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, а тому суд розглядає таку за її відсутності. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він перебуває в дружніх відносинах із позивачем [PERSON] та приїжджав разом із ним декілька разів в магазин та бачив як він власноручно забирав плату за оренду магазину, а тому думав, що він є власником даного магазину. Хто власник даний нежитлових приміщень йому невідомо. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він мешкає в будинку по вул. Руданського, 5 в м. Ужгород, де здаються в оренду нежитлові приміщення під магазин. Свідок знайомий із позивачем [PERSON] особисто та знає його як власника магазину та члену громадської ради даного будинку. До 2008 року власником магазину був [PERSON], а з 2008 року магазину здавався в оренду позивачем чоловікові на імя [PERSON], який згодом з підсобного приміщення задньої частини перейшов у передню частину приміщення будинку, де позивачем був проведений ремонт. Останні три роки свідок постійно бачив [PERSON] в даному магазині, декілька разів з ним була його дружина [PERSON] [PERSON] позивача [PERSON] свідок жодного разу не бачив. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є головою ОСББ по вул. Руданського, 5 м. Ужгород та знайомий із позивачем близько 2-3 років. [PERSON] просився були членом правління ОСББ, після чого його було введено до громадської ради будинку, ним як членом громадської ради будинку вирішувалися декілька разів організаційні питання. Свідок пояснив, що памятає, коли в магазину за даною адресою, що здається в оренду, проводилися ремонтні роботи, однак, за чиї кошти вони були проведені йому не відомо. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є орендатором нежитлових приміщень за адресою: м. Ужгород, вул. Руданського, 5, які використовуються під магазин. Він знайомий із позивачем, який приходив в магазин і брав продукти по собівартості. [PERSON] ніколи не підписував договори оренди, а завжди забирав документи додому для їх підпису [PERSON] Всі ремонтні роботи на покращення магазину проводилися за рахунок коштів орендаря. З 2015 року договори оренди були укладені вже між [PERSON] та [PERSON] Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що він не памятає на сьогоднішній день чи він надавав згоду [PERSON] на відчуження спільного майна подружжя. Також пояснив, що не мав наміру будь яким чином відчужувати нежитлові приміщення за адресою: м. Ужгород, вул. Руданського, 5. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. По справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, однак, на сьогоднішній день знаходяться в стані розлучення. 04.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування, відповідно до якого остання отримала від [PERSON] на праві приватної власності вбудоване приміщення площею 609,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Руданського, 5. Представник позивача в заяві про збільшення підстав позову та в судовому засіданні вказував на те, що [PERSON] на даний момент не памятає чи він дійсно підписав заяву на згоду відчуження [PERSON] нерухомого та рухомого майна, так як минуло багато часу і за час спільного сімейного життя вони у нотаріуса посвідчували чимало документів. Також представником позивача в судовому засіданні було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Однак, судом було встановлено, що позивач [PERSON] в судові засідання неодноразово не зявляється, що унеможливлює відібрання в нього зразків підпису, а тому таке клопотання було розцінене як навмисне затягування розгляду даної справи та відмолено в його задоволенні. Також таке клопотання може затягнути розгляд справи, а саме [PERSON] не позбавлений можливості звернутися в порядку КПК України із заявою про злочин, а саме підробки документів. Позивач [PERSON] в позовні заяві також зазначив в обґрунтування свої вимог, що при посвідченні згоди подружжя на розпорядження спільною сумісною власністю нотаріус зобовязаний перевірити дієздатність особи, зясувати дійсні наміри, розяснити наслідки надання такої згоди, вчинити інші необхідні дії, і в такому випадку нотаріус посвідчує волевиявлення особи на розпорядження майном, тобто факт викладений в посвідчу вальному документі. Таким чином, приватний нотаріус [PERSON] відповідно до положень ЗУ «Про нотаріат» та Інструкції не мала права посвідчувати Договір дарування від 04.10.2013 року на підставі заяви від 29.02.2008 року, на якій був посвідчений лише справжність підпису позивача, а зобовязана була зажадати від інших відповідачів згоду [PERSON] на укладення Договору дарування, посвідчену нотаріально у формі правочину, та тим самим зясувати дійсні наміри позивача щодо спірного майна станом на жовтень 2013 року, а не використовувати заяву більш ніж пятирічної давнини. Однак, суд не погоджується із твердженнями позивача та його представника з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч.2 ст.369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З наявної в матеріалах справи копії Заяви від 29.02.2008 року вбачається, що [PERSON] дав згоду своїй дружині [PERSON] на виконання нею умов їй відомих наступних дій, серед яких є відчуження (продаж, дарування, міна, рента) нерухомого та рухомого майна, придбаного ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі. [PERSON] заява була посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до п.44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року, яка діяла на момент нотаріально посвідченої вказаної вище Заяви від 29.02.2008 року дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення договору, нотаріус при посвідченні такого договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді. Відповідно до п.42 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року, яка діяла на момент нотаріально посвідченої вказаної вище Заяви від 29.02.2008 року при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на імя одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчений. Проте, судом встановлено, що законодавством не встановлено строк, на який видається заява щодо згоди подружжя на відчуження майна, якщо такий строк не встановлений у самому правочині. Заява [PERSON] про згоду на відчуження майна, придбаного подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, не мала встановленого строку терміну дії, а отже, є безстроковою і відображає відповідне волевиявлення іншого з подружжя. У відповідності до ч.1 ст.214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій його було вчинено, шляхом передачі заяви про скасування згоди одного із подружжя на розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, особа, що надала згоду, а пізніше відмовилася від такого правочину, повинна самостійно прийняти міри для захисту своїх прав та повідомлення інших учасників наступного договору розпорядження спільним майном. Вказане повідомлення може бути вчинене будь яким зручним способом для такої особи, в тому числі шляхом передачі заяви співвласнику (другому з подружжя) через нотаріуса в порядку ст.84 ЗУ «Про нотаріат». Однак, судом встановлено, що [PERSON] не скористався даною мірою для захисту своїх прав. У відповідності до ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочинує недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Окрім того, судом встановлено, що [PERSON], надавав згоду своїй дружині на розпорядження їх спільною власністю подружжя і в 2004 році, що викладена у вигляді Заяви, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] 27.12.2004 року за реєстром №7513. Таким чином, суд вважає обставини, викладені позивачем та його представником, що вказують на недійсність Договору дарування від 04.10.2013 року необґрунтованими, так як такий укладений відповідно до вимог чинного законодавства, з дотриманням вимог ст.65 СК України та нормативно правових актів, які діяли на момент укладення Договору дарування. Твердження представника позивача на відсутність бажання [PERSON] відчужувати спільне сумісне майно подружжя не відповідає дійсності, так як можна зробити висновок про обізнаність позивача про настання реальних правових наслідків своїх дій, що підтверджується Заявою від 29.02.2008 року [PERSON] на надання згоди своїй дружині [PERSON] на виконання нею умов їй відомих наступних дій, серед яких є відчуження (продаж, дарування, міна, рента) нерухомого та рухомого майна, придбаного ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Даний факт також підтверджується тим, що [PERSON] не скористався мірою для захисту своїх прав у вигляді відкликання вказаної вище заяви, що передбачено та захищено законодавством. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що Договір дарування від 04.10.2013 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] на дарування приміщення площею 609,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Руданського, 5 та посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] був вчинений у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому в задоволенні даного позову слід відмовити.

Outcome: dismissed