Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що 10.03.2009 року між ним та [PERSON] за письмової згоди дружини [PERSON] - [PERSON] було укладено договір позики в простій письмовій формі, згідно якого [PERSON] позичив у нього 170 000 грн. для організації сімейного бізнесу, які зобов'язався повернути до 10.05.2009 року. У визначений договором строк [PERSON] повернув лише частину боргу - 20 000 грн. Інша частина боргу за вказаним договором позики в сумі 150 000 грн. за рішенням Первомайського міськрайонного суду від 09.06.2009 року у справі № 2-1758/2009 була стягнута з [PERSON] на користь [PERSON], однак фактично досі не повернута позивачу. [PERSON] та його дружина [PERSON] відмовлялися повернути борг, посилаючись на скрутне матеріальне становище і обіцяли продати належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, а гроші віддати позивачу. Внаслідок обіцянок боржників судом було знято арешт з належної їм квартири, щоб надати можливість продати її та повернути борг. Однак [PERSON] квартиру продали, а борг позивачу не повернули. В подальшому відповідачка повністю визнала суму боргу і 12.08.2009 року надала розписку про те, що визнає виниклі 12.05.2009 року зобов'язання і зобов'язується погасити їх з 15% надбавкою протягом року. Таку розписку погодив її чоловік [PERSON] Надалі 07.12.2009 року відповідачка надала розписку, згідно якої зобов'язалася погасити спільну з чоловіком заборгованість по рішенню Первомайського міськрайонного суду від 25.05.2009 року до 12.09.2010 року, у зв'язку з чим просила зняти арешт з належної їм квартири. Ухвалою суду від 25.05.2009 року арешт з квартири відповідачки було знято, вона її продала, однак борг позивачу не повернула. Також не було виконане рішення суду про стягнення боргу з [PERSON] у примусовому порядку. Постановою державного виконавця від 25.12.2013 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання у зв'язку з відсутністю майна у боржника, на яке може бути звернуте стягнення. Посилаючись на такі обставини, [PERSON] вважає, що відповідачка [PERSON], яка після розірвання шлюбу змінила прізвище на [PERSON], є солідарним з [PERSON] боржником у зобов'язанні, яке виникло з договору позики від 10.03.2009 року, оскільки як дружина надавала згоду на його укладення, отримані ними гроші були використані в інтересах сім'ї, крім того, вона взяла на себе зобов'язання повернути [PERSON] гроші, надавши відповідні розписки, а тому просить стягнути з неї суму боргу за договором позики від 10.03.2009 року в розмірі 150 000 грн. Згодом позивач доповнив свої вимоги і просив, крім того, стягнути з відповідачки 127 502 грн. збитків, пов'язаних з неналежним виконанням умов договору позики, мотивуючи тим, що станом на 07.12.2009 року, коли відповідачка мала виконати зобов'язання, він за 150 000 грн. міг придбати 18 750 доларів США, оскільки на той час існував курс НБУ 1 долар США за 8,01 грн. На час звернення до суду курс долара США відносно гривні зріс до 14,80 грн., тобто за 150 000 грн. він може придбати лише 10 135 доларів США, тобто поніс реальні збитки, які складають 8 615 доларів США, що за курсом НБУ становить 127 502 грн. Крім того, позивач зазначив, що лише наприкінці 2013 року дізнався про те, що відповідачка розлучилася з [PERSON], продала їх спільну квартиру і кожен з них діє як окремий суб'єкт цивільних правовідносин. В цей же час він дізнався про неможливість примусового виконання судового рішення про стягнення боргу з [PERSON] За таких обставин вважає, що строк позовної давності почав спливати з грудня 2013 року, тобто не пропущений ним на момент звернення до суду з наданим позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали позов, просили його задовольнити і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 150 000 грн. заборгованості за договором позики від 10.03.2009 року, укладеним між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також 127 502 грн. збитків, пов'язаних з неналежним виконанням умов договору позики, а всього 277 502 грн. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно і належним чином. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, мотивуючи тим, що [PERSON] не укладала з позивачем жодних договорів, не надавала згоди на укладення договору позики від 10.03.2009 року своєму чоловікові [PERSON]; гроші, які отримав [PERSON] від позивача, не були використані в інтересах сім'ї; при розгляді справи про стягнення боргу з [PERSON] вона не брала участь. Також зазначила, що [PERSON] у розписці від 07.12.2009 року зобов'язалася погасити заборгованість, яка виникла за рішенням суду від 25.05.2009 року, однак такого рішення про стягнення боргу позивачем не надано; Розпискою від 12.08.2009 року [PERSON] зобов'язалася погасити 150 000 грн. заборгованості, що виникла раніше по зобов'язанням від 12.05.2009 року, однак що це за зобов'язання - не відомо, однак вони точно не пов'язані з договором позики від 10.03.2009 року. Тож вважає, що між позивачем та [PERSON] не існує жодних зобов'язань. Також представник відповідача просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки з часу, коли [PERSON] мав виконати зобов'язання і повернути борг, минуло більше трьох років. З таких підстав просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], дослідивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 05.06.2009 року, коли рішення суду про розірвання шлюбу між ними набрало законної сили, що підтверджується копією судового рішення від 25.05.2009 року та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ФП № 047215. 28.10.2013 року [PERSON] змінила прізвище на «Лісова», що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії 1-ФП № 004606 та копією її паспорту ЕР 497950, що виданий 28.11.2013 року Первомайським РВ УДМС в Миколаївській області. Під час шлюбу, 10.03.2009 року, чоловік відповідачки [PERSON] уклав договір безпроцентної цільової позики з [PERSON], згідно якого позичив у останнього для організації бізнесу 170 000 грн. Як вбачається з копії вказаного письмового договору, він підписаний сторонами [PERSON] та [PERSON] Будь-яка інформація про ознайомлення з вказаним договором та надання згоди на його укладення дружиною [PERSON] - відповідачкою в наданій справі - в договорі відсутня. Дійсно, у договорі міститься печатка СПД [PERSON], однак її підпис відсутній. Натомість у приписці про ознайомлення з договором наявний підпис, візуально схожий на підпис [PERSON] Доказів належності цього підпису відповідачці суду не надано. Свідок [PERSON], підпис якої наявний у договорі, пояснила суду, що працює головним бухгалтером на підприємстві позивача. Їй було відомо про укладення вказаного договору і вона вважала, що дружина [PERSON] підписалася в ньому про те, що ознайомлена з умовами договору. Однак особисто вона цього не бачила, хто саме розписався у договорі, вона не знає. Рішенням Первомайського міськрайонного суду у справі № 2-1758/09 від 09.06.2009 року, яке вступило в законну силу 29.06.2009 року, встановлені певні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема встановлено, що договір позики від 10.03.2009 року був укладений між [PERSON] та [PERSON] Наявність інших учасників правовідносин, що випливають із договору позики від 10.03.2009 року, судом не встановлена. Таким рішенням саме з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики від 10.03.20109 року в сумі 150 000 грн. Про будь-які зобов'язання [PERSON] перед позивачем у рішенні не йдеться. Таким чином, суду не надано жодних доказів того, що вказаний вище договір позики був укладений саме подружжям [PERSON], або чоловіком за згодою дружини, або дружина виступила поручителем за зобов'язаннями чоловіка, і що отримані в позику гроші були використані в інтересах сім'ї [PERSON]. Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні твердження позивача про обізнаність [PERSON] щодо боргу чоловіка, оскільки вона просила суд зняти арешт, накладений в забезпечення позову на належну їм з чоловіком квартиру. Будь-яка інформація про те, що [PERSON] давала згоду на передачу у заставу спільної з [PERSON] квартири, відсутня. Як вказано вище, під час розгляду справи про стягнення боргу вона участі не приймала. Про арешт квартири вона дізналася із судового повідомлення, оскільки про вжиті заходи забезпечення позову суд повинен повідомляти осіб, яким належить арештоване майно. Також не надано суду доказів на підтвердження того, що в подальшому мало місце переведення боргу [PERSON] за вказаним вище договором позики на [PERSON] Згідно розписки від 07.12.2009 року [PERSON] зобов'язалася до 12.09.2010 року повернути [PERSON] заборгованість, що виникла за рішенням суду від 25.05.2009 року в сумі 160 000 грн. або 20 000 доларів США. Однак рішення суду про стягнення такої суми боргу, а також доказів існування такого зобов'язання, суду не надано. У суду відсутні підстави вважати, що зобов'язання, про яке зазначено у вказаній розписці, пов'язане з договором позики від 10.03.2009 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] Також відсутні підстави вважати, що розписка від 12.08.2009 року надана [PERSON] на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 10.03.2009 року. Адже згідно змісту цієї розписки, [PERSON] зайняла гроші у [PERSON] в сумі 20 000 доларів США через [PERSON] для погашення заборгованості перед [PERSON] за зобов'язаннями, які виникли 12.05.2009 року. Що це за зобов'язання - з тексту розписки не зрозуміло. Також не ясно, чи були передані вказані гроші [PERSON] і кому [PERSON] зобов'язалася повернути позичені гроші - [PERSON] або ж [PERSON]? Висновок почеркознавчої експертизи № 1550 від 16.09.2014 року про належність рукописних текстів та підписів у названих вище розписках відповідачці, не має жодного доказового значення, оскільки як зазначено вище, судом не встановлений зв'язок таких розписок із зобов'язанням, що виникло між [PERSON] та [PERSON] за договором позики від 10.03.2009 року, а також не встановлено зобов'язань [PERSON] з повернення боргу [PERSON] позивачеві за вказаним договором. Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст. 541 КК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмету зобов'язання. Згідно до ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Крім того, солідарна відповідальність наступає відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою. В цьому випадку боржник та поручитель солідарно відповідають перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Також солідарна відповідальність настає за шкоду, завдану спільними діями або бездіяльністю кількох осіб (ст. 1190 ЦК України). Сімейним кодексом України солідарна відповідальність подружжя взагалі не передбачена. Статтею 73 СК України встановлено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Як зазначено вище, судом не встановлено, що [PERSON] є стороною у договорі позики від 10.03.2009 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] Також вона не укладала з [PERSON] правочину щодо забезпечення виконання вказаного зобов'язання [PERSON], зокрема не укладала правочинів, згідно яких виступала поручителем або заставодавцем. Судом не встановлено, що [PERSON] як дружина надавала згоду на укладення договору позики між чоловіком та [PERSON], а також не встановлено, що такий договір був укладений в інтересах сім'ї, а отримані в результаті укладення такого договору гроші були використані [PERSON] на потреби сім'ї. Таким чином, відсутні передбачені законом підстави для будь-якого виду відповідальності [PERSON] за зобов'язаннями, взятими на себе [PERSON] за договором позики від 10.03.2009 року, укладеним між ним та [PERSON] За таких обставин суд визнає позовні вимоги не обгрунтованими, не доведеними, тобто відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, суд вважає, що позивач пропустив встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності, оскільки строк виконання зобов'язання за договором позики від 10.03.2009 року встановлено до 10.05.2009 року. Рішення суду про стягнення боргу з [PERSON] прийняте у червні 2009 року. Позивач знав про таке рішення і про склад осіб, які приймали участь у розгляді справи, адже він самостійно визначив коло відповідачів. З матеріалів справи вбачається, що позивач був обізнаний про наявність у [PERSON] дружини, однак при зверненні до суду з позовом про стягнення боргу не зазначив її відповідачем у справі. З того часу минуло значно більше трьох років, а поважні причини пропуску строку звернення до суду з вимогою до [PERSON] про повернення боргу як до солідарного боржника судом не встановлені. Посилання позивача на те, що він пропустив строк позовної давності, оскільки до 2013 року чекав добровільного повернення боргу [PERSON], не знав про розлучення [PERSON] з дружиною та продаж ними спільної квартири, не заслуговують на увагу. Так, з матеріалів справи вбачається, що у грудні 2009 року відповідачка та її колишній чоловік просили суд зняти арешт з належної їм квартири з метою її продажу. [PERSON] в судовому засіданні проти цього не заперечував, що вбачається з ухвали суду від 16.12.2009 року у справі № 6-245/09. Тобто позивач ще у 2009 році був обізнаний про наміри [PERSON] продати квартиру і не заперечував проти цього. При цьому [PERSON] мав можливість скористатися передбаченими законом способами захисту своїх прав, зокрема заперечувати проти скасування арешту, просити накласти арешт на майно боржника в межах виконавчого провадження, вимагати укладення договору застави тощо. Добровільна відмова від використання свого права не є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Відчуження квартири [PERSON] здійснили у 2011 році, що видно з витягу з Державного реєстру речових прав, тобто значно пізніше скасування арешту судом. Протягом зазначеного часу позивач знав про те, що рішення суду про стягнення боргу не виконане і не скористався своїм правом на арешт вказаної квартири в межах виконавчого провадження. Необізнаність позивача про розлучення подружжя [PERSON] взагалі не свідчить про поважність причини пропуску строку позовної давності, оскільки як зазначено вище, судом не встановлено факту надання згоди [PERSON] на укладення договору позики її чоловіком. Невиконання зобов'язання [PERSON] протягом певного часу не є підставою непред'явлення вимог до [PERSON], якщо позивач вважав її боржником у зобов'язанні з договору позики від 10.03.2009 року. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач без поважної причини пропустив встановлений ст. 257 ЦК України строк звернення до суду з наданим позовом, але оскільки відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову саме з підстав його необґрунтованості та недоведеності. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, відповідно до ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню і судові витрати.

Outcome: dismissed